Вал Макдърмид

Смърт в сенките

Тази книга е за ББ. Защото по неравния път трябва да вървят двама.

Немалко хора дадоха своя принос за тази книга с надеждата, че няма да направя прекалено много грешки. Затова благодаря за езиковедските съвети на доктор Сандра Тръскот; на Карин Слотър, задето сподели с мен познанията си по родния си език; на Рон Макий за всичко, което научих за статистическите връзки между престъпленията и географското профилиране; на доктор Сю Блек за консултациите по съдебномедицински въпроси; на Питър Н. Уокър и на Роджър Форсдайк за подробностите от работата на полицията; на Сю Краг за проучванията на закони, които трябваше да направи в последната минута; на несравнимата и неуморима Мери Картър за справките, които направи заради мен; на безкрайно търпеливата Дафни Райт. Но най-много благодаря на Бриджит Бейли за правните съвети, които ми даде, и задето винаги съумява да бъде, където трябва, когато ми трябва.

И, разбира се, на Лара Крофт. Без която неминуемо щях да се побъркам.

I

Мъглата се плъзга над стоманеносивите води на устието на Форт като плътна стена с белезникавия цвят над надвисналите отгоре облаци. Тя поглъща ярките светлини на градския център, на скъпите хотели и изисканите ресторанти. Слива се с призраците на моряците, които някога са пропилявали заплатата си за ейл от осемдесет шилинга и уличници с лица, по-корави от дланите на клиентите си. Пълзи нагоре по хълма, към Новия град, където геометричната решетка от елегантни джорджиански постройки я нарязва на пластове, после се спуска надолу към градините по Принсес Стрийт. Малцината закъснели след весело прекарване минувачи ускоряват залитащите си стъпки, за да избегнат хладната й прегръдка.

Когато достига тесните, начупени от стълби улички и виещите се алеи на стария град, мъглата е загубила част от убийствената си плътност. Стели се разпокъсано, оформя призрачни силуети, които превръщат туристическите атракции в зловещи, изникващи пред минувача фигури. Разпокъсани плакати за събития от скорошния фестивал се подмятат от вятъра и ту се появяват, ту се скриват, подобни на яркоцветни привидения. В такава нощ не е трудно да се разбере какво е вдъхновило Робърт Луис Стивънсън да напише „Доктор Джекил и мистър Хайд“. В действителност, той е поставил романа в Лондон, но тайнствената атмосфера на града, която струи от всяка страница, недвусмислено напомня на Единбърг.

Зад потъмнелите фасади на сградите по Роял Майл се крият престарели жилищни сгради, издигнати около пусти вътрешни дворове. Навремето, през осемнайсети век, тези къщи приличали на сегашните общински жилища — пренаселени с бедняци, убежище на пияници и жертви на лауданума, свърталище на уличници и изоставени хлапета. Тази нощ, в ужасяваща възстановка на най-големия кошмар в историята, близо до горната площадка на каменната стълба, по която се слиза от Хай Стрийт надолу по хълма на замъка, лежи труп на жена. Късата й пола е била изтеглена нагоре, шевовете са се спукали от силното дърпане.

Дори да е викала, когато е била нападната, влажният, мъглив въздух е погълнал виковете й. Едно е сигурно. Тя никога няма да вика отново. На гърлото й зее като отвратителна усмивка голяма кървава рана. Слузестите спирали на вътрешностите й са прехвърлени от разпорения корем към лявото й рамо.

Печатарят, който се препънал в трупа на път за вкъщи след извънредна смяна, клечи свит до входа към близкия двор. Повърнал е и се дави от изпаренията, задържани наоколо от натрапчивото присъствие на мъглата. Обадил се е на полицията по мобилния си телефон, но няколкото минути, докато те пристигнат, му се струват цяла вечност. Само преди минути имаше чувството, че пред него се е разтворил адът. Това, което видя, ще остане неизличимо запечатано в съзнанието му.

Въртящите се сини светлини се появяват изневиделица. Две полицейски коли забиват спирачки пред него. Чува стъпки на тичащи хора. Вече не е сам. Двама униформени полицаи му помагат внимателно да се изправи, отвеждат го към едната кола и го оставят да седи там. Други двама вече са хлътнали във вътрешния двор и лепкавата мъгла поглъща глухия шум от стъпките им. Чува се само лек пукот откъм полицейската радиостанция и тракането на зъбите на печатаря.

Доктор Хари Гемъл се е навел над трупа. Инспектор Кембъл Грант предпочита да не мисли за това, което ръцете на доктора, облечени в гумени ръкавици, докосват. За да не гледа натам, Грант обръща поглед към двамата полицаи в бели работни гащеризони, които правят оглед на местопрестъплението. Лъчите на фенерчетата им опипват терена около жертвата. Мъглата сякаш се е просмукала до костите на Грант и го кара да се чувства като грохнал старец.

Накрая Гемъл изръмжава нещо, изправя се и смъква изцапаните с кръв ръкавици. Поглежда големия си часовник и кимва доволно.

— Да — казва той. — Осми септември, точно така.

— Какво искаш да кажеш, Хари? — пита уморено Грант. И без това е раздразнен, защото знае, че ще трябва да изтърпи обичая на Гемъл да принуждава следователите да му теглят думите от устата с ченгел.

— Ами, твоят човек, дето е свършил тази работа, следва нечий светъл пример. Хайде, опитай се да познаеш, Кем. По шията й има белези, които говорят, че е била душена, макар че според мен е умряла от раната на гърлото. Но това, което е направил с трупа, е много показателно.

— Трябва ли всичко това да има някакво значение за мен, Хари? Освен да стане причина да върна обратно вечерята си? — пита Грант.

— Хиляда осемстотин осемдесет и осма година, Уайтчапъл. Хиляда деветстотин деветдесет и девета година, Единбърг — Гемъл повдига едната си вежда. — Викай профайлърите, Кем.

— Ще ми кажеш ли най-сетне каква е тази дивотия, Хари? — пита Грант и започва да се чуди дали Гемъл не е пиян.

— Струва ми се, че си имаш работа с убиец подражател, Кем. Преследваш Джек Изкормвача.

Глава 1

Доктор Фиона Камерън стоеше на самия край на скалистото възвишение Станадж Едж. Тялото й се привеждаше напред срещу вятъра. Единствената неочаквана смърт, за която би могла да мисли тук, бе нейната собствена, и то ако внезапно разсеяността й надминеше познатите граници. Но ако все пак предположим, че нещо отклонеше вниманието й за миг — така, както бе стъпила на мокрия, песъчлив ръб, можеше да полети надолу — в тридесет-четиридесет футова пропаст, а тялото й щеше да отскача като парцалена кукла от издадените скали, костите й щяха да се натрошат, а кожата да се покрие с рани.

Щеше да заприлича на жертва на убийство.

Няма да стане, каза си Фиона и се остави вятърът да я изтласка назад, докато се озова на достатъчно сигурно място. Само не тук. Това беше мястото, където идваше на поклонение, мястото, на което си припомняше всички причини, поради които беше станала това, което бе станала. Идваше тук три-четири пъти годишно, винаги сама, когато у нея се надигаше нуждата да докосне спомените си. Не би могла да изтърпи компанията на друго човешко същество, докато крачеше из мрачната, мочурлива пустош. Тук имаше място само за двама — за Фиона и другата половина на душата й — призракът, който я съпровождаше из безлюдните поля.

Странно, мислеше тя. Имаше толкова много места, където бе ходила доста по-често с Лесли. Но всички те носеха следи от други гласове, спомени за други преживявания. Само тук можеше да чувства присъствието на Лесли, без нещо да се намесва в спомена. Виждаше откритото й, грейнало от смях лице, или смръщено от усилие, докато се катереше по някое трудно място. Чуваше гласа й, сериозен, когато споделяше нещо важно, или висок, развълнуван от някое постижение. На моменти имаше чувството, че можеше да долови дори мекото ухание на кожата й, когато сядаха близо една до друга, за да хапнат на открито.

Тук Фиона осъзнаваше най-ясно каква светлина бе угаснала невъзвратимо в живота й. Притвори очи и призова образа в съзнанието си. Видя сякаш собствения си огледален образ — същата кестенява коса и лешникови очи, същата извивка на веждите, същия нос. Всички се чудеха на тази невероятна прилика. Само формата на устните им беше различна — Фиона имаше плътни устни, а устата на Лесли беше извита като лък, мъничка, долната устна беше по-плътна от горната.

Тъкмо тук бяха водили онзи разговор, бяха взели решението, което в крайна сметка изтръгна Лесли от живота й. Това беше мястото на вечния упрек, мястото, където Фиона не можеше да забрави постоянната празнота в живота си.

Тя почувства, че в очите й напират сълзи. Отвори ги широко — нека излезе, че са се насълзили от вятъра. Вече не можеше да си позволи да бъде ранима. Припомни си, че е дошла тук, за да не мисли за жертви. Хвърли поглед над кафеникавата орлова папрат по Хатърсейдж Муур, към тромавия, висок силует на хълма Хитър Тор и още по-нататък, там, където дъждът плющеше в края на Бамфорд Муур. При този вятър щяха да минат двайсет минути, докато се добере до хребета. Тя разкърши рамене, за да нагласи по-удобно раницата и реши, че е време да тръгва.

Беше взела ранен влак от гара Кингс Крос, после се прехвърли на друг и се озова в Хатърсейдж малко след десет. Беше вървяла с добро темпо по стръмнината към Хай Неб, наслаждавайки се на физическото усилие, на стягането на прасците и изопването на бедрените мускули. След като изкатери последната отсечка до върха на Станадж Едж, тя се облегна задъхана на скалата, пи малко вода и тръгна напред по каменистата площадка. Връзката с миналото й помагаше да стъпи на земята — по-добре от каквото и да било друго. Вятърът, който брулеше в гърба й, я освежаваше, пропъждаше от ума й раздразнението, което я тормозеше от сутринта. Тогава й стана ясно, че трябва да се махне за един ден от Лондон. В противен случай до вечерта мускулите на гърба и вратът й щяха да са твърди като камък, а болката щеше да плъзне по врата и да стегне здраво главата й.

Единственият й ангажимент за деня беше среща с един от студентите, на които беше научен ръководител, но му се обади от влака и промени уговорката. Тук, сред мочурищата, не можеше да я догони нито един журналист от таблоидите, нямаше опасност някой телевизионен екип да й тикне в лицето камерата си, за да се осведоми за мнението на „Строгата Камерън“ за днешните събития в съдебната зала.

Разбира се, тя не можеше да очаква, че нещата ще се развият точно според нейните очаквания. Но когато чу по късните новини, че вече втори ден не се дава ход на сензационния съдебен процес срещу убиеца от Хампстед Хийт поради юридически спорове, прецени, че журналистическата глутница ще вие за кръв. За тях Фиона беше идеалното средство за поставяне на полицията в неудобно положение. Това бе една от многото причини, поради които реши да стои встрани от събитията.

Никога не бе търсила публичност за съвместната си работа с полицията, но независимо от това публичността я преследваше. Фиона мразеше да вижда лицето си на първа страница на вестниците, а и колегите й се дразнеха. Известността бе нарушила неприкосновеността на личния й живот — и нещо по-лошо, по някакъв начин принизи постиженията й на учен. Сега, когато публикуваше статии в специализирани издания или издаваше някоя книга, тя знаеше, че работата й се подлага на много по-скептична оценка от обичайното — просто защото бе прилагала познанията и уменията си в обикновения живот, и то по начин, който дразнеше привържениците на чистия академизъм.

Мълчаливото неодобрение на професионалните среди стана още по-осезаемо, когато в таблоидите гръмна новината, че Фиона живее с Кит Мартин. Трудно бе да си представиш човек, по-неподходящ за неин партньор в очите на академичната общественост — скандално бе тя, хабилитиран психолог, който се занимаваше с разработката на научно обоснована методика за залавяне на серийни престъпници, да живее с най-популярния автор на трилъри за серийни убийци в страната. Ако Фиона се бе вживяла дотолкова в мнението на колегите й за нея, можеше да си направи труда да обясни, че не е влюбена в романите на Кит, а в мъжа, който ги пишеше. Можеше да подчертае, че именно естеството на неговата работа я накара да се колебае извънредно много, преди да си позволи тази връзка. Но тъй като никой не се осмеляваше да я упрекне в нещо, тя предпочете да не се оправдава за несъществуваща вина.

Мисълта за Кит незабавно подобри настроението й. Това, че успя да срещне единствения мъж, който бе в състояние да я изтръгне от затвора на постоянния размисъл, бе истинско чудо и тя бе преизпълнена с благодарност за него. Хората надали щяха някога да проникнат отвъд грубоватия чар, който той представяше пред своята публика, но Фиона бе открила, че освен несъмнения интелект Кит притежава и добро сърце, съобразява се с хората около себе си и е надарен с чувствителност, каквато тя не бе вярвала, че може още да съществува. Благодарение на Кит тя бе успяла да намери относителен покой, и да държи на разстояние демоните от възвишението Станадж Едж.

Докато вървеше бързо напред, Фиона отново погледна часовника си. Добре се движеше. Ако не забавеше темпото, щеше да има време за едно питие в „Домът на лисиците“, преди да стане време да се качи на автобуса, който щеше да я откара до Шефилд, за да се качи на влака за Лондон. Беше прекарала пет часа на открито, пет часа, през които не бе видяла друго човешко същество, и това бе достатъчно да възстанови устойчивостта й. До следващия път, мислеше си тя мрачно.

Влакът беше по-празен, отколкото бе очаквала. На мястото до Фиона не седна никой, а човекът срещу нея заспа десет минути, след като потеглиха от Шефилд, така че тя можеше да ползва цялата масичка между тях. Това бе добре, защото Фиона имаше достатъчно работа, която смяташе да свърши по пътя. Открай време имаше уговорка със собственика на кръчмата до гарата — когато пристигнеше там, му оставяше лаптопа и мобилния си телефон на съхранение, а в замяна той получаваше всички последни издания на Кит с автограф. Така беше по-сигурно, отколкото да ги оставя на гардероб на гарата, а излизаше и по-евтино.

Фиона отвори лаптопа и го свърза с мобилния си телефон, за да прегледа пощата. На екрана замига съобщение, че я очакват нови писма. Тя ги свали от пощенската кутия и изключи лаптопа от телефона. Имаше две съобщения от нейни студенти и едно писмо от неин колега от Принстън. Той се интересуваше дали може да му осигури достъп до данните, които бе събрала по разрешени случаи, свързани с изнасилвания. Всичко това можеше да почака до утре сутринта. Четвъртото писмо беше от Кит.

От: Кит Мартин <KMWriter@trashnet.com>

До: Фиона Камерън <fcameron@psych.ulon.ac.uk>

Отн.: Вечеря

Надявам се, че си прекарала добре. Днес бях продуктивен — 2500 думи до пет следобед.

В съда нещата се развиха точно според предвижданията ти. Да живее женската интуиция! (Шегичка! Знам, че в твоя случай става дума за точна преценка на базата на научно обработена информация!). Тъй или иначе, реших, че Стив се нуждае от ободряване, затова го поканих на вечеря. Отиваме в „Сейнт Джон’с“, в Кларкънуел, където възнамеряваме да погълнем големи количества мъртви животни — следователно ти надали би искала да се присъединиш към нас. Ако все пак решиш да дойдеш, и двамата много ще се радваме. Ако не, приготвих за обяд ризото с аспержи и сьомга — остана много, прибрал съм го в хладилника. Ще ти стигне за вечеря.

Обичам те.

Фиона се усмихна. Типично за Кит. Ако всички са добре нахранени, светът не би могъл да се обърка напълно. Нищо чудно, че Стив имаше нужда от някоя добра дума. Никой полицай не би се радвал, като вижда как изграденото от него обвинение се разпада и особено по такъв шумно огласяван случай като убийството в Хампстед Хийт. Но за Стив Престън, главен инспектор от криминалната полиция, провалът тъкмо на този случай би довел до нещо много по-сериозно от обикновено огорчение. Фиона съзнаваше отлично колко много бе заложил в това обвинение. Съчувстваше искрено на Стив, но единственото, което си помисли по отношение на лондонската полиция, беше: „Пада им се!“

Отвори следващото писмо — то я бе заинтригувало особено, затова си го запази за накрая.

От: Салвадор Берокал <Sberroc@cnp.mad.es>

До: Фиона Камерън <fcameron@psych.ulon.ac.uk>

Отн.: Молба за консултация

Уважаема доктор Камерън,

Аз съм майор от цивилните части на Националния полицейски корпус в Мадрид. Поверено ми е разследването на немалък брой убийства. Мой колега от Ню Скотланд Ярд Ви препоръча като експерт в областта на статистическите връзки между различни престъпления и профилирането по географски особености. Моля да ме извините, че си позволявам да се обърна направо към вас. Пиша Ви, за да се осведомя дали бихме могли да ползваме услугите Ви като консултант по един извънредно спешен въпрос. В Испания нямаме голям опит със серийни убийци, затова не разполагаме и с психолози експерти, които да сътрудничат на полицията в такива случаи.

В рамките на последните три седмици в Толедо бяха извършени две убийства. Имаме основание да предполагаме, че извършителят е един и същ. Но не намираме начин да свържем двете престъпления, затова се нуждаем от анализа на обективен експерт. Научих, че имате голям опит в областта на анализа и статистическото сравнение на криминални престъпления, затова считам, че вашата помощ ще бъде от голяма полза за нас.

Бих искал да знам дали имаме принципното Ви съгласие за сътрудничество по тези случаи. Разбира се, ще получите съответното заплащане. Очаквам Вашия отговор.

С уважение:

Майор Салвадор Берокал

Национална полиция, Мадрид

Фиона скръсти ръце и се взря в екрана. Знаеше какво се крие зад това предпазливо запитване — два обезобразени трупа, трупове на хора, които вероятно са били и измъчвани, преди да бъдат убити. Не бе изключено в случаите да има и елемент на сексуално насилие. Можеше да бъде почти сигурна в тези неща, защото полицията навсякъде е в състояние да се справя с обикновени убийства, без да прибягва до помощта на външни специалисти, и то такава помощ, която само тя и една шепа други експерти биха могли да окажат. Когато някой от по-новите й познати научеше за този аспект на нейната работа, обикновено потръпваше от ужас и я питаше как може да се занимава с такива отблъскващи неща.

Обикновено Фиона просто свиваше рамене и казваше: „Нали все някой трябва да върши и тази работа. По-добре да е някой като мен, който разбира за какво става дума. Никой не може да върне мъртвите, но понякога е възможно да попречиш на други живи хора да се присъединят към тях“.

Знаеше много добре, че отговорът е задоволителен, пресметнат точно, за да не предизвиква повече въпроси. В действителност тя мразеше неминуемите сблъсъци с насилствена смърт, до които водеше съвместната й работа с полицията — не на последно място заради спомените, които те събуждаха у нея. Сега знаеше повече за страданията, които могат да бъдат причинени на човешкото тяло, повече за мъките, на които може да бъде подложен човешкият дух, отколкото някога би искала да знае. Но това познание бе неизбежно, и тъй като такива случаи винаги й се отразяваха тежко, тя приемаше нов ангажимент едва след като преценеше, че се е възстановила достатъчно от предишния.

Бяха минали почти четири месеца от последния й подобен случай. Тогава бе анализирала четири убийства на проститутки в района на Ливърпул в рамките на осемнайсет месеца. Благодарение на анализа на данните, съставен от Фиона и един неин студент, полицията успя да стесни кръга на заподозрените до такава степен, че съдебномедицинската идентификация стана възможна. Сега, когато бяха арестували мъж, обвинен по три от четирите убийства поради резултатите на ДНК-анализ и криминалистите можеха да бъдат сигурни в успеха на обвинението.

Оттогава бе поемала само една подобна задача — дългосрочно изследване на крадци рецидивисти в сътрудничество с шведската полиция. Крайно време беше да си изцапа отново ръцете. Натисна клавиша за отговор.

От: Фиона Камерън <fcameron@psych.ulonjac.uk>

До: Салвадор Берокал <Sberroc@cnp.mad.es>

Отн.: Молба за консултация

Уважаеми майор Берокал!

Благодаря за поканата да сътруднича на Националната полиция на Испания като консултант. По принцип съм склонна да приема вашата покана. Но преди да бъда абсолютно сигурна, че мога да Ви помогна по някакъв начин, ще имам нужда от повече подробности по случаите, които само споменавате в първото си писмо. Най-добре би било да получа кратко описание на обстоятелствата около двете убийства, справка за доклада на патоанатомите, както и всякакви съществуващи свидетелски показания. Справям се сравнително добре с писмен испански, така че, в интерес на по-бързото приключване на случаите, не е необходимо да възлагате превод на документите. Разбира се, всякакви данни, получени от вас, ще бъдат считани за строга поверителни.

Именно в името на сигурността Ви предлагам да пратите документите на номера на домашния ми факс.

Фиона написа номерата на домашния си факс и телефон и прати писмото. В най-добрия случай щеше да помогне за предотвратяването на нови убийства и да набере нови данни за научните си изследвания. В най-лошия щеше да има извинение да не присъства на провала на процеса срещу убиеца от Хампстед Хийт. Двама души в Испания бяха платили прекалено висока цена за шанса на „Строгата Камерън“ да избяга от разпитите на пресата.

Глава 2

Когато Фиона си отвори вратата и влезе, REM тъкмо уведомяваха слушателите си, че никой не обича тъжния професор. Както си му беше обичаят, Кит бе заредил касетофона в кабинета си с дискове, бе го включил и бе излязъл. Той не можеше да понася тишината. Фиона разбра това още в началото на тяхната връзка — веднъж го бе повела на туристически преход из любимия й Дърбишър и видя с ужас, че той натъпка раницата с огромен брой касети за уокмена си. Неведнъж се бе прибирала у дома, за да установи, че от кабинета на Кит се носи музика, телевизорът гърми, а радиото в кухнята му приглася. Колкото по-силен бе шумът, толкова по-лесно му беше да избяга във вселената на собственото си въображение. За Фиона, която се нуждаеше от тишина, за да може да се съсредоточи върху всякаква работа, изискваща творческа мисъл, това бе необясним парадокс.

Когато започнаха да обсъждат възможността да заживеят заедно, първото настояване на Фиона бе в съвместното им жилище да има място, където да може да работи на спокойствие. Накрая купиха една висока къща с тясна фасада в Дартмут Парк, която преди е била собственост на рок музикант. Някогашният й притежател бе превърнал таванския етаж в звукоизолирано студио и там Фиона разположи своето убежище. Така се спасяваше от постоянния шум, който съпровождаше навсякъде Кит. Помещението беше достатъчно голямо, така че тя сложи и диван. На него прекарваше нощите, когато Кит работеше до малките часове, за да не изпусне уговорен с издателите срок. Понякога я изпълваше дълбоко съчувствие към многострадалните им съседи. Вероятно хората очакваха с ужас февруари, когато традиционно предстоеше краят на новата книга, добре озвучен с „Рейдио хед“ до бели зори.

Фиона остави багажа на пода и забърза към кабинета на Кит, за да изключи музиката. Благословена тишина погали като балсам душата й. Качи се горе, мина през спалнята, за да свали туристическите си дрехи и да навлече нещо за вкъщи. После продължи още два етажа към своето работно студио. Мускулите на прасците й я наболяваха от ходенето. Първото, което забеляза, когато влезе, бе мигащата лампичка на телефонния секретар. Петнайсет съобщения. Беше готова да се хване на бас, че всички бяха от журналисти. Нямаше настроение да ги изслушва, а още по-малко пък да им отговаря. В този случай бе твърдо решена да не осигурява на пресата нито един цитат, който да може да бъде погрешно интерпретиран в нечий интерес.

Остави лаптопа на бюрото и забеляза, че майор Берокал не си бе губил времето. Голям куп хартия се точеше от факса. Това вече не можеше да чака. Тя потисна една въздишка, откъсна факса, пооглади автоматично измачканата хартия и заслиза обратно надолу.

Както й бе обещал Кит, вечерята я чакаше в хладилника. Сигурно голяма част от почитателите му никога не биха повярвали, че кошмарът на критиците, авторът на такива ужасяващо убедителни описания на насилие, обичаше най-много от всичко след продуктивен работен ден да приготвя гастрономически специалитети за приятелката си. Вероятно биха предпочели да си го представят как се разхожда нощем из Хампстед Хийт и разкъсва малки пухкави животинки. Тази мисъл накара Фиона да се усмихне. Наля си изстудено бяло вино, и докато чакаше ризотото да се стопли, се разположи на кухненската маса с факсовете и молив в ръка. После хвърли поглед към часовника и реши първо да изслуша новините, а после да се заеме с разшифроването на испанските доклади.

Разнесе се познатият музикален сигнал на вечерните новини. Лицето на говорителя се появи на екрана.

— Добър вечер. Най-важните новини от днешния ден. Човекът, обвинен за убийството в Хампстед Хийт, бе освободен от предварителния арест, след като съдията обвини полицията в подхвърляне на фалшиви улики.

Фиона не се учуди, че това се цитира като първа новина.

— Преговорите за мир в Близкия Изток пред провал въпреки намесата на президента на Съединените щати. Рублата пада стремително, след като нов скандал дестабилизира руската банкова система.

На екрана зад лицето на говорителя се показа кадър от фоайето на Олд Бейли[1].

— Днес в Олд Бейли човекът, обвинен в изнасилването и жестокото убийство на Сюзън Бланчард, бе освободен по нареждане на съдията от първа инстанция. Според съдия Мери Деланси не съществува съмнение, че лондонската полиция е арестувала Френсиз Блейк в инсценирана операция, прилична на лов на вещици. Въпреки липсата на сериозни доказателства полицаите, натоварени със следствието, били предварително убедени във вината на Блейк. Свързваме се с нашата репортерка от Министерство на вътрешните работи, Даниел Ръдърфорд, която бе днес в залата на съда.

Трийсетинагодишна жена, чиято излиняла кестенява коса бе разрошена от вятъра, отправи сериозния си поглед към зрителите от екрана.

— Днес в съда присъствахме на гневни сцени, когато съдия Деланси нареди Френсиз Блейк да бъде освободен. Семейството на Сюзън Бланчард, която бе изнасилена и убита, когато разхождала близнаците си в количка из Хампстед Хийт, бе възмутено от решението на съдията и явното ликуване на Блейк.

Съдия Деланси не обърна внимание на протестите и осъди работните методи на лондонската полиция, които тя окачестви като оскърбление за демокрацията и цивилизацията. Съобразявайки се с мнението на сътрудничещия им профайлър, полицаите използват една привлекателна следователка като примамка. Тя е трябвало да се опита да спечели симпатиите на господин Блейк и да го подведе да си признае убийството. Операцията, която се проточи три месеца и изтегли огромни суми от полицейския бюджет, не довежда до пряко признание, но следователите решават, че са набрали достатъчно доказателствен материал, за да възбудят обвинение срещу господин Блейк.

Защитата твърди, че всякакви изявления на господин Блейк са били тенденциозно подстрекавани от следователката, с цел да се допълни образът на фалшиво изградената от нея личност. Същата теория е застъпвана и от съдия Деланси. След като бе освободен, господин Блейк, който прекара осем месеца в предварителния арест, заяви, че ще търси обезщетение.

Картината се смени. На екрана се появи набит мъж на около трийсет години с ниско подстригана тъмна коса и дълбоко хлътнали тъмни очи. Беше облечен в черен костюм и бяла риза, а пред него се виждаше цяла гора от микрофони и диктофони. Гласът му звучеше учудващо културно. Той постоянно поглеждаше към един лист, който държеше в ръцете си.

— Винаги съм поддържал невинността си по отношение на убийството на Сюзън Бланчард. Днес тя бе потвърдена от съда. Но заплатих за това ужасна цена. Загубих работата си, дома си, приятелката си и доброто си име. Аз съм невинен, но прекарах осем месеца зад решетките. Ще съдя полицията за неоснователно лишаване от свобода и очаквам да получа обезщетение. Искрено се надявам, че тези хора са си взели урок и няма да се осмелят втори път да подведат под отговорност невинен човек.

Той вдигна очи. Фиона срещна погледа му, изпълнен с ярост и омраза, и потръпна.

Картината отново се смени. Към камерата вървеше висок човек в измачкан костюм. От двете му страни пристъпваха мъже в шлифери, с каменни изражения на лицата. Високият човек беше привел глава, а устните му бяха плътно стиснати. Чу се гласът на репортерката:

— Следствието бе поверено на главен инспектор Стив Престън, който отказа да коментира освобождаването на Блейк. Малко по-късно от Ню Скотланд Ярд ни уведомиха, че не се води активно издирване на друго лице във връзка с убийството на Сюзън Бланчард. За новините — Даниел Ръдърфорд от Олд Бейли.

На екрана отново се появи студиото. Говорителят обясняваше, че след новините историята на случая ще бъде представена подробно в специално предаване. Фиона изключи телевизора. Нямаше нужда от тяхната обработена версия. Основанията й да не забрави никога изнасилването и убийството на Сюзън Бланчард бяха повече от сериозни. Причината не беше в ужасяващите полицейски снимки на трупа, нито в доклада на патоанатома, нито в това, че тя познаваше много добре мястото, където бе извършено престъплението — на двайсетина минути път от собствения й дом — макар всичко това да бе страшно само по себе си. Не бе дори бруталността на убиеца, който бе изнасилил и убил майката пред двете й осемнайсетмесечни близначета.

Убийството в Хампстед Хийт имаше особено значение за Фиона — то бе станало причина да прекрати сътрудничеството си с лондонската полиция. Двамата със Стив Престън бяха близки още от студентските си години, когато следваха психология в Манчестър. За разлика от повечето студентски приятелства тяхното просъществува, независимо от това, че избраха различни професии. Когато британската полиция за първи път започна да обмисля ползата от привличането на психолози в преследването на серийни престъпници, изглеждаше логично Стив да се обърне към Фиона с молба за помощ. Така започна едно ползотворно сътрудничество. Безупречната работа на Фиона по обработката на данните се допълваше чудесно с опита и инстинктите на полицаите.

Само часове след откриването на трупа на Сюзън Бланчард, Стив Престън бе наясно, че това е случай, в който способностите на Фиона могат да им бъдат от полза. Човек, който убиваше така, не беше начинаещ. Стив бе научил доста неща и от съвместната си работа с Фиона, и от собствените си проучвания, и знаеше, че такъв убиец би трябвало вече да е извършил нещо, попадащо под ударите на наказателния кодекс. Опитът на Фиона би им подсказал в каква област да търсят провиненията му. В зависимост от обстоятелствата тя би могла дори да определи с известна точност зоните, в които бе възможно да живее убиецът. Тя виждаше същото, което виждаха и криминалистите, но за нея нещата имаха различно значение.

Още в началото на следствието се натъкнаха на Френсиз Блейк и той им се бе сторил възможен кандидат. Бил е забелязан в Хампстед Хийт около часа на убийството. При това е бил видян да бяга в посока откъм гъстия храсталак, където трупът на Сюзън бе открит от човек, който разхождал кучето си и чул плача на децата. Блейк ръководеше филиал на фирма за погребални услуги — което бе повод за следователите да го заподозрат в нездрав интерес към мъртъвците. Като по-млад бе работил и в кланица, което пък ги накара да заключат, че гледката на кръв не го притеснява. Нямаше полицейско досие, макар да бе получавал две предупреждения като малолетен — единия път, защото подпалил съдържанието на контейнер с боклук и втория път, защото нанесъл побой на по-малко момче. Освен това Блейк отговаряше много уклончиво, когато го питаха какво е правел в Хампстед Хийт онази сутрин.

Имаше само един проблем. Фиона не вярваше той да е убиецът. Каза го на Стив и продължи да го повтаря пред всеки, който имаше желанието да я изслуша. Но никой не обърна внимание на предложенията й за алтернативни посоки на проучвания. Медиите кипяха от възмущение и Стив бе притиснат от обстоятелствата. Длъжен бе да арестува някого, за да се възцари спокойствие.

Една сутрин той се бе появил в кабинета й в университета. Тя хвърли само един поглед на вкамененото му лице и попита:

— Имаш неприятни новини за мен, нали?

Той поклати глава и се отпусна на стола срещу нея.

— Неприятни са не само за теб. Посинях от опити да ги убедя, но в такива случаи политиката се поставя преди всичко. Шефът реши да действа, без да се съветва с мен. Привлече Андрю Хорсфорт.

Коментарът беше излишен. Андрю Хорсфорт беше клиничен психолог. Работеше от години в една психиатрична клиника, чиято репутация падаше след всяко независимо проучване в нея. Хорсфорт разчиташе на това, което Фиона презрително наричаше „гадателство“ при профилирането, и се гордееше с предполагаемите си прозрения, твърдейки, че се дължат на дългогодишен практически опит. „Което би било чудесно, ако за него бе възможно изобщо да прозре нещо извън собствената си личност“, бе отбелязала саркастично Фиона след една негова лекция. Според нея Хорсфорт бе имал чист късмет в първия случай, когато бе призован да изгради психологически профил на престъпника, и той не пропускаше да изиграе тази карта, като осигуряваше на пресата всякакви цитати и изказвания, каквито биха си пожелали. Когато полицията арестуваше някого в рамките на следствие, в което той бе участвал като профайлър, никога не забравяше да подчертае заслугите си; ако обаче имаше провал, той никога не бе по негова вина. Фиона бе повече от сигурна, че Хорсфорт ще изгради профила по мярка за Френсиз Блейк.

— В такъв случай аз излизам от играта — каза тя категорично.

— Имаш късмет, че можеш да го направиш — отвърна Стив с горчивина. — Решиха да пренебрегнат твоето мнение на професионалист и моето лично убеждение. Ще му пуснат примамка. И операцията ще бъде организирана от Хорсфорт.

Фиона поклати отвратено глава.

— О, по дяволите! — избухна тя. — Ама че идиотска идея! Щях да кажа същото, дори да бях убедена във вината на Блейк. Има минимален шанс да изтръгнеш някакво сведение, което може да ти послужи пред съда, ако му пуснеш обучен психолог с дългогодишен терапевтичен стаж. При най-добро желание съвместната работа на някое младо момиче от вашите с идиот като Хорсфорт може да доведе само до катастрофа.

Стив прокара пръсти през оредяващата си тъмна коса и я отметна от челото.

— Да не мислиш, че не съм им го казал? — той стисна плътно устни.

— Знам, че си им го казал. Знам, че не си по-малко вбесен от мен — тя стана, отиде до прозореца и се загледа навън. Не можеше да допусне някой да забележи колко унизена се чувстваше, дори близък човек като Стив. После допълни: — Аз бях дотук. Приключих със столичната полиция. Никога повече няма да работя с теб и твоите колеги.

Стив я познаваше достатъчно, за да не се опита да спори с нея. Беше толкова вбесен от пренебрегването на собствената му професионална преценка, че известно време бе мислил дори за оставка. Но за разлика от Фиона, за него не съществуваше алтернативно занимание, в което би могъл да приложи познанията си. Затова пропъди мисълта за оставка и реши да не робува на засегнатото си самолюбие. Надяваше се, че и Фиона ще се успокои след време. Но засега нямаше да намеква нищо подобно.

— Не мога да те обвинявам, Фай — каза той тъжно. — Ще ми липсваш.

Фиона вече се бе овладяла и отново се обърна към него.

— Преди да приключиш този случай, ти предстои да съжаляваш за още много неща — каза тя меко. Още тогава й стана ясно какви неприятности могат да възникнат. Служители на криминалната полиция, притиснати от обстоятелствата да арестуват някого на всяка цена, подстрекавани от недобросъвестен психолог, който им казва това, което искат да чуят — те нямаше да се успокоят, докато не вкарат някого зад решетките, все едно кого.

Не изпитваше никакво удоволствие от доказателството за правотата си.

Глава 3

Средновековната крепост на Толедо е построена на скалисто възвишение, заобиколено почти изцяло от виещото си дефиле на река Тахо. Укрепеният стар град предлага прекрасни гледки. Постройки с цвета на пчелен мед, огрени от слънцето, се спускат по склоновете на хълма, увенчан с пищната катедрала и по-строгия силует на двореца Алкасар. Това беше всичко, което Фиона си спомняше от един прашен и горещ ден преди тринайсет години, когато се разхождаше из града с още трима приятели.

Бяха решили да отпразнуват приключването на докторските си дисертации с една обиколка на Испания. Бяха наели един възстар фолксваген микробус, обикаляха и отмятаха градове и забележителности. Представите й за Толедо бяха свързани с Ел Греко, Фернандо и Исабела, с магазинчетата, чиито витрини бяха претъпкани с брони и мечове, както и с изключително вкусното ястие от пъдпъдъци, което им бяха сервирали. Ако тогава някой беше казал на младата обещаваща психоложка, че един ден ще се върне тук като консултант на испанската полиция, тя щеше да реши, че е употребил халюциногенни субстанции.

Първият труп е бил открит в дълбоко дере, слизащо надолу към реката, на около миля от градските порти. В местната традиция дерето носеше отблъскващото име La Degollada — „Жената с прерязаното гърло“, преведе си Фиона. Според преданието трупът, дал на дерето това наименование, бил на някаква циганка, която прелъстила воин от охраната на града да напусне поста си, и така враговете успели да се промъкнат незабелязано до градските порти. Наказанието било неминуемо — прерязали й гърлото така, че почти я обезглавили. Фиона си каза без особено учудване, че майор Берокал не споменава нищо за съдбата на изменилия на дълга си войник.

Сегашната жертва беше двайсет и петгодишна, немска поданица, на име Мартина Албрехт. Мартина работела като екскурзовод на свободна практика и развеждала организирани групи немски туристи из Толедо. Според нейни познати и съседи имала приятел, но той бил женен — младши офицер в испанската армия, който работел във Военното министерство в Мадрид. В нощта на убийството приятелят бил на делова вечеря в столицата, на повече от четиридесет мили оттук. В часа, когато бил открит трупът на Мартина, той все още пиел кафе и коняк с колегите си, така че изобщо не можел да попадне под подозрение. Освен това приятелите на Мартина заявяваха, че тя не възразявала срещу естеството на връзката им и по нищо не личало, че отношенията им са се обтегнали по някакъв начин.

Трупът бил открит малко преди полунощ от двойка непълнолетни, които паркирали наблизо мотора, с който пристигнали, и заслизали по дерето, за да си търсят по-скришно местенце. Нямаше основание те да бъдат заподозрени, въпреки изявленията на бащата на момичето, че момчето е напълно способно да извърши убийство, щом е искало да прелъсти невинната му дъщеря.

Според доклада от огледа на местопрестъплението, Мартина лежала по гръб, огряна от лунната светлина, с разперени ръце и разкрачени крака. Гърлото й било прерязано от ляво на дясно, вероятно изотзад, с оръжие с дълго и силно наточено острие, което можело да е и байонет. Но категорично заключение не можело да се даде, тъй като Толедо е известен с производството на хладно оръжие, в безбройните магазинчета за сувенири в стария град, където ежедневно се купуват остри ножове. Смъртта е настъпила бързо, кръвта е бликнала като фонтан от срязаните каротидни артерии. Дрехите й били подгизнали от кръв, следователно било по-вероятно да е била права, а не легнала, когато са й прерязали гърлото.

По-нататъшният преглед доказва, че във вагината й е била вкарвана многократно счупена бутилка от вино, която е разкъсала тъканта. Сравнително малкото кръв в тази част на тялото доказва, че Мартина за щастие по това време е била вече мъртва. Бутилката е съдържала евтино червено вино от Ла Манча, каквото може да се купи от почти всеки магазин. Единственият друг предмет, открит на местопрестъплението, който би могъл да представлява някакъв интерес, бил окървавен туристически справочник за Толедо на немски. Името, адресът и телефонът на Мартина били написани от вътрешната страна на корицата с нейния почерк.

Съдебномедицинският анализ не открил никакви значителни следи, нито улики, които биха обяснили начина, по който Мартина е стигнала до Ла Деголада. Достъпът до дерето не представлявал проблем, покрай него минавало панорамното шосе около Толедо, а наоколо имало предостатъчно места, където можела да паркира незабелязано кола. Според жената, която живеела заедно с Мартина в един апартамент близо до гарата, тя се прибрала от работа към седем. Двете хапнали малко хляб, сирене и салата, после съквартирантката й излязла, защото имала среща с приятели. Мартина нямала планове за вечерта, само споменала, че може да излезе да пийне нещо по-късно. Служители на полицията обиколили кафенетата и баровете, които тя посещавала обикновено, но никой не я бил виждал онази вечер. Хората от туристическата група, която развеждала из Толедо, били разпитани на другия ден в Аранхуес — следващата спирка от обиколката им — но никой от тях не забелязал човек от групата да обръща по-специално внимание на екскурзоводката. Освен това вечерта всички били в заведение за фламенко. За всеки турист от групата можели да свидетелстват поне по трима от останалите.

Следствието забуксувало поради липса на всякакви улики. Фиона си каза, че тъкмо това е типично за първото от серия престъпления. Извършителят е обикновено достатъчно интелигентен, за да си прикрива следите, а няма как да се направи сравнение с друго престъпление, за да може издирването да получи тласък. Когато липсват всякакви очевидни връзки между жертвата и убиеца, е много трудно да се дадат насоки на търсенето.

Две седмици по-късно открили още един труп. Интервалът беше относително къс, мислеше Фиона. Този път сцена на престъплението беше голямата манастирска църква на „Сан Хуан де лос Рейес“. Тя помнеше масивната квадратна сграда на манастира, гротескните фигури по водоливниците. Спомни си, че точно там един от приятелите й бе забелязал особен водоливник — фигурата накрая представляваше човешко тяло, но от кръста надолу — като че ли притежателят на тялото се е забил в стената с главата напред.

Една от особеностите на църквата бяха окичените по фасадата й вериги и окови — същите окови, с които маврите завоеватели приковавали християните, пленени при обсадата на Гранада. После, когато войските на Фернандо и Исабела отвоювали Гранада от маврите, кралската двойка заповядала оковите да бъдат окачени по стените на църквата в памет на тези събития. Фиона ясно си спомняше как странно се открояваха черните окови върху златистата, пищно украсена и огряна от слънцето фасада на църквата.

Втората жертва беше американец на име Джеймс Пол Паланго, пристигнал тук на следдипломна квалификация по религиозно изкуство. Трупът му бил открит на зазоряване от един уличен метач, който работел около манастира. Когато завил край църквата и започнал да мете павирания двор отпред, вниманието му било привлечено от нещо, което висяло над главата му. Паланго висял окачен на два чифта пранги. В светлината на ранното утро около врата му се виждало нещо лъскаво. После, когато свалили тялото, се разбрало, че е бил удушен с кучешки нашийник. Патологът докладвал отново за упражнено сексуално насилие с гърлото на счупена бутилка. Отново нямало никакви показателни следи. Но в джоба на Паланго бил открит туристически справочник за Толедо.

Полицейските разследвания установили, че Паланго е християнин, евангелист. Произхождал от заможно семейство от Джорджия. Бил се настанил в панорамния хотел, който се извисява над един завой на реката срещу стария град. Според хотелската администрация Паланго вечерял рано, после излязъл с наетата си кола, някъде около девет часа. Колата била открита по-късно в един паркинг срещу Алкасар. В резултат на подробни разпити в околността било установено, че Паланго е пил кафе на Пласа де Сокодовер, в сърцето на стария град, но в общата блъсканица по времето за вечерна разходка никой не забелязал кога е напуснал кафенето, и дали е бил сам или не. Не се намерил свидетел, който да твърди, че го е виждал след този час.

Фиона се облегна назад и потърка очи. Нищо чудно, че майор Берокал бе толкова настоятелен в опитите си да я ангажира. Единствената по-важна информация, която полицията беше успяла да получи от второто убийство, бе, че убиецът е достатъчно силен, за да може да качи трупа на шестдесет и няколкокилограмов мъж по стълба до фасадата на църквата, и че е достатъчно смел, за да си позволи да се занимава с окачването му на публично място. Към материалите имаше записка на майор Берокал, който обясняваше, че след като и последните заведения наоколо затвореха в ранните часове след полунощ, мястото около църквата опустява, и макар че фасадата й се виждаше от прозорците на няколко къщи наблизо, убиецът бе разположил тялото в далечната й част, така че възможността да бъде видян е била минимална.

Тя протегна ръце над главата си, отпусна ги и започна да обмисля получената информация. От професионална гледна точка случаите несъмнено представляваха интерес за нея. Но важното бе да прецени дали е в състояние да даде някакво конструктивно предложение по следствието. Беше работила по различни случаи с полицията на различни европейски страни, и понякога се чувстваше затруднена от недостатъчното разбиране на начина, по който обществото функционираше в тях. От друга страна, в главата й вече се зараждаше някаква представа за убиеца, която би помогнала на полицията в издирването му.

Едно беше сигурно. Докато тя се колебаеше, убиецът вероятно планираше следващото си убийство. Фиона доля чашата си и взе решение.

Глава 4

Тъкмо слизаше по стълбите с „Пътеводител за Испания“ в ръка, когато чу, че се отваря външната врата.

— Здрасти! — подвикна тя.

— Доведох Стив — отвърна Кит отдолу. Манчестърският му акцент бе станал по-забележим под въздействието на алкохола.

Фиона беше прекалено уморена, за да се зарадва на перспективата да пият и разговарят до късно през нощта. Слава богу, беше само Стив. Той беше почти част от семейството, толкова близък, че нямаше да се обиди, ако тя си легнеше по някое време и ги оставеше да продължат сами. Фиона надникна през парапета на стълбите надолу към тях. Най-важните мъже в живота й представляваха странно контрастна двойка: Стив беше висок, много слаб и тъмнокос. Масивното мускулесто тяло на Кит бе причина да изглежда по-нисък, отколкото бе всъщност. Бръснатата му глава лъщеше на електрическата светлина. Тъкмо Стив, с неспокойните си очи и фини ръце с дълги пръсти, приличаше на интелектуалец, докато Кит напомняше по-скоро на патрулен полицай, който работи като охранител в нощен клуб през свободното си време. Сега и двамата гледаха нагоре към нея, с абсолютно еднакви, глуповати момчешки усмивки.

— Доколкото виждам, вечерята си я е бивало — отбеляза сухо Фиона и изтича надолу. Застана на пръсти, за да целуне Стив по бузата, после отвърна на прегръдката на Кит.

Той я целуна звучно по устните и заяви:

— Липсваше ми.

После се упъти към кухнята.

— Не ми се вярва — възрази Фиона. — Прекарали сте си чудесно по мъжки, погълнали сте възмутителни количества ястия от животински трупове, изпили сте… — тя наклони глава и се замисли — три бутилки червено вино…

— Никога не греши — намеси се Кит.

— … и сте се заели да оправяте света — заключи Фиона. — Много по-добре сте си били без мен.

Стив се разположи на един от кухненските столове и пое чашата за коняк, предложена му от Кит. Приличаше на преследван човек, комуто постепенно се изяснява, че може би се е добрал до убежище. Той вдигна чаша и иронично предложи тост:

— Да пукнат враговете ни. Права си, Фай, но в друг смисъл.

Фиона седна срещу него и придърпа чашата си.

— Струва ми се невероятно — каза тя закачливо.

— Доволен съм, че не дойде с нас, защото си достатъчно нафукана и без да слушаш цяла вечер оплакванията ми, че съм работил с оня задник Хорсфорт вместо с теб.

Стив вдигна ръка, за да покаже на Кит, че конякът му е достатъчно.

Кит се облегна на един от кухненските шкафове, обхванал своята чаша в широките си ръце.

— За фукнята си прав — отбеляза той. Усмивката, която й отправи, показваше недвусмислено колко се гордее с нея.

— Друго си е да те познават отблизо — отвърна Фиона. — Искрено ти съчувствам за днешния ден, Стив.

Преди Стив да успее да отговори, Кит се намеси.

— Можеше да се очаква, че ще стане така. Операцията беше осъдена на провал от самото начало. Като изключим всичко останало, самият факт, че сте действали с примамка, никога не би минал пред съдебните заседатели, дори Блейк да бе лапнал въдицата и да бе изпял всичко. Британските съдебни заседатели никога не могат да преодолеят предразсъдъците си по отношение на подвеждащите обстоятелства. Обикновеният човек, който си пие бирата в кръчмата, счита за нечестно да прилъгвате хората, защото не можете да си намерите доказателства по общоприетия начин.

— Не го усуквай, Кит, ами кажи каквото имаш да казваш — каза саркастично Стив.

— Предполагах, че вече сте стигнали до заключението от аутопсията — опита се да протестира Фиона.

— И още как — отвърна Стив. — Цял ден имам чувството, че съм облякъл власеница и си посипвам главата с пепел.

— Никой не казва, че е станало по твоя вина — подчерта Кит. — Знаем, че големият шеф те прегази. Ако някой би трябвало да се самобичува, това е само той. Но можеш да заложиш пенсията си, че Тефлоновия Телфорд ще успее да се измъкне като Пилат Понтийски. Ами да — поде той снишавайки гласа си до дълбокия бас на шефа на Стив, — редно е от време на време да оставяш решението на по-низшите чинове, но очаквах Стив Престън да се представи по-добре.

Стив бе вперил поглед в чашата си. Кит не му казваше нищо ново, но когато го чуваше от страничен човек, провалът загорчаваше отново в устата му. Утре щеше да се изправи лице в лице с колегите си, съзнавайки, че той ще опере пешкира. Някои от тях бяха достатъчно добре запознати с ведомствената политика, за да преценят, че той е просто предопределен за жертвен агнец, но имаше много други, които щяха да се възползват от възможността да злорадстват зад гърба му. Това бе цената на миналите му успехи. При тежката конкуренция във висшия ешелон на столичната полиция важеше само последният ти случай — успешен ли е бил или не.

— Наистина ли не продължавате да търсите убиеца? — Фиона бе забелязала, че Стив изпада в потиснато настроение и се опита да отклони разговора в по-положителна посока.

Стив вирна бунтарски глава.

— Това е официалната позиция. Действително, всякакви други изявления биха ни накарали да изглеждаме още по-безнадеждни идиоти в очите на публиката. Но аз не мога да приема това положение. Някой е убил Сюзън Бланчард и ти знаеш дори по-добре от мен, че този тип убиец не се ограничава с едно убийство.

— И какво смяташ да направиш по въпроса? — попита Фиона.

Кит я изгледа замислено.

— Въпросът е по-скоро какво смяташ да направиш ти…

Фиона поклати глава, опитвайки се да потисне раздразнението си.

— А, не, номерът ви няма да мине. Няма да ме накарате да се почувствам отговорна. Казах, че никога вече няма да работя с лондонската полиция след тази история, и го казах съвсем сериозно.

Стив разпери ръце в опит да я успокои.

— Дори някой да ми бе отпуснал бюджет да те ангажирам, не бих се осмелил да те обидя така.

Кит дръпна един от столовете и седна с лице към облегалката.

— Така е, но не забравяй, че тя ме обича. Аз ще рискувам да я обидя. Хайде, Фиона, нищо няма да ти стане, ако хвърлиш един поглед върху материала от работата с примамката. От чисто академичен интерес.

Фиона изпъшка.

— Единственото, което искаш, е документацията да се търкаля из къщи, за да се ровиш ти из нея — опита тя друга тактика. — Би било от полза за гадните ти романчета.

— Не е честно! Отлично знаеш, че никога не чета поверителни сведения за лична изгода — възмути се Кит.

— Видя ли? — парира веднага Фиона.

Кит се разсмя.

— Важното е ченгето да е честно, шефе.

Стив се облегна на стола си и се замисли.

— От друга страна, ако…

— О, защо не вземете да пораснете и двамата — измърмори Фиона. — Имам много по-важна работа от това да се ровя из гадната операция, организирана от Андрю Хорсфорт.

Стив погледна Фиона. Познаваше я достатъчно добре, за да прецени какво предизвикателство би надвило ината й, а беше в достатъчно отчаяно положение, за да опита.

— Проблемът е там, че следата вече е изстинала. Има повече от година, откак бе убита Сюзън Бланчард, и около десет месеца, откакто престанахме да се интересуваме от други заподозрени, освен Френсиз Блейк. Не искам случаят да остане неразрешен. Не искам децата й да растат, обременени от куп въпроси без отговор. Съзнаваш какво емоционално страдание причинява отсъствието на сигурност. Държа да хвана копелето, което е извършило това. Но имаме нужда от нови улики — завърши той. — И както казва Кит, в най-лошия случай материалът може да ти бъде от полза в академичните изследвания.

Фиона хлопна вратата на хладилника.

— Ужасен манипулатор се извъди — оплака се тя. Но дори съзнанието, че той засяга умишлено слабите й места, не промени нищо. Опита последен вариант. — Стив, аз не съм клиничен психолог. Работата ми не е да изслушвам разказа на този или онзи за тъжния му живот. Аз работя с факти и цифри. Впечатленията не могат да ми бъдат от полза. Дори да седна и да потисна отвращението си достатъчно дълго, за да прегледам всичко, което е натворил Хорсфорт, се съмнявам, че ще мога да направя някакъв полезен извод от всичко това.

— Нищо не пречи да опиташ, нали? — намеси се Кит. — Това не означава, че ще се отречеш от думата си и ще започнеш отново да работиш за полицията. Просто ще направиш на Стив лична услуга. Виж го само. Човекът е съсипан. Предполага се, че той е най-добрият ти приятел. Не искаш ли да му помогнеш да се измъкне от тази каша?

Фиона седна и се приведе напред, така че кестенявата, падаща до раменете коса, скри лицето й. Стив понечи да проговори, но Кит го пресече, казвайки „Не!“ само с движение на устните. Стив сви рамене.

Най-сетне Фиона въздъхна дълбоко и прибра косата си с две ръце.

— Майната му. Ще го направя — каза тя. Като забеляза доволната усмивка на Стив, допълни: — Имай предвид, че нищо не обещавам. Прати ми нещата утре сутринта и ще ги прегледам.

— Благодаря — каза Стив. — Колкото и малки да са шансовете, трябва да се възползвам от всичко, до което мога да се добера.

— Точно така — отвърна тя строго. — Сега може ли да поговорим за нещо друго?

Беше доста след полунощ, когато Фиона успя най-сетне да се добере до леглото си заедно с пътеводителя. Когато Кит се появи откъм банята и я видя какво чете, той повдигна вежди.

— Това да не е елегантен намек, че е крайно време да помислим за почивка извън страната? — попита той, пъхна се под завивката и я прегърна.

— Де такъв късмет. Става дума за работа. Днес получих молба за консултация от испанската полиция. Две убийства в Толедо, които по всяка вероятност са начало на серия.

— Доколкото разбирам, си решила да отидеш, така ли?

Фиона размаха пътеводителя под носа му.

— Така изглежда. Утре ще им се обадя, за да уредим подробностите, но в края на седмицата бих могла да замина за няколко дни без особени трудности.

Кит се търкулна по гръб, скръсти ръце зад главата си и загледа тавана.

— А пък аз си мислех, че планираш романтично пътуване до Торемолинас.

Фиона остави книгата, обърна се към него и плъзна пръсти по гърдите му.

— Ако искаш, ела с мен. Толедо е много красив град. Ще има предостатъчно неща, които да те занимават, докато аз работя. Няма да ти навреди да си починеш малко.

Той постави ръка на рамото й и я притисна към себе си.

— Изоставам ужасно с книгата, и ако не си тук през уикенда, ще се заключа у дома и ще работя без прекъсване.

— Можеш да работиш в Толедо — ръката й се плъзна по-надолу.

— Щом си там, ще ме разсейваш.

— Ще работя по цял ден. А най-вероятно и нощем, ако съдя по досегашния си опит.

Тя се понагласи по-удобно до него.

— В такъв случай със същия успех мога да си остана и у дома.

— Ще ти хареса — прозя се Фиона. — Градът е много интересен. Кой знае, може и да те вдъхнови за нещо.

— Да бе! Отсега се виждам как пиша роман за испански сериен убиец.

— Защо не? Мръсна работа, ама нали и нея трябва да я върши някой? Мислех си освен това, че ще ти хареса да прекараш няколко дни на място, където сервират страхотна храна… — Гласът на Фиона заглъхна сънливо.

— Понякога мисля и за нещо друго, освен стомаха си — възрази той възмутено. — Нали в Толедо имаше музей на Ел Греко?

— Аха — каза Фиона. — Къщата му е там — беше затворила очи и говореше едва-едва, очевидно потъвайки в сън.

— Е, това вече би оправдало пътуването. Може пък да дойда — каза Кит. Но не получи отговор. Ранното ставане и десетте мили преход из мочурливите земи на Дърбишър си казаха думата. Кит се усмихна и се пресегна със свободната си ръка за романа на нощното му шкафче. За разлика от Фиона той никога не можеше да заспи, докато не се нагълта до насита с ужаси. Но нали, мислеше той, знаеше много добре, че това, което чете, е измислица. Нямаше никакво значение дали е разбрал кой е убиецът, когато най-сетне изгасеше лампата. Убийците, от които се интересуваше, нямаше да извършат ново убийство, докато той не решеше да им обърне внимание.

Глава 5

Самолетът за Мадрид беше полупразен. Без да се налага да го моли, Кит остави Фиона сама на двойната седалка и седна от другата страна на пътеката. Веднага щом излетяха, той включи лаптопа и започна да пише. Уокменът го изолираше от външния свят. На път към летището й бе намекнал, че е крайно време да прегледа дебелия сноп документи, които Стив бе изпратил. Фиона упорито не ги бе докосвала през последните два дни. Оправдаваше се с необходимостта да се запознае с подробностите около случаите в Толедо, но ако трябваше да бъде честна, бе ги проучила основно. Сега вече нямаше никакво извинение, а полетът беше достатъчно дълъг, за да успее да си създаде някаква първоначална представа.

Първата част от материалите започваше със страницата от „Тайм Аут“, където се поместваха личните обяви. При разпита Блейк бе признал, че въпреки връзката си с една стюардеса, която поддържал от известно време, отговарял и на обяви за запознанства. Бе казал, че предпочитал жени, които създавали впечатление за неувереност, защото те винаги били повече от доволни да се запознаят с добре изглеждащ мъж като него. Признаваше, че се интересувал предимно от секс, но не искал да си губи времето с безмозъчни проститутки. Доколкото Фиона си спомняше записа на първите разпити, Блейк бе изглеждал недвусмислено, дори арогантно уверен в привлекателността си по отношение на жените — мъж, който знаеше точно какво иска и нито за момент не се съмняваше, че ще успее да го получи. В никакъв случай не създаваше впечатление на слабохарактерен или неадекватен.

Въз основа на собствената си интерпретация на разпитите Хорсфорт бе съставил няколко различни обяви, с които смяташе, че ще привлече обекта. Първите опити бяха предизвикали множество отговори, но нито един от тях не беше от Блейк.

— Голямо разбиране на душата на убиеца, няма що — измърмори под нос Фиона. Но при втория опит Блейк се беше хванал. Беше отговорил на следната обява: „Двайсет и шестгодишна, стройна, живее отскоро в Северен Лондон, търси мъж за съвместни разговори, разходки и забавления, който да й представи светлините на големия град и възможности за приятно прекарване. Моля приложете снимка“.

Блейк се бе представил като работещ мъж на двайсет и девет години, който обича да ходи на кино, да чете, да се разхожда из лондонските паркове и обича женска компания. Под ръководството на Андрю Хорсфорт следовател Ерин Ричардс бе написала следното писмо:

„Драги Френсиз,

Благодаря за писмото, то ми направи определено най-добро впечатление от всички, които съм получила досега. Признавам си, че малко се смущавам, защото никога досега не съм търсила запознанство по такъв начин. Имаш ли нещо против да си разменим още едно-две писма, преди да се срещнем?

Обичам да ходя на кино също като теб. Какви филми предпочиташ? Знам, че може да не прозвучи много женствено, но аз обичам черните трилъри от рода на «Седем» и «Фарго», както и филмите на Хичкок, «Психо» например. Но сюжетът трябва да е много добър, за да събуди интереса ми. Що се отнася до четенето, не чета достатъчно. Все пак харесвам Патриша Корнуел, Кит Мартин и Томас Харис, а понякога чета и описания на действителни престъпления.

Не познавам Лондон достатъчно добре, затова не мога да преценя къде е безопасно да се разхождам. Напоследък срещам такива ужаси във вестниците, как изнасилват и убиват жени в парковете, че малко се страхувам. Може би някога ще ми покажеш къде обичаш да се разхождаш ти?

Опасявам се, че в работата ми няма нищо вълнуващо — работя като чиновничка в Министерство на земеделието. Живеех в Бекълс, в графство Съфък, но когато почина майка ми, реших да се преместя в столицата. Нищо вече не ме задържаше в Бекълс, защото татко почина няколко години преди мама, нямам братя и сестри, и реших да дойда да търся приключения в Лондон!

Ще се радвам, ако ми пишеш пак, ако считаш, че имаме достатъчно общи интереси, за да се чувстваме добре заедно. Можеш да продължиш да ми изпращаш писма на същата пощенска кутия, защото смятам да я задържа още няколко седмици.

Твоя Айлийн Роджърс“

Блейк бе отговорил веднага.

„Скъпа Айлийн,

Благодаря за очарователното ти писмо. Да, по всичко изглежда, че имаме много общи интереси. Като начало, обичаме едни и същи филми и книги.

Разбирам те, като пишеш, че се притесняваш да се разхождаш сама из лондонските паркове. Живея в Лондон, откакто съм се родил, но много части на града са ми абсолютно непознати и когато ходя там по работа малко се притеснявам. Искам да кажа, лесно е да се озовеш на някое място, което ти изглежда страшно само защото ти е непознато. За жена, особено сама, сигурно е много по-трудно. С радост ще ти покажа някои от местата, които обичам. Познавам много добре Хампстед Хийт, Риджънтс Парк и Хайд Парк, защото често се разхождам там.

Разбирам, че се притесняваш да се срещнеш с непознат, но много бих искал да разговарям лично с теб. Убеден съм, че имаме какво да си кажем. Можем да се срещнем в неделя следобед и да пием кафе някъде. Предлагам ти да се чакаме в три следобед пред «Хард Рок Кафе» на Хайд Парк Корнър. Можеш да ми се обадиш по телефона, за да потвърдиш, ако приемаш.

Моля те, съгласи се да дойдеш. Струва ми се, че тъкмо ти си жената, с която бих искал да се запозная.

Поздрави:

Френсиз Блейк“

Фиона си каза, че е лапнал удивително бързо стръвта. Не че Хорсфорт бе проявил кой знае какви умения в определянето на подхода. Странното бе по-скоро, че Блейк бе проявил удивителна готовност да установи контакт, и то съзнавайки явния интерес на полицията към него. Може пък да е бил толкова настоятелен именно за това; да е искал да разговаря с някой, който не подозира за последните му неприятности с представителите на закона. За човек, който явно обичаше да държи всичко около себе си под контрол, сигурно е било вбесяващо да бъде заобиколен от хора, които са считали, че знаят за него повече, отколкото са знаели в действителност. Непозната жена, която няма представа, че е бил заподозрян от полицията в извършване на престъпление, сигурно би му подействала успокояващо.

Каквато и да е била причината, операцията продължила. Следовател Ричардс се обадила на Блейк и приела срещата. Фиона отбеляза, че са разговаряли около десет минути. Бъбрили без особено смущение, предимно за филми, които били гледали наскоро, и се уговорили да се видят. При първата среща, както и при всички следващи, Ричардс имала в себе си предавател, и разговорите им се предавали по радиостанция. Двамата били следени дискретно през цялото време.

Ричардс бе играла ролята си добре, с подходяща смесица от нервно притеснение и дружелюбна готовност. Пили кафе, после Блейк предложил да се поразходят из парка, преди да се разделят. Докато се разхождали, й показвал местата, които трябвало да избягва, и други места, където можела да се разхожда спокойно. Изглежда познавал много точно местата, които били открити и добре осветени, както и тези, които били мрачни, обрасли в храсталак, където можел да се скрие човек с лоши намерения. Фиона си каза, че обикновеният човек надали се занимава с такъв анализ, разхождайки се из парка. Точно както хората, преживели пожар, винаги след това проявяват неестествено силен интерес към противопожарната защита, така и само човек, който си е представял парка като място, подходящо и за нещо друго, освен за разходки на чист въздух, би приемал околностите по начина, по който ги приемаше Френсиз Блейк. Този човек гледаше на света като хищник, не като жертва.

Но това изобщо не означаваше, че е убиец. Можеше да е воайор, можеше да обира закъснели минувачи, можеше да е ексхибиционист или изнасилвач и при всички положения реакцията му би била подобна. Но Хорсфорт бе допуснал да бъде убеден, че Блейк е убиец, затова и бе интерпретирал поведението му в съответствие с предварителното си убеждение. Това поне ставаше ясно от бележките на психолога върху проведения разговор. Първата среща на двамата беше напълно безобидна, но и в нея Хорсфорт бе видял това, което бе искал да види.

Тази мисъл потисна дълбоко Фиона. Всякакъв обективен анализ на материала беше предварително обречен на неуспех, защото първите решения, взети от Хорсфорт относно значението на постъпките на Блейк, бяха повлияли върху всички последвали събития.

Срещите продължили, виждали се два-три пъти седмично. На четвъртата среща Ричардс споменала нещо за убийството на Сюзън Бланчард, като говорели за ужасиите, които можели да се случат на една жена в големия град. Блейк бе отвърнал незабавно:

— Бях там същия ден. На Хампстед Хийт. Трябва да съм минавал наблизо, точно когато са я убивали.

Ричардс бе разиграла престорен ужас.

— Господи! Трябва да е било ужасно.

— Тогава не съм знаел нищо. Разбира се, нали иначе щях да повикам за помощ. Но все си мисля, че ако бях избрал малко по-различен маршрут, ако бях минал зад храстите, вместо по пътеката, можеше да се натъкна на убиеца — той очевидно се стремеше да привлече интереса й.

Фиона съзнаваше значението на този диалог. И все пак, той можеше да бъде интерпретиран по друг начин, изводът на Хорсфорт не бе единствено възможният. Според него, като убиец, Блейк изпитвал неудържимо желание да говори за престъплението си, макар и не директно. Фиона приемаше това по съвсем различен начин. Записа нещо в бележника си и кимна.

В края на третата седмица Блейк бе започнал да насочва разговорите на сексуални теми. Намеквал, че е време връзката им да претърпи развитие, че не е достатъчно само да се разхождат, да ходят на кино и по ресторанти. Ричардс се поотдръпнала, съгласно инструкциите, заявила, че иска да бъде сигурна, че наистина си подхождат, преди да реши да спи с него. Това отговаряло на плановете за разговори, навеждащи на сексуални фантазии. Фиона бе съгласна, че този ход на Хорсфорт беше ловък, макар че тя може би не би препоръчала толкова директни разговори. Все пак, той беше практикуващ лекар. В това отношение може би нейният инстинкт отстъпваше на неговия.

Сега бе дошъл ред на Ричардс да насочва разговора, и тя бе предприела необходимото. Казала, че има достатъчен сексуален опит, но бързо се отегчавала от мъжете, с които имала връзки в миналото.

— Бяха толкова предсказуеми, поведението им беше толкова традиционно — оплакала се тя. — Бях решила следващия път да приема връзка само с човек с въображение, който би ми доставил нови преживявания.

Блейк незабавно я попитал какво точно има предвид, и пак съгласно инструкциите, Ричардс започнала да усуква, и казала, че не може да говори за такива неща насред Риджънтс Парк. Обяснила, че следващата седмица заминава на семинар в Манчестър, и че ще му пише за фантазиите си.

— Тук се притеснявам — казала тя. — По-лесно ми е да го напиша. Ако се почувстваш шокиран или отвратен, поне няма да видя лицето ти, нали?

Блейк явно се забавлявал от тази смесица от тенденциозни намеци и смут.

— Хващам се на бас, че нищо от това, което ще ми кажеш, няма да ме смути — отвърнал той. — Обещавам ти, Айлийн, ще ти осигуря много нови преживявания. Ще отговоря на изискванията ти. Само ми напиши това писмо довечера, за да го получа още в неделя сутринта, и аз ти гарантирам, че едва ще дочакаш да се прибереш обратно в Лондон.

Фиона малко се съмняваше. Тъй или иначе, нямаше време да провери дали съмненията й са оправдани. Кит бе прибрал лаптопа си, знакът „Закопчайте предпазните колани“ бе светнал, екипажът заемаше местата си за приземяване. Майор Берокал щеше да ги чака, щеше да я очаква и нова работа, по която можеше да даде полезни напътствия, а не нещо, вече оплескано от нейния предшественик.

Засега темата за перверзните фантазии, които си бяха обменяли Ерин Ричардс и Френсиз Блейк, трябваше да почака.

Глава 6

Майор Салвадор Берокал не ги чакаше в салона за пристигащи пътници. Той стоеше, потрепвайки нетърпеливо, до самата врата на самолета, когато тя се отвори. Очевидно бе изпратил съобщение, така че щом се приземиха, един от стюардите отиде при Фиона и я покани да мине напред, за да слезе преди останалите пътници. Кит ги последва, дари стюардесата с най-чаровната си усмивка и поясни:

— Пътуваме заедно.

Първото впечатление на Фиона от испанския полицай бе, че този човек разполага с невероятна енергия, която удържа с усилие. Беше среден на ръст, строен, със светла кожа, тъмносините му очи не бяха нито минута в покой. Тъмносивият му костюм сякаш бе гладен рано тази сутрин, черните му обувки блестяха като стъкло. Костюмът и обувките контрастираха странно с доста дългата му, къдрава и непокорна черна коса. Той я поздрави с отсечено кимване и каза:

— Благодаря, че дойдохте, докторе.

— Благодаря за посрещането. Майоре, това е приятелят ми Кит Мартин. Струва ми се, споменах, че той ще пътува с мен?

Кит му протегна ръка.

— Радвам се да се запознаем. Не се безпокойте, няма да преча на работата ви.

Берокал само кимна.

— Колата ни чака, доктор Камерън — обърна се той към Фиона и пое лаптопа и чантата й. — Сеньор Мартин, ако бъдете така добър да изчакате багажа, там ще бъде един от моите подчинени, който ще ви откара до хотела ви в Толедо. — Извади от джоба на сакото си визитна картичка и му я подаде. — Това е номерът на мобилния ми телефон. По него можете да се свържете с доктор Камерън, тя ще бъде с мен.

Усмихна се хладно и забърза напред към летищната сграда.

— Въплъщение на дружелюбието — отбеляза саркастично Кит.

— Мен ако питаш, е по-скоро въплъщение на притеснението — отвърна Фиона. Обви Кит с една ръка и се притисна бързо до него. — Звъни на моя телефон, ако има нещо.

Вървяха по петите на Берокал. Фиона почти подтичваше, за да не го изгубят.

— Не се притеснявай за мен — каза Кит. — Имам си пътеводителя. Ще следвам собствената си програма за Толедо. Или ще седя в хотела и ще се опитвам да пиша.

Настигнаха Берокал при една странична бронирана врата.

— Вие трябва да минете през митнически и паспортен контрол — каза той на Кит и му посочи един коридор вляво.

— За мен беше удоволствие — отвърна Кит. Не му струваше нищо да се държи учтиво, особено като се има предвид, че човекът му беше осигурил транспорт до хотела. Целуна леко Фиона по бузата, каза: — До скоро — и тръгна по коридора, без да се обръща.

— Няма да пречи на съвместната ни работа — каза Фиона, докато вървяха напред към митническия и паспортен контрол. — Кит няма проблеми да се оправя сам.

Берокал извади картата си и я преведе набързо през всички формалности.

— Убеден съм, че не бихте го взели със себе си в друг случай — каза той делово. — Запазил съм стая за двама в панорамния хотел, но бих предпочел да тръгнем направо към местопрестъпленията. Искаше ми се да обсъждаме случаите по пътя, а не бих могъл да го сторя в присъствието на сеньор Мартин.

Отвън ги чакаше кола. Не личеше по нищо, че колата е на полицията — освен по униформения служител, който стоеше до нея и застана мирно, когато видя Берокал. Полицаят отвори задната врата, Фиона седна и мина навътре, Берокал седна до нея.

— Толедо е на около един час път от летището — поясни той. — Ако имате някакви въпроси към мен, мога да ви отговарям по пътя.

Очевидно Берокал нямаше слабост към празни приказки. Бяха й спестени учтивите и безсмислени запитвания как е минал полетът, които обикновено съпътстваха пристигането й в чужд град. Не й се налагаше и да води учтив разговор за книгите на Кит — нещо почти неизбежно, когато той я съпровождаше в чужбина.

— Какви насоки взема следствието? — попита тя. — Освен издирването на свидетели, разбира се.

Берокал се извърна към нея.

— Прегледахме всичко, което имаме в архивите за нападения, свързани със сексуално насилие. Разпитахме известен брой хора с предварителна история на подобни провинения. Но те имат алиби — или за първото, или за второто убийство, или за двете. Що се отнася до тези, които са без алиби, нямаме никакво основание да ги арестуваме.

— Английският ви е много добър — отбеляза неволно Фиона.

— Говоря по-добре, отколкото пиша — той се усмихна за първи път, откакто се запознаха. — Жена ми е от Канада. Всяка година прекарваме отпуските си във Ванкувър. Така че, когато се заговори за консултация с английски специалист по профилиране, естествено избраха мен да установя контакт. Както вече споменах в писмата си, нямаме експертен опит в тази област.

— Не мисля, че някой от нас би могъл да претендира за експертен опит — възрази Фиона. — Имам действително практически опит, но всеки път, когато работя по случай, имам чувството, че опипвам пътя си в тъмното, също като криминалистите. Всеки случай е различен, и понякога уроците на миналото не вършат работа.

Той кимна.

— Напълно ви разбирам. Никой не очаква чудеса от вас, доктор Камерън. Но в случай като този се нуждаем от помощта на всеки човек с опит. За вас не е тайна, че когато убиецът взема на прицел непознат човек, стандартната полицейска процедура не върши почти никаква работа. Затова ни трябва поглед от друг ъгъл и разчитаме, че вие ще ни помогнете тъкмо в това отношение.

Фиона повдигна вежди и отклони очи от проницателния му поглед. Извърна се и загледа през прозореца към колите, които се движеха по магистралата. От едната страна се виждаха предградията, които постепенно се издигаха към центъра. От другата, отвъд някакъв строеж, се ширеше червеникавата пръст на равнинните земи в Централна Испания. Земята с цвят на теракота, искрящо синьото небе и мрачните силуети на строителните съоръжения превръщаха гледката в подобие на картина от Де Кирико[2] — вибрираща от горещина и скрита заплаха. Незнайно защо Фиона се замисли за сюрреализма, с който се отличаваше въображението на Сервантес. Каза си, че и тя като дон Кихот тръгва на борба с вятърни мелници, за да се опита да отдели фантазиите от реалността, а работата на този неспокоен мъж до нея, също като работата на Санчо Панса, бе да не позволява тя да се заблуди.

— Прочетох материалите, които ми изпратихте — каза тя, пропъди размислите си и отново се обърна към него. — Не съм убедена, че убиецът има предварителни прояви, свързани със сексуално насилие.

Берокал се намръщи.

— Кое ви навежда на тази мисъл? От това, което съм чел, знам, че серийните убийци обикновено имат такава предистория. При това този убиец е упражнил брутално сексуално насилие върху труповете на двете жертви.

— Вярно е. Но и в двата случая насилието е упражнено след настъпване на смъртта. Проникването не е извършено с пенис, а със страничен предмет. Това не изключва изцяло сексуалния мотив — каза замислено Фиона. — Но ми се струва, че в този случай престъпникът не е търсел сексуално удовлетворение. На пръв поглед престъпленията изглеждат свързани с упражняване на власт, но аз ги свързвам по-скоро с идея за оскверняване. С вандализъм — завърши тя.

Берокал се размърда на мястото си. Като че ли за първи път се усъмни, че повикването й като консултант е чак толкова добра идея.

— Ако е така, защо лицата не са обезобразени? — той вирна войнствено брадичка.

Фиона разпери ръце.

— Не знам. Но си мисля, че убиецът е искал жертвите му да бъдат разпознати бързо. Не са били местни жители, затова, ако лицата им бяха обезобразени, идентификацията щеше да отнеме доста време.

Той кимна. Отговорът й явно го задоволи донякъде. Реши да не избързва с преценката си за тази жена, която толкова бързо намираше начин да отхвърли заключенията на общоприетото познание. Усмихна се и каза:

— Може би ще е по-добре да не ви разпитвам дали имате вече някакви оформени хипотези. Ще изчакам да огледате и местата, където са извършени двете престъпления, а после, ако нямате нищо против, ще отидем до местната полицейска централа. Организирах там нещо като контролен център, откъдето водя разследването.

— Не работите постоянно в Толедо, така ли?

Берокал поклати глава.

— Работя в мадридската полиция. Но в градове като Толедо рядко стават убийства, и повечето са обикновено на основата на някакъв местен конфликт. В резултат те нямат никакъв опит с по-сложни случаи и по принцип викат специалист от Мадрид. В големия град има значително повече убийства, за съжаление, и пращат някой като мен, който да организира следствието.

— Вероятно никак не ви е лесно — отбеляза Фиона. — Трябва да стъпвате внимателно на местна почва.

Берокал сви рамене. Пръстите му барабаняха по рамката на прозореца.

— В някои отношения е така. От друга страна, поне на местните криминалисти им е лесно. Ако стане някоя беля, могат да разперят безпомощно ръце и да кажат: „Вината не е наша, онзи столичен дръвник обърка всичко, защото не познава хората тук“. Разбира се, някои от тях проявяват и свръхчувствителност, защото приемат присъствието ми тук като своеобразен упрек към тях. Затова просто се налага да ги ухажвам — очите му се присвиха в иронична усмивка. — Но вие сигурно също познавате тези реакции. И вие като мен и моя екип сте това, което жена ми нарича „гастролиращ пожарникар“.

Фиона се поусмихна.

— Понякога това има и други отрицателни страни. Възможно е, защото не съм добре запозната с определено място и тамошните обичаи, да придам по-голямо — или по-малко — значение на даден фактор, отколкото е действителната му стойност.

Той сви рамене.

— Обратната страна на същата монета е, че местните полицаи може да не отбележат нещо, което вие бихте забелязали като нарушение на определен модел.

— Толедо е подчертано туристически град, нали? — попита Фиона.

— Точно така. Освен това тук живее архиепископът, така че повечето сгради около катедралата са заети от бюрократичния апарат на църквата. В стария град всичко се върти около църквата и туризма. Колкото повече минават годините, толкова по-малко хора остават да живеят тук, вече не могат да се препитават с традиционните занаяти.

Фиона си отбеляза нещо на ум, после продължи с привидно безразличен тон.

— Не се ли забелязва недоволство сред хората, които биват изтласкани оттук заради нуждите на туризма?

Берокал се ухили.

— Струва ми се, че повечето хора разменят с радост мрачно жилище в средновековна сграда, до което трябва да се катериш пет етажа по тясна виеща се стълба, срещу светло и просторно жилище в кооперация с асансьор. На такова място разполагат и с балкон или вътрешен двор, където могат да седят на въздух, да не споменаваме изобщо топлата вода.

— Въпреки това… — Фиона подбираше внимателно думите си. — Израснах в един малък град в Северна Англия. Всъщност не беше много повече от село. Много живописно селце, в самия център на Дърбишър. Чудесно място, много подходящо за начален пункт на туристически преходи, наблизо има и пещери, които са отворени за посещение. С течение на годините все повече туристи заприиждаха в областта. Когато обявяха за продан някоя от местните къщи, купуваха я хора от други краища на страната и я използваха като вила. По главната улица не остана нищо друго, освен чайни и сувенирни магазинчета. Кръчмите имаха много по-голям интерес да се съобразяват с нуждите на преминаващите туристи, отколкото с желанията на местното население. През летните месеци беше невъзможно да се разходиш по главната улица или да паркираш колата до собствената си къща. По времето, когато аз напуснах родното си място, половината население се подменяше ежеседмично. За уикенда пристигаха собствениците на вили, натоварили багажниците си с провизии. От селото не купуваха нищо, освен хляб и мляко. Селото вече нямаше душа. Превърна се в спалня за туристи. И местните жители, които бяха изтласкани встрани от този процес, не бяха никак доволни. Предполагам, че много хора, чиито семейства живеят от векове в Толедо, не са доволни от това, което става с техния град.

Берокал я изгледа внимателно. Беше достатъчно умен, за да разбере, че това не е безцелен разговор. Като имаше предвид колко бързо Фиона отхвърли очевидните предположения за подбудите на убиеца, той предположи, че зад думите й се крие нещо по-сериозно.

— Да не искате да кажете, че някой избива хора, защото не обича туристите?

Постара се по гласа му да не проличи колко невероятно му се струва това предположение. В края на краищата, тази жена бе пристигнала с препоръката на Скотланд Ярд.

Фиона отклони поглед и загледа хълмистите зелени поля, край които минаваха в момента.

— Не смятам, че нещата са чак толкова елементарни, майор Берокал. А и действително не бих искала да съставям теории, преди да съм обработила данните. Но действително мисля, че мотивите на убиеца са по-необичайни от традиционната сексуална незадоволеност.

— Добре. Как предпочитате да работите?

— Ще направя точно това, което предложихте вие. Искам да видя местата, където са били открити труповете, а после, когато се върнем във вашата централа, да огледам и снимките от местопрестъплението, да прочета и пълните заключения от аутопсиите. Ако е възможно, искам да видя и пътеводителите, които са били открити при труповете. После ще се прибера в хотела и ще обмисля всичко.

Той кимна.

— Както желаете.

— Ще ви бъда много признателна, ако помолите местните си колеги да ви представят всякакви сводки за вандализъм на туристически обекти, засягащи хотели или фирми, които обслужват туристическия бизнес. Както и всякакви нападения на туристи. Да кажем, всичко от две години насам. По възможност и решените, и нерешените случаи — тя се усмихна. — Имам нужда и от много подробна карта на града, която да бъде сканирана, за да мога да работя по нея.

— Ще уредя всичко това — той леко се поклони. — Вече забелязах, че погледът ви върху тези неща е доста нетрадиционен.

Фиона се загледа напред, над рамото на шофьора.

— Надявам се да е така. Когато преценявам едно престъпление, аз не го гледам с очите на криминалист. Търся не само осезаемите практически елементи, но и психологическите подробности, които биха свързали това престъпление с някои други. Опитвам се също и да локализирам някаква географска зависимост. Следя и за други признаци, които биха ми казали нещо за престъпника.

— За да разберете как функционира мозъкът му?

Фиона се намръщи.

— Интересува ме не толкова мотивацията. Искам по-скоро да доловя начина, по който той възприема заобикалящия го свят. Мотивацията е нещо подчертано индивидуално. Общото между всички нас е, че градим собствените си личности въз основа на това, което сме научили за света. Затова и начинът, по който един престъпник извършва престъпленията си, е отражение на начина, по който живее целия си живот. По това може да се разбере какво го кара да се чувства добре — физически и душевно. Търся в престъплението поведенчески мотиви, които да ми подскажат как се държи престъпникът в ежедневния си живот.

Тя се усмихна леко и продължи.

— Някои от колегите ми имат по-различен подход, който вероятно ви е познат. Оглеждат престъпленията и започват да търсят комплекс от симптоми в миналото на престъпника, който е довел до определен начин на живот в настоящето. Никога не съм считала този подход за особено резултатен. Прекалено много хора имат много сроден произход и предистория, а далеч не всички стават психопати и серийни престъпници — така че този метод не може да бъде показателен. Не твърдя, че моите методи гарантират по-точен резултат, но при мен недостатъчната ефикасност се дължи на недостиг на обработваеми данни, а не на погрешно избран подход. Няма магическа формула в нашата работа, майоре. Но моята подготовка е толкова по-различна от тази на един полицай, че виждам престъплението задължително от съвсем друг ъгъл. Така съвместният ни поглед става по-ясен, което пък ни дава известно предимство по отношение на престъпника.

— Затова ви поканихме, доктор Камерън — Берокал се приведе напред и заговори много бързо на испански с шофьора. Наближаваха модерен комплекс от жилищни сгради и магазини за мебели и продажба на коли — очевидно някое от предградията. Той извади пакет цигари и го запрехвърля нервно в ръцете си. — Още десет минути. Тогава аз ще мога да си запаля цигара, а вие да се хванете на работа.

— Умирам от нетърпение — усмихна се Фиона мрачно.

Извадка от декодиран текст — веществено доказателство Р13/4599

Uzqhq dftas stfyg dpqdo agxpn qeaqm ek. Upuym suzpq ufarf qzngf vtmpnq ekmzp rdust fqzuz s…

Представеният документ е кодиран на принципа на елементарна транслитерация (а=м, b=n, и т.н.), и на подреждането на буквите в групи по пет вместо в естественото групиране по думи. Следва препис на декодирания текст. Пунктуацията е добавена за яснота при декодирането. Проверил: Дж. М. Артър.

Никога не съм предполагал, че убийството може да бъде толкова лесно. Много често съм си го представял, но в мислите си винаги виждах нещо кърваво и ужасяващо. В действителност е съвсем различно. Приливът на чувство за власт ти помага да се справиш с всичко. Въображението наистина не може да подготви никого за действителността.

Другата ми грешка бе, че винаги възприемах убийството като част от нещо друго. Истината е, че убийството може да бъде цел само по себе си. Понякога се налага хората да си платят за стореното и единственият начин, по който могат да направят това, е да платят с живота си.

Никога не съм мислел, че ще стана убиец. Животът ми беше подреден. Но после нещо се обърка. Виждах ги как ми се присмиват, как ми натрапват така наречения си успех. Какъв мъж бих бил, ако реагирах безразлично на такава провокация?

Никой не може да предскаже как би постъпил, ако се случи безскрупулни хора да лишат живота му от съдържание. Е, аз никога не съм бил от хората, които седят със скръстени ръце и оставят нещата да се развиват от само себе си. Ще ги накарам да си платят. Ще променя правилата. Но няма да бъда предсказуем в постъпките си. Подходът ми ще бъде изтънчен и ще избирам много внимателно жертвите си.

Този път няма да могат да се престорят, че не съществувам. Няма да могат да ме отпишат. Аз съм този, който ще отпише тях — ще залича имената им с кръв, така че посланието ми да бъде ясно за всекиго. Те са виновни за своя край — това ще бъде посланието ми. Който от слово живее, от слово умира.

Не е никак трудно да проследяваш автори на криминални романи. Привикнал съм да наблюдавам хора, върша го от години. Суетата им е много изгодна за мен. Виртуалното пространство е задръстено от техните уебсайтове, дават интервюта наляво и надясно, и постоянно си организират срещи с читателите.

Затова реших, че има смисъл да започна с някое наистина голямо име — така работата ми ще се улесни. Реших, че най-добрият начин да направя впечатление ще бъде да ги накарам да сърбат това, което сами са си надробили. Не би било достатъчно просто да ги убия. Държа от самото начало да стане ясно, че нито едно от предстоящите убийства не е случайно. Мисълта за това, което ги очаква, ще ги накара да страдат много повече. Аз искам удовлетворение.

За да може наказанието да отговаря на престъплението, трябва първо да класифицирам престъпленията. Списъкът ми е готов. Класирал съм ги в зависимост от това кой от тях е най-достъпна мишена. Ето как съм подредил моите кандидати за екзекуция.

1. Дрю Шанд

2. Джейн Елиъс

3. Джорджия Лестър

4. Кит Мартин

5. Ения Фланъри

6. Джонатан Луис

Сега остава само да реша как точно да ги смъкна от пиедесталите.

Те ме поставиха в клетка. Но би трябвало да знаят, че животното в клетка озверява.

Сами са си виновни.

Глава 7

Фиона слизаше с усилие по тясната пътечка. Добре поне, че бе избрала обувки с нисък ток за пътуването. Пътеката не беше много стръмна, но утъпканата червеникава пръст беше осеяна с дребни камъчета — потенциална опасност за глезените, независимо от токовете. Каза си, че трябва да провери с какви обувки е била Мартина Албрехт, когато е била убита. Това би могло да им изясни дали е последвала доброволно убиеца до мястото на убийството.

Берокал, който вървеше пред нея, забави крачка и се обърна, издишвайки голям облак цигарен дим. Миризмата напомни на Фиона големите огньове, които обитателите на Северна Сахара палят с камилска тор.

— Всичко наред ли е? — попита той.

— Да — кимна тя, настигна го и се възползва от спирането, за да се огледа. Намираха се в тесен пролом с плоско дъно, който се виеше встрани от пътя. Високите скали от двете им страни вече препречваха гледката към околовръстното шосе, което минаваше по южния бряг на Тахо. Не съществуваше никаква опасност фаровете на преминаващи коли да стигнат дотук. Скалистите склонове бяха обрасли с оскъдна растителност. Там, където наклонът беше по-малък, се виждаха и няколко ниски дръвчета.

— Почти стигнахме — каза Берокал. — Виждате ли тези храсти пред нас? Трябва само да минем през тях.

Той отново заслиза, последван от Фиона.

— Сигурно е носел фенерче — отбеляза тя, когато се озоваха сред високите храсти, които почти се сключваха над главите им. Димът от цигарата на Берокал се връщаше в лицето й. Тя се опита да диша през устата, докато излязоха от гъсталака.

— Надали тя би слязла дотук с него в противен случай — отвърна Берокал. — Не бяха открити никакви следи от боричкане нито горе на шосето, нито по пътеката.

— С какво е била обута?

Берокал й се усмихна като на многообещаваща ученичка.

— Сандали с ниски подметки. Да, очевидно е влязла в капана, без да се усъмни.

От другата страна на храсталака имаше малка просека. Малко по-далеч от двете страни на пътеката се издигаха две разкривени маслинови дървета. Един униформен полицай стоеше в сянката пред просеката. Той пристъпи напред и ръката му се плъзна към пистолета. Когато видя Берокал, отстъпи и козирува. Цялата просека беше все още опасана с познатите ленти за ограждане на местопрестъпление. Лентите бяха вече изпоцапани и раздърпани. Фиона забеляза червеникавокафявите петна по пътеката и растителността наоколо — единственият признак, че тук някой е загинал от насилствена смърт. На фона на далечния шум от движението по шосето се чуваше птиче чуруликане. Винаги се бе удивлявала на начина, по който светът продължаваше ежедневното си съществувание, без да обръща внимание на трагедията, която се е случила наблизо.

След онова, което се случи с Лесли, Фиона често кръстосваше улиците на града, изпълнена с гняв и недоумение защо хората продължават да живеят така, все едно нищо особено не е станало. Разбира се, в най-тесния смисъл на думата, случилото се действително не ги засягаше. Но и тогава, и сега Фиона бе убедена, че обществото получава престъпниците, които заслужава. Бруталните престъпления не се пораждаха от нищото — корените им се криеха в престъпленията на обществото, което те смущаваха. Този възглед не беше особено добре приет сред пазителите на закона, и докато работеше с полицията, Фиона предпочиташе да не го огласява.

Затова продължи да се оглежда мълчаливо. Нямаше какво да се каже, освен очевидното, а тя никога не бе обичала да говори очевидни неща.

Берокал посочи местата, където бе текла кръв, и стъпка угарката от цигарата си.

— Когато я открили, лежала в задния край на локвата кръв, не в средата. Това потвърждава предположението, че е стояла права, а той е бил зад нея, когато й е прерязал гърлото. Патоанатомът твърди, че за щастие смъртта е настъпила бързо. После вероятно убиецът е отстъпил назад и е оставил трупът да падне на земята.

— Вагиналните травми са нанесени след настъпване на смъртта, нали? — попита Фиона.

— Да. Изглежда, че той е стоял на колене над трупа. От двете страни на тялото тревата беше полегнала. Разрязал бельото й, вероятно със същия нож. Счупил бутилката в земята и — Берокал се покашля — я вкарал неколкократно, с голяма сила, във вагината. Парчетата от счупената бутилка са нападали от дясната страна на тялото, което пък потвърждава предположението ни, че убиецът не е левичар.

Фиона прекоси просеката, застана от едната й страна и я огледа под ъгъла, под който вероятно я е виждал убиецът.

— Не виждам нищо, което да ми се струва по-показателно от това, за което говорихме по-рано. Сексуалното насилие е извършено след настъпване на смъртта — това е необичайно. Няма никакви признаци за сексуален контакт преди същинското убийство. Убил я е веднага, без никакви встъпления.

Берокал кимна.

— И според вас това е показателно?

— Според мен това говори за чувство на безсилие. Няма признаци за колебание преди нанасяне на удара — това свидетелства за насъбрана ярост. Когато търся подобни престъпления, ще следя за появата точно на тези белези.

Фиона придърпа нагоре панталоните си, клекна и се зае да оглежда пръстта. Не беше особено убедена в смисъла на това занимание. Всъщност научаваше много малко от външния вид на местопрестъплението. Никога не бе открила нещо, което да не е описано в досиетата, които прочиташе след това. Но полицаите очакваха от нея да получи прозрение при вида на мястото, където е бил открит трупа. Това беше някакво суеверие, и още в началото на работата си с полицията тя бе решила да действа съобразно техните убеждения, вместо да предизвиква излишни конфликти.

Тя се изправи.

— Благодаря, че ме доведохте тук.

— Видяхте ли нещо, което не сте знаели преди? — Берокал отстъпи и й направи знак да мине пред него.

От този въпрос се страхуваше.

— Видяното потвърждава едно — каза тя категорично. — Убиецът познава много добре околностите. Това не е място, което би било известно на случаен посетител.

— Местен човек, така ли?

— Мисля, че можем да приемем това със сигурност — каза тя категорично. — Той не само познава мястото, но знае и какво се е случило тук и се е възползвал от преданието.

Чу зад себе си щракането на запалка. Берокал бързаше да навакса нивото на никотина в кръвта си, което сигурно бе спаднало застрашително след едночасова абстиненция.

Когато излязоха от завоя и видяха пред себе си шосето, Фиона спря рязко. Пред тях пълзеше със скрибуцане малко влакче. Мърлявите бели вагончета се тътреха бавно на фона на някакъв глас с тенекиен тембър. Бяха прекалено далеч, за да чуят думите.

— Какво, по дяволите, е пък това? — попита тя, посочи влакчето и се обърна към Берокал.

Той повдигна примирено вежди.

— Наричат го El Tren Real — поясни той. — Кралският влак. Прави обиколки на стария град и околовръстния път туристическа атракция.

Фиона се засмя.

— Трудно ми е да си представя кралското семейство на него.

— Жалка работа — процеди огорчено Берокал. — Не е любимият ми образец на туристическия бизнес в Испания.

Продължиха мълчаливо към колата. Потънала в мислите си, Фиона не обърна особено внимание на живописната панорама на града, която се простираше пред тях.

— Отиваме към църквата — обяви Берокал.

Фиона потисна нетърпението си. Искаше й се най-сетне да започне истинската си работа, а не да си губи времето с огледи на местопрестъпления. Със същия успех можеше да се е прибрала в хотела с Кит. Ползата щеше да е еднаква.

На около двеста фута над панорамното шосе, по което Фиона пътуваше обратно към града, Кит тъкмо отваряше тежките дървени капаци на прозореца, украсени с пищни орнаменти от ковано желязо. В стаята нахлу светлина. Кит подсвирна тихичко при вида на гледката, която се простираше пред него. Хотел „Граф де Оргас“ носеше името на най-прочутата картина на Ел Греко, съхранявана в града, и се извисяваше на Императорския хълм, предлагайки зашеметяваща панорама на Толедо. Пейзажът, подобен на видение, удивително много напомняше на фона на поне дузина други картини на великия художник — почти по нищо не личеше, че от времето, когато са били рисувани, са изминали четири века и половина. Хотелът беше разположен идеално на скалата, която се извисяваше точно срещу крепостта. От стаята им се виждаше ясно целият средновековен град. Кит реши да се поддаде на изкушението.

Двайсет минути по-късно таксито го остави на Пласа де Сокодовер — оживен площад, който според пътеводителя бе същинското сърце на стария град. Площадът бе заобиколен от високи, елегантни сгради с капаци на прозорците, но красотата им лъхаше леко на тление. Партерните етажи на сградите бяха заети от кафенета и сладкарници. Кит си каза, че атмосферата му напомня на повечето малки южноевропейски градчета. Жени прекосяваха забързано площада, понесли тежки пазарски торби, старци седяха в кафенетата, пушеха и разговаряха, недорасли хлапета се подпираха по ъглите или се мотаеха около входовете, хвърляха по някой поглед към представителите на другия пол и незабавно започваха да позират, за да им направят впечатление. Но не е било винаги така.

Кит знаеше, че Толедо е бил завоюван първо от римляните, после от вестготите, от маврите — и най-сетне от християните. Макар че става столица на Кастилия и съответно изходен пункт на всички походи срещу маврите, градът е прочут и с мирното съвместно съществуване на различни култури.

Всичко това се изменя след династическия брак на Фернандо, крал на Арагон, и Исабела, кралица на Кастилия, през 1479 година. Изповедник на кралица Исабела е Томас де Торквемада, назначен лично от папата за Върховен инквизитор на Испания.

Кит бе споменал пред Фиона, че се интересува от картините на Ел Греко, които се съхраняваха в Толедо. Но това бе само част от истината. Искаше да се разходи по улиците, където някога е вървял Торквемада — повечето от тях бяха същите, каквито са били и през петнайсети век, дори и по-рано. Надяваше се въображението да го отведе в онази епоха, когато улиците на Толедо са лъхали на страх и омраза, когато брат е предавал брата, ръкоположени божи служители изобретявали уреди за мъчения — толкова здрави, че функционират до наши дни, когато държавата превърнала похода в името на вярата в средство за обогатяване.

Толедо беше град, просмукан с кръвта на своите жители — жертви на завоеватели и на потисничеството на своите. Кит искаше сам да прецени доколко е съхранена тази атмосфера. Не бе никак трудно да изличиш от мислите си образите на съвременността и да видиш града такъв, какъвто е бил някога. Сградите бяха същите, каквито са били тогава — тесни фасади от избелели червеникави тухли и белезникава мазилка, която е виждала и по-добри дни. Между тях се виеха тесни улички. Капаците на прозорците бяха притворени срещу септемврийската горещина, а между къщите бяха опънати въжета с простряно пране.

Часът на сиестата наближи и уличките започнаха да се опразват. Кит не срещаше почти никого, докато обхождаше плетеницата от улички между катедралата и манастира „Сан Хуан де лос Рейес“. От време на време поглеждаше картата си. Търсеше Ла Худерия — стария еврейски квартал.

Изкачи се по многобройни стъпала между високи стени без прозорци и се озова в малка градинка с пейки. Оттук се откриваше фантастична панорамна гледка, но Кит не се интересуваше от съвременни панорами. Седна и се зае да прочиства ума си от заобикалящата го действителност. Погледът му се рееше над бледорозовите керемиди на покривите, но той се стараеше да не вижда телевизионните и сателитни антени. Мислите му потъваха в миналото.

Инквизицията е била създадена, за да утвърди в Испания чистата християнска вяра. Всъщност работата е опирала до алчност и антисемитизъм. По онова време испанските евреи съсредоточили прекалено много власт и пари в ръцете си. И в резултат на това само за дни тесният спокоен, околен и сигурен живот бил заменен от адски кошмар.

Градовете на Кастилия и Арагон трябва да са били обхванати от нещо подобно на масова истерия. Всеки, който имал зъб някому, можел да си отмъсти. Зелена улица за неадекватните, злонамерените и фарисеите, мислеше Кит.

Веднъж обвинен, човек нямало как да се измъкне невредим.

Ужасът трябва да е тровил атмосферата на целия град. Надали някой се е чувствал в безопасност, освен самия Велик инквизитор и непосредствените му помощници. В крайна сметка, имали са специална индулгенция от папата. Ако се случело някой да умре при мъченията или да стане някаква грешка, инквизиторите имали право да дават опрощение един другиму, така че душите им да останат неопетнени.

А сега по улиците на Толедо отново крачеше убиец, събуждаше старите кошмари и хвърляше черната си сянка върху туристическото градче. Броят на жертвите му бе може би незначителен в сравнение с узаконените убийства на Инквизицията, но засегнатите от престъпленията му щяха да страдат също толкова жестоко, колкото са страдали някогашните жители на града. Фиона се занимаваше с това, и Кит не й завиждаше ни най-малко. Тя бе преследвана от собствените си призраци, и според Кит избраната от нея професия не й помагаше да ги пропъди — независимо от нейните твърдения. Той нямаше намерение да я принуждава — тя сама щеше да стигне до този извод, но трябваше да измине още дълъг път. Кит не й завиждаше и за това. Страната на фантазията бе далеч по-уютна.

Въпреки горещината, Кит потръпна неволно. Имаше нещо вярно в това, че мястото съхранява атмосферата. Въпреки заобикалящата го красота, се оказа прекалено лесно да призове призраците на някогашния ужас.

Идеален фон за престъпленията на сериен убиец.

Глава 8

Дрю Шанд се облегна и разкърши рамене. Направи гримаса, като чу пукането на ставите си. Беше опитал всякакви възможни екстри на скъпия ергономичен стол, но в края на работния ден бе все така схванат, както се схващаше някога на евтиния кухненски стол, приведен над лаптопа, купен на втора ръка. Столът с електронна настройка бе едно от първите неща, което си купи с баснословно големия аванс за дебютния си роман. Но продължаваше да страда от болки в гърба.

Когато прочете черновата на първия си роман, си каза, че е успял да го направи увлекателен, но беше откровено потресен, когато литературният му агент се обади и му съобщи, че е продал книгата срещу шестцифрена сума. И шестте цифри се падаха вляво от десетичната точка. Почти веднага след тази сделка продаде „Подражател“ на телевизията. Телевизионната адаптация на романа спечели един куп награди, донякъде и благодарение на прочутия актьор, който изпълняваше главната роля, а това катапултира романа на Дрю в челото на класацията за бестселъри.

За Дрю най-хубавата страна на успеха не беше славата, не бяха възторжените отзиви на критиката, не бе дори и наградата на Асоциацията на авторите на криминални романи за най-добър дебют на годината. Най-хубаво от всичко бе, че успя да се отърве от досегашната си работа — убийствено безнадеждното преподаване на английски на разглезени хлапета от заможни единбъргски семейства. Трябваше да работи нещо, за да плаща покрива над главата си, затова писа „Подражател“ нощем и в откраднати свободни часове през уикендите, в продължение на осемнайсет месеца. Беше много трудно, а на всичкото отгоре и приятелите му се подиграваха и го съветваха да заживее човешки. Само че сега той водеше човешки, дори прекрасен живот, а те продължаваха да се влачат на еднообразната си работа от девет до пет. Дрю не се съобразяваше с никакви графици. Пишеше, когато му се искаше. Е, да, действително пишеше почти всеки ден, но все пак той вземаше решенията. Той управляваше живота си, а не някой жалък началник, който се прави на много важен, защото трепери за собствената си нищожна службица.

Дрю обичаше новия си живот. Събуждаше се обикновено някъде между десет и единайсет. Правеше си капучино на новата, лъскава, хромирана кафе-машина, преглеждаше сутрешния вестник, след това отиваше да се поразсъни под освежаващите струи на душа. Към обяд вече седеше пред компютъра — най-доброто, което компютърната промишленост можеше да предложи — с чиния бекон с яйца. Докато ядеше, препрочиташе написаното предния ден и проверяваше пощата си. Към един и половина беше готов за работа.

Това беше третият му роман. Дрю все още се самозареждаше от удоволствието, което му доставяше писането. Спираше за миг, за да прецени накъде току-що написаният абзац ще повлече действието, и отново започваше да трака по клавишите с удара на човек, учил се с нежелание да свири на пиано през детските си години. Той не се занимаваше с мъчително бавно изграждане на изреченията, нито спираше на всяка страница, за да преброи написаните думи. Дрю не можеше да си представи такава примитивна цел като определен брой думи на ден. Просто пишеше без прекъсване, докато не се умореше. Това обикновено се случваше към пет часа. Колкото и да бе странно, почти винаги установяваше, че е написал към четири хиляди думи — със стотина повече или по-малко. Първоначално реши, че е обикновено съвпадение, после стигна до извода, че четири хиляди е бройката думи, които умът му може да създаде за един ден, без да изроди текста в някаква идиотщина.

Което бе достатъчно добро извинение, за да обяви края на работния ден. Изключваше компютъра, сваляше халата и обличаше анцуга. Фитнес центърът се намираше през две улици от четиристайния му апартамент в една джорджианска[3] постройка в края на Новия град. Наслаждаваше се на разходката по вечерните улици, а студеният въздух излизаше като дим през ноздрите му. Завиваше по Брутън Стрийт и слизаше по стълбичките към фитнес центъра.

Дрю обичаше и тренировките. Беше си изградил програма, която траеше точно един час. Петнайсет минути на симулатор на ски бягане, петнайсет минути на универсалния тренажор, десет минути със свободни тежести, пет минути на велоергометъра. Съвършена комбинация от аеробни и силови натоварвания, достатъчна, за да задържи теглото си и да поддържа мускулите си стегнати, без да се прави на Силвестър Сталоун.

Дрю обичаше фитнес центъра не само заради удоволствието от безупречните реакции на здравото си трийсетгодишно тяло. Там имаше и възможност да оглежда другите мъже, които идваха да тренират. Нямаше значение дали са обратни или не. Целта му не беше да свали някого, въпреки че един-два пъти бе имал късмет. Доставяше му удоволствие да гледа играта на мускулите им, да се възхищава на някоя хубава фигура. Просто се навиваше добре за остатъка от вечерта.

След тренировката отиваше да отпусне мускулите си в сауната. Не беше място, където можеше да прави явно предложения, но нищо не пречеше да хвърли небрежен поглед към някой надарен съсед по нар. Понякога се случваше да срещне разбиране и когато останеха сами в сауната, двамата си уговаряха среща в някое от близките заведения, посещавани от хомосексуалисти.

Това бе още една от добрите страни на новия му живот. Навремето, докато още работеше като учител, беше невероятно предпазлив, и не отговаряше на никакви подкани, получени извън утвърдените заведения за хора с неговата сексуална ориентация. Дори на такова място оглеждаше много внимателно обстановката, преди да се установи за вечерта. Министрите от правителството можеха да заявяват гордо, че са обратни, но за един учител в Единбърг подобно признание гарантираше единствено място на опашката за безработни. Сега вече нямаше защо да се притеснява от такива неща. Можеше да се запознава, с когото си иска и където си иска. Единствената опасност беше да отнесе някой юмрук, но такова нещо не му се бе случвало още. Дрю се гордееше с инстинкта си в това отношение — сигурно това бе част от изострената му чувствителност, която го бе превърнала в шибана знаменитост.

Усмихна се на себе си, докато се обличаше. Онзи тип на гребния тренажор беше нов — поне не бе идвал по това време, но пък го бе виждал в бара зад ъгъла. „Бреговете на Варвария“ беше едно от новите заведения, посещавани от хомосексуалисти, и подчертано най-предпочитаното от Дрю в цял Единбърг. Когато човек отидеше зад бара, можеше да види тясна врата, охранявана от двама юначаги в кожени дрехи. Ако лицето ти им беше познато, те просто отстъпваха и те пускаха да минеш. Ако не, те питаха какво търсиш. Ако отговорът бе „Тъмната стая“, те пускаха. Ако човек не знаеше правилния отговор, му предлагаха учтиво да се върне в голямата зала. Дрю беше на „ти“ и с двамата.

Той бе срещнал погледа на онзи от гребния тренажор в едно от огледалата, с които бяха облицовани стените. Предположи, че ако прескочи до „Варвария“ до час, сигурно ще го открие облегнат на бара. Ако пък знаеше и за горното помещение, това решаваше проблемите на Дрю за вечерта.

Божичко, колко си падаше по тази „Тъмна стая“! В нея витаеше чувството, че всичко може да ти се случи, и съдейки по досегашните си преживявания, така си и беше. Хората, които бяха възразявали срещу прекалено натуралистичното описание на насилието в „Подражател“, сигурно биха получили удар, ако някой им опишеше какво се случва на няколко минути път от живописния център на сърцето на Средния Лодиан. Нищо чудно и някой истински сериен убиец да се постресне.

Върна се у дома и се постара повече от обикновено при обличането. Много тесни черни джинси, които подчертаваха всички подробности, както трябва. Бяла тениска с отпечатък от корицата на първата му книга. Сложи златна обица на едното си ухо и прокара кожения колан с метални капси през гайките на джинсите. Нахлузи обувки с дебели подметки, взе поизтритото рокерско яке и започна да се възхищава на резултата пред огледалото. Не беше никак зле, каза си той самодоволно. А прическата беше жестока. Разчорли небрежно късо подстриганата си тъмна коса — беше убеден, че тя му придава нещо сексапилно и опасно. Новото момче във фризьорския салон си беше заслужило парите.

Дрю отвори едно от чекмеджетата на нощното си шкафче и извади малка сребърна кутийка за енфие, миниатюрна сребърна лъжичка, куха сребърна тръбичка и една невалидна кредитна карта. С помощта на кредитната карта подреди кокаина в две плътни линии. Постави сламката в лявата си ноздра, затисна дясната и всмръкна едната линия. Отметна глава и вдиша няколко пъти, наслаждавайки се на изтръпването на небцето си. Повтори същата процедура с дясната ноздра и постоя неподвижно, наслаждавайки се на еуфорията, предизвикана от нахлуването на кокаина в кръвта. Беше качествен — щеше да го поддържа още доста време в такова състояние. Ако изпиташе нужда от нова доза, знаеше, че може да си я осигури в бара. Там качеството не беше същото като на личните му запаси, но една доза щеше да му свърши работа.

Накрая щракна стоманената гривна на скъпия швейцарски часовник около китката си, като внимаваше да не защипе някое от тъмните косъмчета със закопчалката. Беше готов за купона на живота си.

Не можеше да знае, че ще бъде и последният в живота му.

Глава 9

Фиона отвори широко капаците и се взря отвъд пролома, към Толедо, озарен от сребристата лунна светлина. Вляво се виждаше величествената масивна сграда на „Сан Хуан де лос Рейес“, осветена от прожектори. Там бе висял трупът на Джеймс Паланго. От такова разстояние красивата сграда изглеждаше напълно безобидна, за да бъде свързана с престъпление. Днес следобед, когато бяха там, също не й приличаше на подходящ фон за такова отблъскващо престъпление, унижаващо човешкото достойнство. Бяха се разминали с няколко туристи, които четяха пътеводители, снимаха се и не обръщаха никакво внимание нито на нея, нито на Берокал. Фиона си напомни, че църквата е изградена от двамата крале, основали Инквизицията. Вероятно „Сан Хуан де лос Рейес“ бе виждал и други трупове.

Посещението на църквата не разшири познанията й с нищо, но даде възможност на Берокал да опише тукашното местопрестъпление и да изпуши още три от отвратителните си цигари. После тръгнаха пеш през града към сградата на полицията, където Берокал бе установил щаба си.

— Ще стане по-бързо, отколкото ако тръгнем с кола — бе обяснил той и после, когато тръгнаха, попита: — От какво имате нужда сега?

— Искам да прегледам още веднъж всички подробности, свързани със случаите. Така ще мога да съставя списък на показателните съвпадения. Няма смисъл да се опитвам да търся географски характеристики на профила, когато обработваме само две убийства. Не разполагаме с достатъчно информация, особено като се има предвид, че местопрестъпленията са подбрани поради историческото им значение. Надявам се само да мога да ви дам някаква насока, преди да почнете да търсите в криминалния архив за престъпленията, които убиецът вероятно е извършил преди.

— Няма проблеми. Всички материали, свързани със случая, са в помещенията, където работим. Освободих ви едно бюро.

Той извади мобилния телефон и набра някакъв номер. Проведе кратък разговор — говореше рязко и не каза много неща. Затвори телефона, усмихна се пресилено и каза:

— Досиетата ще бъдат приготвени.

— Благодаря. Днес вероятно ще ги прочета, ще си взема някои бележки и ще се прибера в хотела. Обичам да обмисля малко по-подробно нещата, преди да изготвя предварителния доклад, но ви обещавам, че ще го имате утре сутринта.

Помещението, което бе предоставено на Салвадор Берокал, не можеше да послужи за илюстрация как техническият напредък се поставя в служба на полицията. Стаята, която се намираше в края на един коридор, нямаше прозорци. Беше мърлява, с мръсни стени. Фиона предпочиташе да не се замисля за произхода на петната по тях. Миришеше на престояло кафе, цигарен дим и мъжка пот. Вътре бяха натъпкани четири бюра. Само на едно от тях имаше компютър. Две едромащабни карти на града и предградията бяха заковани с кабарчета на стените, на статив бе поставено нещо добре познато на Фиона — таблото със снимки от местопрестъпленията и различни забодени по него бележки. На две от бюрата седяха преуморени на вид следователи, говореха бързо по телефоните и почти не вдигнаха очи, когато Берокал я въведе в стаята.

Той й посочи най-далечното бюро, на което бяха струпани две купчини папки, подпрени една на друга под доста нестабилен ъгъл.

— Надявам се, че ще можете да работите там — каза той. — Съжалявам, че условията ни са толкова лоши, но не можаха да ни отделят друго място. Поне кафето става за пиене — добави той с иронична усмивка.

Поне има контакт, помисли Фиона, докато се промъкваше с усилие между стола и бюрото.

— Това ли са досиетата за убийствата? — попита тя.

Берокал кимна.

— Чакат ви.

Минаха няколко часа, докато прерови многобройните самостоятелни случаи, надхвърляйки нерядко границите на познанията си по испански. От време на време се налагаше да се признае за победена и молеше Берокал да й преведе озадачилия я текст. Беше си вземала бележки, работейки успоредно в програмата, разработена от самата нея в сътрудничество с един от студентите й. Програмата степенуваше по вероятност съвпадението на характерните черти на двете убийства. После анализираше статистически значимите общи черти и даваше заключение дали има вероятност престъпленията да са извършени от един и същи човек. Например — повечето убийства на чужденци биваха извършвани след свечеряване. Следователно фактът, че и двете убийства са извършени през нощта, нямаше особено висока статистическа значимост. Затова пък сексуалното насилие, упражнено след смъртта, и то със счупена бутилка, бе относително рядко срещано и програмата даваше доста по-висока статистическа значимост на тази черта.

По-голямата част от оригиналната програма бе копирана от подобна програма на ФБР, които я бяха снабдили много щедро с данни за техни случаи, след като се убедиха, че тя не се интересува от лични подробности, като например от имената на жертвите и извършителите. Фиона съзнаваше, че като всички статистически анализи на психолози, нейната програма в най-добрия случай даваше само частичен поглед върху цялостната картина. Все пак получаваше някои ценни сведения за естеството на престъпленията, с които си имаше работа. И най-важното — благодарение на този анализ бе в състояние да каже с висок процент достоверност дали извършените престъпления са част от серия или дело на различни извършители. Към края на следобеда тя бе успяла да докаже по емпиричен път същото заключение, до което бяха стигнали и полицаите въз основа на здравия разум и натрупания опит — двете убийства бяха несъмнено дело на един и същи човек. Ако това бе единствената услуга, която можеше да им окаже, пътуването й би било напълно безсмислено. Но Фиона беше убедена, че въз основа на готовия анализ и съществуващите данни ще може да насочи полицията към други престъпления, които може би бяха дело на същия човек. На базата на такава информация тя можеше да прецени и географските връзки между убийствата.

Сега й трябваше само да се махне от участъка и да обмисли спокойно късчетата информация, които бе измъкнала от досиетата.

Когато влезе в хотелската стая, откри бележка от Кит, подпряна на бюрото. „Слизам в бара. Ела долу, когато се прибереш, за да вечеряме заедно.“ Тя се усмихна, прекоси стаята и отвори прозореца, за да види гледката. Странно как красотата, която се простираше пред нея, съумяваше да прикрие целия диапазон на човешката грозота. Някъде в този кошер от сгради убиецът вероятно си вършеше работата, несмущаван от никого. Фиона се надяваше да успее да насочи полицията по следите му, преди той да извърши ново убийство.

Но това щеше да почака. Тя се съблече, бръчкайки нос от миризмата на цигари, попила в дрехите й. Взе набързо един душ, сложи джинси и една раирана копринена риза и слезе долу.

Откри Кит седнал на една маса в дъното на бара. Седеше, приведен над лаптопа си. До него имаше чаша много тъмночервено вино и купа с маслини, която бе бутнал настрани. Фиона обви раменете му с ръка и го целуна по главата.

— Добре ли прекара деня? — попита тя, докато се разполагаше на кожения стол срещу него.

Той вдигна стреснато глава.

— Здравей! Само да запаметя това.

Довърши това, което пишеше, и изключи компютъра. Затвори го и й се усмихна.

— Да не са ти дали свободна вечер?

— Нещо подобно. Трябва по-късно да напиша доклада, но няма да го правя много дълъг. Искам малко да поотлежи, преди да се ангажирам с някакво мнение. — Сервитьорът се появи и Фиона си поръча изстудена мансаниля. — А ти какво прави цял ден?

Кит доби леко виновен вид.

— Цял следобед се шлях из града. Исках да се потопя в атмосферата, нали разбираш? Този град е просмукан от история — това се долавя дори във въздуха. Зад всеки ъгъл има нещо, което си струва да се види, и нещо, което може да предизвика фантазията ти. В крайна сметка се размислих за времената на Инквизицията и какво ли е било тогава.

Фиона простена.

— Страхувам се, че познах. Дошла ти е идея за нова книга.

Кит се усмихна.

— Хрумна ми нещо.

— Това ли пишеше сега?

Той поклати глава.

— О, не. Прекалено рано е да започвам с текста. Просто изглаждах тук-там всичко, което съм писал миналата седмица. Нали знаеш, скучната част на работата. Ами ти? Как мина твоят ден?

Сервитьорът постави чашата пред Фиона и тя отпи една глътка.

— Рутинни занимания. Прерових един куп досиета. Берокал е много организирана личност. Реагира веднага. Не е нужно да му се повтаря.

— Това поне ще те облекчи донякъде.

— Не се занасяй. Проблемът е там, че нямам достатъчно материал за обработка. Обикновено убиецът подбира мястото, където оставя трупа, защото то има специфично значение лично за него. Но тъй като в този случай и двете места са исторически забележителности, това усложнява нещата. Съмнявам се, че ще има полза от търсенето на географски зависимости.

Кит сви рамене.

— Ще направиш това, което е по силите ти. Тук явно си падат по страхотии. Например онова смешно влакче, което обикаля стария град и минава по околовръстния път. Съпровождащият коментар е меко казано ексцентричен. Води се на испански, немски и някакъв английски, и разказват всичко за кървавата история на града. Има дори някакво дере, което се нарича „Жената с прерязаното гърло“. Представяш ли си?

Фиона го погледна изненадано.

— Разказват това на туристическата обиколка?

Той кимна.

— И според мен не е особен повод за гордост.

— Точно на това място е била открита една от жертвите — каза замислено Фиона. — Работех на базата на предположението, че името е известно само на местните хора.

— Е, аз пък мога да ти разкажа цялата история — заяви Кит. — Жената се чукала с някакъв войник от охраната, той напуснал поста си и врагът атакувал града. После й прерязали гърлото, за да не прави друг път така.

— Отиде ли до „Сан Хуан де лос Рейес“? Голямата манастирска църква?

— Минах оттам, но си я оставих за утре.

— Забеляза ли веригите по фасадата?

— Няма как да ги подминеш. Според пътеводителя Фернандо и Исабела наредили да ги окачат там след отвоюването на Гранада от маврите. С тях били оковани християните, пленени от маврите. Ако това е била представата на Исабела за обзавеждане, умирам от любопитство какво ще открия вътре. А ти защо питаш?

— Там е бил открит вторият труп. Ти си тук от половин ден и вече знаеш всичко и за двете места. Значи теорията ми губи една от опорните си точки.

Кит я потупа по ръката и заговори умишлено с добродушно-покровителствен тон.

— Не се притеснявай, любов моя, не можеш все да си права. Не всички могат да бъдат като мен.

Фиона се засмя.

— Добре, че дойде, за да имам с кого да говоря. Ще вечеряме ли най-сетне?

Фиона отпиваше от чашата с коняк и обмисляше идеята, която се бе оформила в главата й. На фона се чуваше как Кит трака по клавиатурата на лаптопа. Тихият, монотонен звук й действаше успокояващо. Дори познатото бръмчене откъм уокмена не я дразнеше, а отпускаше нервите й. Кит никога не й се пречкаше, когато имаше работа — нещо, за което му бе дълбоко благодарна. Достатъчно оплаквания бе чувала от приятелките си, че когато мъжете им не работят, считат, че и те би трябвало незабавно да прекъснат работата си. Кит нямаше нищо против да се захване с книгата си, или да отиде сам до някой бар и да завърже нови познанства.

— Убедена съм, че основната цел на убиеца не е търсене на сексуално удовлетворение — зачете тя на глас. — Въпреки това естеството на сексуалното насилие, упражнено върху телата на убитите, има своя значимост. Според мен това е израз на презрение към нещо, което той определя като „слабост“ на жертвите. Това ме кара да предположа, че първоначалният контакт с тях е установен на принципа на физическо или сексуално привличане. Най-грубо казано, предполагам, че се е запознал с тях при някакъв по-ранен случай и си е уговорил срещи за вечерите, когато са извършени двете убийства. Възможно е да е твърдял, че разполага със специализирани познания, които биха им били от полза в съответните професии. Очевидно отношенията им са били такива, че жертвите не са го възприемали като заплаха. Той познава добре местата, където са намерени труповете. Това предполага познания, които би могъл да има местен жител.

Тези убийства не са извършени в пристъп на ярост, дължащ се на сексуална неудовлетвореност или свръхвъзбуда. Мотивът е съвсем различен.

„Дотук добре“, каза си тя. Дотук нямаше нищо спорно.

— Престъпленията свидетелстват за сравнително сериозна предварителна подготовка и планиране. Следователно те надали са първите престъпления на извършителя. Очевидно не се замисля особено над това, което върши. Но ако предположим, че мотивацията за убийствата не е сексуална, не е логично да очакваме извършените по-рано от него престъпления да имат сексуален характер.

Като се вземе предвид, че двете местопрестъпления са места с историческа значимост, и че двете жертви са чужденци, считам, че ключът към мотивацията на убиеца се крие в мнението му за посетителите на града. Той не счита, че от тях може да се извлече полза, а ги приема по-скоро като натрапници, които не бива да се посрещат радушно. Считам за най-вероятно обекти на предишните му престъпления да са били туристи, или места, свързани с туристическия бизнес. Най-вероятно е започнал с прояви на вандализъм срещу хотели или търговски обекти, свързани с туризма, например сувенирни магазини. После насилието може да е ескалирало в нападения на туристи, например побой или обир.

Фиона се облегна назад и се замисли. Това, което предлагаше, в никакъв случай не беше традиционен профил на сериен убиец, но от самото начало тя беше впечатлена от необичайните места, където бяха оставени труповете. Повечето убийци оставяха телата на жертвите, където ги убиваха, или ги пренасяха на места, които подбираха заради малката вероятност някой да ги забележи как оставят трупа. Този убиец бе поел сериозен риск с втория труп — следователно местата, на които държеше да бъдат открити труповете, за него бяха не по-малко важни от подбора на жертвите. Това не бяха само места, които символизираха насилие. Всяко едно от тях имаше значение дори в очите на случаен посетител на града — което се доказваше от случая с Кит.

Фиона бе доволна от напредъка на работата си. Сега всичко зависеше от това дали Салвадор Берокал ще успее да убеди местната полиция да й предостави данните, от които се нуждаеше — вандализъм срещу собственост и лица, имащи връзка с туризма. Ако съумееше да набере такава информация, Фиона можеше да приложи теорията си за връзки между сродните престъпления и да открие кои от тях може да са извършени от един човек.

Успееше ли да установи кои деяния са част от серия, за разлика от изолираните деяния, тя щеше да отбележи интересуващите я местопрестъпления върху картата на града, която трябваше да бъде сканирана и вкарана в компютъра й. Мощният софтуер за профилиране по географска зависимост щеше да приложи серия сложни алгоритми върху интересуващите я точки от картата. След това щеше да изгради карта на вероятните зони, където извършителят на престъпленията работи или живее. Тя щеше да зададе и местата на убийствата, и ако те не излизаха значително от границите на предварително очертаните от компютъра зони, можеше да посочи на Берокал в коя част на града живее убиецът.

Фиона мислеше, че само преди десет години щяха да я свалят с подигравки от катедрата, ако се опиташе да заяви, че комбинацията от психологическо профилиране, статистически анализ на престъпленията и географско профилиране може да доведе до залавяне на убиец. Но тогава нямаше и достатъчно мощни компютри, които да обработват бързо подаваните данни. Светът на криминалните разследвания се бе променил по-бързо, отколкото някой бе предполагал. Най-сетне високите технологии бяха в състояние да стопят преднината, която престъпникът имаше пред преследвачите си. Тя имаше късмета да бъде част от тази промяна.

Утре сутринта щеше отново да подложи на изпитание уменията си. Сътрудничеството с полицията по преследването на някой убиец бе най-вълнуващата част от работата й. Но тя никога не забравяше, че работи с живота на истински хора, не с поредица от математически данни и компютърни изчисления. Ако това, което вършеше, не можеше да помогне за спасяването на човешки живот, то губеше всякакъв смисъл. Затова всеки случай, по който работеше, бе за нея не само професионално предизвикателство. Беше еталон, по който оценяваше самата себе си.

Глава 10

Фиона влезе в задимената канцелария малко след единадесет. Берокал и другите двама следователи бяха потънали в телефонни разговори и почти не забелязаха пристигането й. Беше изпратила доклада си на Берокал по факса. Знаеше, че той ще има нужда от малко време, за да й осигури необходимите материали. Използва трите свободни часа за ленива закуска в леглото с Кит, после отиде с него да видят съвършеното творение на Ел Греко — „Погребението на граф де Оргас“. Картината бе изложена във величествено усамотение — в едно странично крило на църквата „Сан Томас“. Това определено бе по-добро начало на деня от четенето на полицейски досиета.

Купчините папки на нейното бюро й се сториха същите. Тя изчака Берокал да свърши разговора, после каза:

— Здравейте. Не са ли дошли още докладите за вандализъм и нападения на туристи?

Берокал кимна.

— Ето ги, на вашето бюро. Нерешени случаи отляво, решени — отдясно. Това са досиетата от последните дванайсет месеца.

— Бърза работа.

Той сви рамене.

— Знаеха, че няма да ги оставя на мира, докато не донесат това, което искате. Иначе предпочитат спокойния живот. Може ли някой да ви помогне с всичко това, или се налага да работите сама?

— За съжаление трябва да анализирам данните сама — отвърна Фиона. — Какво става с картата на града?

Берокал вдигна пръст в знак на упрек към самия себе си. Обърна се към празното бюро и започна да рови в най-горното чекмедже. Извади една малка туристическа карта и друга, по-подробна, с всички улици на града.

— Не знаех коя от двете отговаря на изискванията ви — поясни той, докато й ги подаваше.

— Дали тук има някакъв скенер? — попита Фиона без особена надежда.

Берокал рамене.

— Би трябвало да има някъде.

— Трябва ми подробната карта, сканирана в GIF формат — каза тя, бръкна в куфарчето на лаптопа си и извади празна дискета. — Само да ми я запишат на дискета, аз ще си я въведа в системата.

Той кимна и се обърна към следователя, който седеше по-близо до него. Заговори нещо бързо на испански. Следователят затвори припряно слушалката и погледна шефа си въпросително. Берокал му подхвърли картата и дискетата и произнесе няколко кратки изречения с рязък тон. Следователят се усмихна лъчезарно на Фиона и се упъти към вратата. Явно дори да бъдеш куриер на английската консултантка бе за предпочитане пред това да те залостят в тази дупка.

— Е café con leche para dos[4] — подвикна Берокал със злорада усмивка към изчезващия гръб.

— Благодаря — каза Фиона и посегна към първата папка. Трябваше да състави списък на статистически значимите фактори — часът и датата на престъплението, в какво точно се е изразил вандализмът, и един куп други подробности. После трябваше много внимателно да въведе данните. Когато престъпникът бе познат на полицията, тя трябваше да въведе и всички данни, свързани с предишната му криминална дейност. Трябваше да обработи четиридесет и седем папки и фактът, че всичко бе на испански, я бавеше допълнително. Денят бе много дълъг — накъсан само от картонени чаши с кафе и сандвичи. Минути след като бе изяла сандвичите, вече не знаеше какви са били, толкова силно се беше съсредоточила.

Най-сетне се облегна назад и зачака компютърът да обработи данните и да представи резултатите от обработката. Не се учуди, че повечето инциденти бяха оценени като самостоятелни. Но имаше три групи досиета, чиито общи белези говореха за възможността да са извършени от едно лице. Първата група беше поредица вандалски прояви срещу сувенирни магазинчета. Във всички случаи престъпленията са били извършвани между два и три сутринта в работни дни. При първите три витрините на магазинчетата били залети с боя, след това се забелязваше ескалация — при четирите следващи нападения били изпотрошени витрините и стоката също била залята с боя. Бяха все от купа нерешени престъпления.

Във втората група влизаха надписи с боя по стените на хотели и ресторанти. Но в случая надписите бяха по-скоро с политически характер — деснопартийни лозунги от рода на „Испания за испанците“, „Имигрантите вън!“ и така нататък. Фиона незабавно изключи възможността те да са дело на търсения от нея убиец.

Третата поредица бе също от купа нерешени престъпления. През последните четири месеца трима туристи били нападнати в ранните часове на деня, когато се прибирали към хотелите си. Берокал вече й бе обяснил, че жителите на Толедо си лягат рано по испански стандарти — повечето кафенета и ресторанти затваряли към единайсет. Но имало няколко бара, които работели до късно, и всяка от жертвите била прекарала времето в някой от тях. Връщали се сами към хотелите си, когато срещу тях изскачал маскиран мъж и ги нападал. Не искал пари, само ги биел безмълвно и ожесточено в продължение на няколко минути, после хуквал и потъвал в някоя от тесните улички наблизо.

Фиона въздъхна доволно. Всеки път, когато статистическото свързване на престъпления проработеше, имаше чувството, че присъства на малко чудо. Сега можеше да въведе зоните на двете статистически значими серии в географския си софтуер и да види какво ще стане.

Кит бе проследил с поглед Фиона, докато вървеше нагоре по хълма, след като се разделиха пред църквата „Сан Томас“. Възхищаваше се на леката й походка и на начина, по който кройката на панталона подчертаваше леката извивка на бедрата й. „Аз съм едно копеле с късмет“, каза си той и се наслади за миг на спомена за мързеливата сутрин в леглото. Въпреки че понякога го подлудяваше с неизкоренимата си страст да анализира и гледа под лупа всичко, не би я заменил за нито една от жените, които познаваше. Едно от нещата, които обичаше особено у нея, бе страстта, с която се отдаваше на работата си. И все пак, дори когато бе обсебена от поредния случай, Кит знаеше, че тя никога не забравя какво означава тяхната връзка.

Така беше и тази сутрин. Можеше да разиграе картата „Незаменима съм“, и да хукне право към полицията. Но тя го убеди, че толкова рано надали има върху какво да работи и отдели време да споделят нещо, което имаше стойност за него. Кит се стараеше да й връща със същата монета, но съзнаваше, че не го бива толкова в това отношение. Потънеше ли в някоя книга, преследван от кошмара на сроковете, не можеше да мисли за нищо друго, освен за следващия текст, който трябваше да въведе в компютъра. Тогава единственият начин, по който можеше да прояви любовта си към нея, бе да й готви през почивките и да отделя време да вечеря с нея. Не беше много, но все беше по-добре от нищо.

Прекара остатъка от деня като добросъвестен турист, и се върна в хотела малко след шест часа. Купи от бара бутилка червено вино и го отнесе в стаята им. Нямаше представа колко ще се забави Фиона, но това не беше проблем. Включи MTV, наля си чаша вино, отвори компютъра и провери пощенската си кутия. Единственото важно писмо беше от литературния му агент, който потвърждаваше, че е сключил договор с независима филмова компания, която искаше да прави телевизионна адаптация на първия му роман. Самият Кит бе убеден, че „Специалистът по дисекции“ не подлежи на филмиране, но ако хората имаха желание да му платят много пари, за да се убедят сами в това, нямаше намерение да възразява.

Парите не го вълнуваха прекалено много. Майка му и баща му бяха учители, и той и брат му израснаха в среда, където не се обръщаше особено внимание на парите. Винаги бе имало достатъчно и Кит не бе расъл с чувството, че е лишен от нещо, защото родителите му не могат да си го позволят. Не бе получил кой знае какъв аванс за първия и втория си роман, и според него надали някой бе по-изненадан от собствените му издатели, когато „Кръвна картина“ стана истинска сензация, превърна се в култов роман и бе възприета като книга, надхвърлила ограниченията на жанра. В резултат на всичко това през последните две години бе спечелил повече пари, отколкото родителите му печелеха за десет.

Кит не знаеше какво да прави с тези пари. Голяма част отидоха за купуването на къщата, но като изключим това, двамата с Фиона нямаха особени материални претенции. Той нямаше слабост към скъпи дрехи, не проявяваше никакъв интерес към луксозни коли и продължаваше да предпочита по време на почивките да заминат за някъде със самолет, да наемат кола и да нощуват тук и там по евтини хотели. Най-големите му разходи бяха вероятно за музика, но дори в това отношение му помогна едно турне за представяне на книги в Канада и Съединените щати. Там си позволи да накупи огромен брой дискове на смешни цени.

Основният лукс, от който имаше нужда, бе убежище, където да пише несмущаван, когато книгата навлезеше в мъчителната си междинна фаза. Началото винаги беше лесно, но минеше ли първите сто страници, го връхлиташе депресията, защото решаваше, че написаното не отговаря на първоначалната му амбиция. На този етап всяко прекъсване за него бе равносилно на мъчение. Фиона бе може би единственият човек, чието присъствие не го вбесяваше, вероятно защото винаги знаеше кога да го остави сам.

Тъкмо тя му предложи да купи някоя малка къщичка из северната пустош, където можеше да работи несмущаван толкова дълго, колкото си искаше, и колкото бе необходимо, за да се пребори с недоволството от собствената си работа. Обикновено най-ужасната фаза продължаваше около шест седмици — в рамките на следващите сто и петдесет страници. Фиона го бе уведомила, че предпочита да се лиши от присъствието му, стига това да му помогне да възстанови по-бързо обичайната си спокойна жизнерадост.

Затова купи къщичката. Никога нямаше да престане да се удивлява, че на Британските острови все още има такива места, на които човек да може да си осигури пълна изолация. От къщурката, която се състоеше от две помещения, надлъж и на шир, докъдето поглед стигаше, не се забелязваха следи от човешко присъствие. За да стигне дотам, първо трябваше да вземе самолета до Инвърнес, да вземе старичкия лендроувър, който държеше в един гараж наблизо, да зареди багажника с достатъчно бакалски стоки, и да кара още около два часа към южния край на безкрайната пустош, наречена Съдърланд. Токът си осигуряваше с дизелов генератор, вода черпеше от близкия извор, отопляваше се с дърва — печката беше достатъчно голяма, за да загрее и вода колкото за половин вана. По настояване на Фиона отдели пари за мобилен телефон, но го използваше само, за да свързва от време на време компютъра и да проверява пощата си.

Такава изолация би се сторила непоносима на много хора. Но за Кит прекараните там седмици бяха животоспасяващи. Като изключим някой и друг ловен излет, за да осигури зайци за готвене, той работеше почти постоянно и успяваше да премине най-тежките части на книгите си много по-бързо, отколкото в Лондон. В резултат на този ход се подобри и качеството на книгите му. Самият той го съзнаваше, а очевидно го чувстваха и читателите му.

Нямаше съмнение, че тези отсъствия обогатяваха и отношенията му с Фиона. Въпреки че си разменяха ежедневно писма, чието съдържание често би могло да мине за порнография в друг контекст, връщането му винаги бе съпроводено от страстта на първите дни на връзката им. Дори само мисълта за това го възбуждаше. Кой би могъл да си представи, че под въздържаната външност на Фиона се крие дълбоко чувствена жена, която бе в състояние да превърне суровия мъж на британската криминална литература в романтичен глупак?

Той знаеше, че страстта й се възбужда особено силно след принудителен сблъсък с насилствена смърт. Имаше чувството, че по този начин тя се опитва да утвърди собствената си връзка с живота, да тържествува в своята жизненост напук на убиеца. Кит не беше във възторг от повода, но нямаше нищо против да се възползва от последиците.

Наложи си да се съсредоточи. Мислите за завръщането на Фиона бяха най-сигурното средство да се отклони от работата си. Реши да направи периодичната проверка — прехвърляше готовия текст, за да се убеди, че не е допуснал някъде недомислие. Пусна разпечатка на последните шейсет страници и прехвърли канала на телевизора, за да чуе последните новини по Би Би Си.

Ранните вечерни новини вече вървяха. Тъкмо приключваше някакъв удивително досаден репортаж за състоянието на еврото, съчетан с интервю на някакъв заместник-министър на финансите. Гласът на говорителя изведнъж зазвуча по-тревожно.

— Новина от последния час. Полицията в Единбърг идентифицира жертвата на брутално убийство в сърцето на шотландската столица, в ранните часове на деня. Убитият е авторът на криминални романи, превърнали се в световни бестселъри, писателят Дрю Шанд.

Кит се намръщи невярващо.

— Свързваме се с нашия кореспондент в Единбърг Джеймс Донъли — заяви говорителят.

На екрана се появи млад мъж със сериозно изражение, застанал пред сграда, облицована със сив камък.

— Обезобразеният труп на Дрю Шанд бе открит от патрулен полицай, който извършвал рутинна проверка по Роял Майл малко след три часа сутринта. Полицията е отцепила района зад катедралата „Сейнт Джайлс“, където продължават да работят екипи на криминално-следствения отдел. На пресконференция по-рано днес следобед главен инспектор Санди Галоуей съобщи, че гърлото на жертвата е било прерязано, а лицето и тялото — обезобразени с нож. Инспектор Галоуей се обърна с молба към всеки, който е бил в района между полунощ и три часа сутринта, да се обади в полицията.

В последните минути от пресконференцията бе съобщено, че жертвата е прочутият автор на трилъри Дрю Шанд. Трийсет и една годишният Шанд бе приветстван като една от новите звезди на британската криминална литература, когато първият му роман, „Подражател“ оглави класациите за бестселъри от двете страни на Атлантика и му донесе наградите „Джон Крийзи Мемориъл“ и „Маквити“. Телевизионната адаптация на „Подражател“ също спечели много награди и е изключително популярна и в чужбина.

Шанд, който е работел като учител по английски език преди началото на литературната си кариера, живееше сам в апартамент в Новия град. Романът му „Най-мрачният час“ трябва да излезе от печат идущия месец. Шанд, който не криеше хомосексуалните си наклонности, беше редовен клиент на заведенията в Единбърг, посещавани от лица със същата сексуална ориентация, включително едно, за което се предполага, че обслужва лица със склонност към садомазохистични практики. На този етап полицията отказва да цитира възможен мотив за убийството.

— Ами да, виновен е убитият — изръмжа Кит и удари така силно с чашата си по масата, че столчето се счупи и червеното вино потече по мраморния под. Без да обръща внимание на счупеното, Кит надигна бутилката и пи направо от нея, без да забележи вкуса на виното.

— Дрю Шанд — повтори той, отново надигна бутилката и поклати невярващо глава. — Горкото копеле. — Внезапно си спомни ясно съвместната им поява на последния панаир на книгата в Единбърг — единственият случай, когато двамата се бяха срещали заедно с публиката си. Спомни си Дрю, приведен напред, опрял лакти в коленете си, разперил длани, как се опитваше да докаже, че насилието в „Подражател“ е функционална част от книгата, а не самоцел. Кит помнеше, че той успя да спечели публиката, макар че самият Кит имаше известни резерви. После седнаха заедно пред павилиона на списание „Шпигел“, пиха „Бекс“ направо от бутилките и продължиха спора, подправяйки разговора си с предпочитания от полицаите и авторите на криминални романи черен хумор. В някакъв ярък проблясък на съзнанието Кит видя съвсем ясно пред себе си Дрю, който отмяташе назад красивата си глава и се смееше.

Кит осъзна, че копнее за близостта на Фиона. Един критик бе писал някога, че той успява да накара читателите да се привържат към литературните герои до такава степен, че когато ги убие, читателят реагира остро като при действителна смърт на познат човек. Когато прочете този коментар, Кит се почувства много горд. Но по онова време не се бе случвало да убият някого от личните му познати.

Сега, в тази хотелска стая, в чужд град, потресен от известието за смъртта на Дрю Шанд, осъзна целия абсурд на онзи коментар.

Сега вече знаеше истината.

Глава 11

Фиона се протегна и погледна часовника си. Видя с учудване, че вече е седем и десет.

Движенията й привлякоха вниманието на Берокал, който отсъстваше през по-голямата част от деня, но се бе върнал наскоро в канцеларията.

— Напредвате ли? — попита той.

Фиона описа набързо резултатите от днешната си работа.

— Сега трябва вече да си почина — заключи тя. — Много е лесно да започнеш да правиш грешки, когато цял ден си се взирал в екрана, а ако объркам схемата на местопрестъпленията, резултатите от работата ми стават безполезни.

Берокал дойде до бюрото й и надникна над рамото й към екрана.

— Забележително — отбеляза той. — Такава система би облекчила извънредно много работата ни.

— Системата се прилага вече от полицията в много страни — каза Фиона. — Работи най-добре със случаи на кражба на собственост — взлом и обир. Версията, която ползвам аз, е експериментална. Позволява ми да въведа моя група променливи величини за обработка — така че изисква известна опитност от потребителя. Но основната версия с твърди параметри действително намалява процента на обирите в местата, където се прилага. С нейна помощ се разчистват и по-стари неразрешени престъпления, както и текущи случаи. Не е зле да убедите шефовете си да инвестират някаква сума за софтуера.

Берокал изсумтя.

— По-лесно е да се каже, отколкото да се направи. Отношението на шефовете ми към разходите е едно — да ги избягват, стига да могат.

— Но все пак сте успели да се преборите за моя хонорар — отбеляза Фиона.

— Изпадат в паника, когато съществува опасност да загубим доларите на туристите. Тогава изведнъж отнякъде се появяват средства, за които преди не сме можели и да мечтаем. Какви са плановете ви за вечерта? Имате ли нещо против да поканя вас и Кит на вечеря — в някое заведение, типично за Толедо?

Той отстъпи назад, за да се разминат.

— Много мило, но се съмнявам, че ще имам настроение. Всичко, което прочетох днес, се върти в главата ми, затова предпочитам просто да се прибера в хотела и да хапна нещо набързо с Кит. След това сигурно ще продължа да работя.

Той сви рамене.

— Както предпочитате. Но не бива да се чувствате длъжна да работите всяка минута, докато сте тук.

Фиона затвори лаптопа си и го прибра в куфарчето.

— Въпреки всичко се чувствам длъжна, майоре — каза тя тихо. Вдигна очи и срещна погледа му. — Той е тук някъде и планира следващото убийство. Започнал е да работи с много кратки интервали между отделните престъпления. Не искам думите ми да прозвучат мелодраматично, но когато имате работа с толкова организиран и безмилостен убиец, всеки ден е от значение. Не искам кръвта на следващата жертва да тежи на съвестта ми, ако мога да го избегна по някакъв начин.

Берокал навлезе с колата в уличното движение и хвърли бърз поглед към Фиона.

— Наистина ли мислите, че човекът, отговорен за онези вандалски нападения, и онзи, който е пребивал туристи, са едно и също лице?

Фиона сви рамене.

— В моята работа не може да съществува абсолютна сигурност. В идеалния вариант предпочитам да работя с поне пет различни местопрестъпления от всяка отделна серия. Но ако говорим за вероятности, наистина мисля, че е така. Вандализмът се застъпва във времето само с първия побой. Когато започват побоите, заливането на магазини с блажна боя и чупенето на витрини престава. Обяснението е, че или извършителят се е преместил някъде, или е намерил по-задоволителен отдушник на яростта си. Всичко, което знам за ескалацията на насилието при престъпниците, ме кара да вярвам, че след като не е бил заловен, той е станал по-самоуверен и е решил да предприеме нещо по-сериозно. Насочил се е пряко към обекта на омразата си, вместо да напада непряко замесени обекти. Ще се разбере дали съм права, когато прекарам данните през програмата за географско профилиране.

— Ще имате доказателство, че престъпникът е един и същ? — в гласа на Берокал се долавяше съмнение.

— Не, това не може да бъде абсолютно сигурно доказателство. Не може да ви послужи и в съда. Но ако програмата представи вероятност за едно и също местоживеене на извършителя на двете серии престъпления, нивото на вероятността се повишава много, така ли е? Тогава вече колегите ви от местната полиция ще имат представа къде да търсят доказателства — Фиона се повъртя на седалката в опит да раздвижи схванатите мускули на раменете си. Движеха се по пътя, който минаваше край реката — срещу скалистия хълм, на който Толедо сияеше в светлината на залеза. — Невероятна гледка — допълни тя.

— Красив град — кимна Берокал. — Тъкмо затова такива престъпления изглеждат далеч по-шокиращи тук, отколкото обичайното насилие в крайните квартали на Мадрид. И, разбира се, затова се отделя толкова внимание на това разследване. Не само шефовете ми искат бързо решаване на случаите. Вестниците и телевизията ще ни разкъсат. За щастие досега името ми не се е появявало в новините и вестникарските статии. Опасявам се, че няма да прозвучи много добре, когато се разбере, че сме повикали английски експерт да търси извършителя на испански убийства.

— Аз не решавам вашите случаи, майоре. Аз съм психолог-консултант, не детектив-консултант. Единственото, което мога да направя, е да представя някои предложения. Вие ще решите дали си струва да се проследят, вие сте тези, които ще намерите необходимите доказателства, за да обвините убиеца.

Берокал се усмихна.

— Докторе, и двамата знаем, че медиите изобщо не се интересуват от истинското положение. Ако надушат нещо за вас, веднага ще ви представят като някакъв детектив-чудотворец, съвременен Шерлок Холмс, който трябва да се намеси, защото полицаите са прекалено тъпи, за да си свършат работата.

— Нали затова не им казваме, че съм тук — отвърна тя. Настъпи кратко мълчание. Берокал се отклони от главното шосе и колата се закатери по стръмния хълм към хотела. Великолепната гледка остана зад гърба им.

— А вашата програма може ли да докаже, че убиецът живее в същата зона като побойника?

— Не знам дали данните ще бъдат достатъчни — отвърна тя честно. — Само две убийства не могат да ни осигурят абсолютна точност. Местата не са достатъчно. Но ще си поиграя с комбинациите и ще видим какво мога да открия. Утре сутринта би трябвало да съм в състояние да отговоря на въпросите ви.

— Сигурна ли сте, че не искате да вечеряме заедно? — попита Берокал, докато търсеше място на паркинга.

— Наистина благодаря за поканата. Но предпочитам да продължа с работата. Колкото по-бързо свърша, толкова по-скоро ще мога да се прибера у дома. А и вашето семейство сигурно би се радвало да ви види.

Той се позасмя.

— Сигурно. Но и аз като вас работя до късно тези дни.

— Аз поне ще вечерям с Кит. Той винаги успява да ме развесели, дори когато работя върху такива тежки случаи като сегашните. А честно казано, с професии като нашите рядко има поводи за смях.

Той кимна сериозно.

— Разбирам ви. Понякога, когато се прибирам след работа, имам чувството, че съм повлякъл цялата гадост със себе си. Почти се боя да прегърна децата си от страх, че мога да ги заразя с ужаса от видяното. — Той се приведе встрани, за да отвори вратата на Фиона. — Добър лов, докторе.

Тя кимна.

— И на вас, майоре.

Първата реакция на Фиона, когато отвори вратата на стаята, бе объркване. Единствената светлина идваше от далечния силует на Толедо, озарен драматично от десетки прожектори. На фона се очертаваше силуетът на Кит, седнал на леглото. Седеше, провесил глава, опрял лакти на коленете си.

— Кит? — каза тя тихо и затвори вратата зад себе си. Не можеше да разбере какво не е наред, но явно нещо се бе случило.

Отиде бързо при него, оставяйки по пътя лаптопа, папките и сакото си. Когато седна до него на леглото, Кит вдигна глава и се обърна към нея.

— Какво става, мили? — попита Фиона тревожно. Обгърна раменете му с ръка и той се облегна на нея.

— Убили са Дрю Шанд — каза той с треперещ глас.

— Автора на „Подражател“?

— Според Би Би Си, са открили трупа му тази сутрин близо до Роял Майл — Кит изглеждаше замаян.

— От телевизора ли научи? — каза тя, изпълнена със съчувствие.

— Да. Исках да чуя новините — Кит се засмя мрачно. — Човек не очаква да чуе по новинарските емисии, че са убили и обезобразили негов познат.

— Ужасно — Фиона съзнаваше неадекватността на думите си. Много добре познаваше шока от такава новина. Макар че навремето тя разбра за случилото се по телефона.

— Да. Има и по-лошо. Вече се опитват да го представят като виновник за собствената си смърт, защото не криеше сексуалните си предпочитания, а според средния жител на Единбърг те са отблъскващи. Най-лесно е да се обвини жертвата. Така почтените граждани ще продължават да си спят спокойно, убедени, че на тях такова нещо не може да им се случи — гласът му звучеше гневно, но Фиона съзнаваше, че това е реакция на шока.

— Съжалявам, Кит — тя го притисна по-силно и го остави да се облегне на нея.

— Никога не ми се е случвало такова нещо. Никога не съм научавал за убийството на човек, когото познавам. Зная, говорили сме за Лесли, и мислех, че те разбирам, но едва сега съзнавам, че съм нямал никаква представа за преживяванията ти. А дори не бях особено близък с Дрю. Просто не мога да проумея защо някой би искал да го убие. Нищо не разбирам.

Фиона не познаваше лично Дрю Шанд, но знаеше достатъчно за убийствата и техните последици, за да оцени ужаса, който се криеше зад простите факти. Подобни обстоятелства бяха променили живота й завинаги.

Кит бе произнесъл думата, която отключи спомена. Лесли. Ако затвореше очи, всичко щеше да я връхлети като приливна вълна. Беше обикновена петъчна вечер. Фиона преподаваше от една година в университета и вече си бе изградила навик да излиза в петък с екипа на клиниката, в която провеждаше изследвания. Събираха се в една кръчма в Блумсбъри, продължаваха методично към гара „Юстън“, и приключваха вечерта на къри в един индийски ресторант в края на Юстън Роуд. Докато се прибереше в малкия си апартамент в Кемдън, ставаше полунощ и натоварванията от изминалата седмица тънеха в приятна алкохолна мъгла.

Когато влезе в апартамента, забеляза веднага истеричното примигване на лампичката на телефонния секретар. Бяха регистрирани повече от дузина повиквания. Заинтригувана, тя натисна копчето за прослушване и продължи към кухничката. Още първите думи я накараха да се закове на място.

— Фиона? Татко е. Обади се веднага, щом се прибереш.

Не я смутиха толкова думите, колкото начинът, по който баща й говореше. Гласът му, обикновено силен и самоуверен, звучеше почти като шепот — бледо, треперливо ехо на обичайния му тон.

Чу се сигналът, после се включи следващото съобщение.

— Фиона, пак е татко. Няма значение по кое време ще чуеш съобщението, обади се незабавно. — Този път гласът му трепна и прекъсна в края на думите.

Тя вече посягаше към телефона. Чу сигнала, после пак гласа на баща си.

— Фиона, трябва да говоря с теб. Не мога да чакам до сутринта.

Всичките й инстинкти подсказваха, че я очаква лоша новина, че се бе случило най-лошото. Сигурно нещо с майка й. Инфаркт? Инсулт? Злополука?

Фиона грабна слушалката и набра познатия номер.

Някой вдигна слушалката още при първото прозвъняване. Разнесе се непознат глас.

— Ало? Кой се обажда?

— Фиона Камерън. Кой сте вие?

— Момент, моля, сега ще ви свържа с баща ви. — Чу се приглушен разговор, изтракване, после гласът на баща й — несвой, неестествен, почти като на непознат.

— Фиона — каза той с усилие. И се разплака.

— Татко, какво има? Какво се е случило? Нещо с мама ли? — професионалните й умения да успокоява се изпариха, когато чу баща си да плаче.

— Не, не. Лесли. Тя е… Лесли е… — той се насили да задиша по-спокойно. Фиона го чу как си поема дъх, после каза: — Лесли е мъртва.

Фиона не помнеше дали е казал нещо повече и какво е било. Изпита чувството, че всичко, което я заобикаля, се отдалечава на огромно разстояние, гласът на баща й също долиташе много отдалеч. Ушите й писнаха. Малката й сестричка — мъртва. Невъзможно. Сигурно имаше някаква грешка.

Нямаше грешка. Лесли, студентка в трети курс в университета „Сейнт Андрюс“, била изнасилена и удушена, когато се прибирала към дома си. Така и не бе повдигнато обвинение срещу никого по това престъпление. Полицията смяташе, че същият престъпник е изнасилил две други студентки през последните осемнайсет месеца, но не разполагаше с доказателства. Намериха само два отпечатъка от популярен модел маратонки. Описанието беше толкова общо, че отговаряше на половината мъже в града. Дори по онова време да бяха в състояние да правят ДНК-анализ, и това не би им помогнало особено. Беше използвал презерватив. Всички нападения бяха през зимата, жените бяха носили ръкавици, така че не бяха успели да одраскат престъпника.

В продължение на шест месеца след смъртта на Лесли Фиона имаше чувството, че живее в някакъв много лош сън. Всеки момент щеше да успее да се събуди и щеше да разбере, че всичко е наред. Лесли щеше да е жива. Майка й нямаше да страда от депресия със самоубийствени наклонности. Баща й нямаше да е започнал да пие и да праща безкрайни писма до депутата от техния район, полицията и пресата с оплаквания, че престъпникът не е открит. Самата Фиона нямаше да страда от чувство за вина, че лично тя убеди Лесли да бъде по-самостоятелна и да замине за „Сейнт Андрюс“, когато сестра й можеше да остане при нея в Лондон.

Един ден се озова на лекция на свой колега от Канада. Той говореше за първите стъпки на компютърния анализ на престъпленията и за приложението му в криминалното разследване. Фиона изпита чувството, че в главата й просветна електрическа крушка. Мъглата на страданието се разкъса и тя разбра с болезнена яснота какво иска да прави от сега нататък.

Лекцията трая само един час, но я промени до неузнаваемост. Тя знаеше, че не може да върне Лесли. Не можеше дори да залови убиеца й. Но сега осъзна, че може да намери успокоение, ако спаси друг човешки живот.

Това й стигаше. Поне в повечето случаи. Но сега убийството отново нахлуваше в личния й живот, макар и не директно. Всичко това се въртеше в главата й, докато прегръщаше Кит и се опитваше да го успокои, доколкото можеше.

След дълго мълчание Кит най-сетне се отдръпна от нея.

— Съжалявам, че се разкиснах — каза той. — Не ми е бил приятел, изобщо не бяхме близки.

— Не си се разкиснал. Познаваше го, харесваше го, уважаваше работата му. Съзнанието, че него просто го няма вече, не може да не причини шок.

Кит стана и запали лампата.

— В такъв момент разбираш проклятието на богатото въображение. Не мога да престана да си представям как се е чувствал, колко е бил уплашен — той си пое дъх. — Трябва да правя нещо, за да откъсна мислите си от всичко това. — Взе купа хартия, който принтерът бе изплюл току-що. — Имаш ли нещо против да поръчаме вечеря в стаята?

— Както решиш — Фиона закачи сакото си и взе лаптопа. — Аз също имам достатъчно работа, така че си пиши спокойно.

Кит успя да се усмихне слабо.

— Благодаря.

Седна, кръстосал крака, на леглото, придърпа купчината листове и взе молива. Фиона го наблюдава известно време в огледалото, за да се убеди, че е започнал наистина да чете, без да се разсейва. Сега повече от всякога бе доволна, че бяха дошли тук заедно. Поне не му се наложи да понесе шока сам.

Знаеше от личен опит колко ужасно е преживяването. И не го пожелаваше и на най-големия си враг.

Извадка от декодиран текст — веществено доказателство Р13/4599

Ufime zftmd pfapa tmzp. Yqeek ngfza ftmdp. Mrqit agdea regdr uzsft zpuwz qiftq pqfmu xeart uepmu xkdag fuzq.

Дрю Шанд не представляваше никакъв проблем. Неприятна работа, но не и трудна. Те не съзнават, че изобщо не са недосегаеми. Стигаше ми да се поровя няколко часа в Интернет и познавах в подробности дневната му програма.

Бях убеден, че няма да е трудно да го примамя. Хора като него се хващат много лесно на ласкателства. Основното бе да намеря място, където да го убия.

Попаднах на идеалното място. Бивш месарски магазин. Витрините му бяха препречени целите с дъски. Задното помещение беше облицовано с плочки от горе до долу. В средата имаше плот за транжиране на месото, край едната стена бяха наредени два големи умивалника. Съдейки по прахта и паяжините, никой не бе припарвал тук много отдавна и надали нещата щяха скоро да се променят. Затова реших да не си правя труда да почиствам след себе си.

На другия ден паркирах до апартамента му, за да мога да следя кога излиза и кога се връща. Върна се от фитнес залата точно навреме и един час по-късно излезе отново. Тръгна надолу по Брутън Стрийт. Сподирих го и влязох след него в „Бреговете на Варварин“. Вътре беше вече доста оживено. Забелязах, че няколко души ме оглеждат с подчертан интерес. Изпотих се от притеснение. В края на краищата, не ми се искаше някой после да си припомни външния ми вид.

Дрю беше на бара и аз седнах до него. Когато му донесоха поръчаното питие, аз извадих десетачка и казах:

— Позволи ми да те почерпя.

Той не възрази. Преместихме се в един по-тъмен ъгъл. Заговорихме се, и когато той ми каза името, се направих на много изненадан. Казах, че според мен сцените с мъченията в книгите му са блестящи. Той спомена, че според някои критици насилието било прекалено, но аз настоях, че сцените са страхотни. Че съдържат някакво сексуално предизвикателство.

Тогава той ме изгледа изпитателно, но не каза нищо. Отиде до бара, поръча напитки за себе си и за мен, и ги донесе на масата. Когато се върна, ме попита падам ли си по силни усещания. Не бе възможно да върви по-добре, дори аз да бях писал сценария. Казано накратко, ме покани да се кача горе с него — в нещо, коетотой нарече „Тъмната стая“. Но аз му казах, че мога да му предложа нещо по-добро. Казах, че работя към една строителна компания, и че съм измъкнал ключовете за някакъв изоставен магазин, който съм декорирал като зала за мъчения.

Стори ми се невероятно, че се хвана толкова лесно. Опасявах се, че може дори да се наложи да се поддам на ухажванията му, преди да успея да го накарам да ме последва на някакво непознато място. Такава перспектива ме ужасяваше повече от всичко, което имах намерение да му причиня. Но той само чакаше да го поканят. Най-ужасното беше, когато излязохме на улицата и той ме прегърна и започна да ме целува. Отблъснах го, може би прекалено грубо, но това само го настърви. Докато отключвах вратата, той се притисна в мен, за да почувствам ерекцията му. Ако се колебаех дали да продължавам нататък, това би било достатъчно да разсее всякакви съмнения.

Отворих вратата, и докато той опипваше стената, за да намери ключа, го ударих по главата с тежкото метално фенерче.

Не обичам да си спомням останалото… Не беше приятно. Доста по-трудно е да удушиш човек, отколкото изглежда отстрани. Особено ако носиш гумени ръкавици и ръцете ти се изпотят и почнат да се хлъзгат.

После трябваше да премина към рязането.

Беше отвратително — не само кръвта, но и миризмата. Едва не повърнах. Имал съм неприятни преживявания, но това надмина всичко, което ми се бе случвало досега.

Когато си свърших работата, затворих отново ципа на якето му, вдигнах го и го отнесох до джипа. Носех го на ръце, не на рамо, защото иначе всичко щеше да потече и да изпоцапа колата.

Вече бях решил къде да оставя тялото. Не можеше и дума да става за същото място, описано в книгата на Шанд. Беше прекалено открито. Все едно да се моля да ме арестуват. Но пък не може да се очаква стопроцентова точност, нали?

Реших да го оставя зад катедралата. Когато стигнах дотам, наоколо нямаше жива душа, затова го оставих на стълбите пред административната сграда.

Разкопчах якето му и нагласих всичко според описанието. Едва не повърнах. После си плюх на петите, като че ли ме преследваха четиримата конника от Апокалипсиса. Време беше да се върна на мястото, където се очакваше да бъда.

Опасявах се, че ще си докарам кошмари. Но не се случи нищо подобно. Не мога да твърдя, че ми беше приятно. Това бе просто работа, която трябваше да се свърши, и аз я свърших добре. Гордея се с това. Но за удоволствие и дума не може да става.

Глава 12

Пристигането на вечерята принуди Фиона и Кит да се откъснат от работата си. Тя въвеждаше данни в лаптопа и прехвърляше различни комбинации през програмата за географско профилиране, но тази работа беше прекалено механична и оставяше съзнанието й открито за спомените. Изкусително бе да удави гласовете, които звучаха в главата й в алкохол. Но тя бе видяла баща си да се пропива, бързо и на стари години, да става жертва на параноидни кошмари, които отнеха живота му също както убиецът бе отнел живота на Лесли. Ако баща й не бе починал четири години по-късно от остра чернодробна недостатъчност, рано или късно щеше сам да посегне на живота си. Така че за нея бутилката не представляваше алтернатива.

Но заравянето в работа също не помагаше. Когато седна да вечеря с Кит й стана ясно, че призракът на Лесли не я е напуснал от мига, в който Кит спомена името й. Очевидно и Кит не можеше да се откъсне от мислите си. Изядоха рибата си в почти пълно мълчание. Никой не знаеше как да подхване темата, която вълнуваше и двамата.

Фиона се нахрани първа и побутна чинията си встрани. Пое си дъх и каза:

— Струва ми се, че ще ми е по-лесно да се успокоя, ако разбера какво точно се е случило с Дрю. Не защото мисля, че мога да помогна по някакъв начин, но… — тя въздъхна. — Колкото повече знам, толкова по-добре ще се чувствам — както винаги.

Кит вдигна за миг поглед от чинията си и срещна очите й, измъчени от спомена. Знаеше, че това, което караше Фиона да се буди с писъци от кошмарите си след смъртта на сестра си, бе именно незнанието. Тя искаше да знае какво точно се бе случило с Лесли. Против изричното желание на майка си, която категорично отказваше да изслуша подробности за смъртта на по-малката си дъщеря, Фиона бе изчерпала всички възможности, за да се добере и до най-дребния факт, свързан с ужасната съдба на сестра й. Беше се сприятелила с местните репортери, беше приложила целия си чар, за да убеди натоварените със случая следователи да й казват всичко, което знаят. И когато най-сетне успя да сглоби детайлите и да си състави представа за последните мигове от живота на Лесли, кошмарите постепенно престанаха. С течение на годините научи още много подробности за обичайното поведение на серийните убийци и изнасилвачи и картината стана още по-ясна, Фиона започна да чувства още по-ясно това, което се бе случило със сестра й.

Макар да възприемаше това донякъде като болестна мания, Кит не можеше да отрече, че познанието успокоява Фиона по някакъв начин. А за него нямаше нищо по-важно. Въпреки че тя не бе в състояние да обясни защо подробната възстановка я успокояваше, това бе факт, който нито един от двамата не бе в състояние да отрече. Постепенно Кит разбра, че личното й отношение към убийството не се различава по нищо от професионалното. Колкото повече знаеше, толкова по-уверена се чувстваше. Може и да беше права. Може би и сега, за да е сигурна, че ужасният спомен за съдбата на Лесли няма да нахлуе пак в сънищата й, тя имаше нужда да разбере подробностите около смъртта на Дрю Шанд. А може би и той щеше да има полза от това.

— Какво искаш да направиш по въпроса? — попита той.

— Ще видя какво мога да открия в Интернет — каза Фиона. — Имаш ли нещо против?

Кит сви рамене.

— Надали ще е по-страшно от филма на ужасите, който се върти в мозъка ми.

Той сложи мръсните чинии обратно на подноса и го изнесе пред вратата. Фиона влезе в Интернет и се зарови в търсачката. „Как да намеря нещо за Дрю Шанд?“ изписа тя и отговорът се появи за секунди. Шанд имаше собствен уебсайт, а имаше и два сайта, съставени от почитатели на творчеството му.

— По-добре да почнем от сайтовете на почитателите — предложи Кит. — Дрю надали ще осъвремени скоро своя.

На първата страница, която Фиона отвори, се виждаше оградена с черна рамка снимка на мъртвия писател. Отдолу бяха поместени датите на раждането и смъртта му, и откъс от атмосферния пролог на „Подражател“:

„Мъглата се плъзга над стоманеносивите води на устието на Форт като плътна стена с белезникавия цвят над надвисналите отгоре облаци. Тя поглъща ярките светлини на градския център, на скъпите хотели и изисканите ресторанти. Слива се с призраците на моряците, които някога са пропилявали заплатата си за ейл от осемдесет шилинга и уличници с лица, по-корави от дланите на клиентите си. Пълзи нагоре по хълма, към Новия град, където геометричната решетка от елегантни джорджиански постройки я нарязва на пластове, после се спуска надолу към градините по Принсес Стрийт. Малцината закъснели след весело прекарване минувачи ускоряват залитащите си стъпки, за да избегнат хладната й прегръдка.“

Фиона потръпна.

— Кара те да настръхнеш, нали? — отбеляза Кит. — Великолепно встъпление. Момчето наистина си го биваше. Чела ли си „Подражател“?

— Беше една от купчината книги, които ми подари за Коледа.

— Вярно, бях забравил.

Фиона се усмихна.

— Не бяха малко.

Откакто живееха заедно, Кит й подаряваше за Коледа личния си подбор на най-добрите криминални романи през изминалата година. Преди да се запознае с Кит, тя почти не четеше криминална литература. Сега й бе интересно да следи конкуренцията му, но предпочиташе сигурния му подбор, вместо да рискува да се натъкне на слаба книга.

Фиона превърташе страниците на сайта. Пропусна хвалебствията и епитафиите и се съсредоточи върху подробностите около престъплението. Нямаше нищо, което да не им е известно. Вторият сайт не предлагаше много повече информация — всъщност се споменаваше само слухът, че Дрю е бил редовен посетител на гей-клуб, където се събирали лица със склонност към садомазохистичен секс.

— Сама виждаш, нали? — каза ядосано Кит. — Синдромът „Жертвата си го заслужава“. Убит е, защото си го е изпросил. Имал е слабост към рискован секс и това е станало причина за смъртта му.

— Така и ще продължи — каза Фиона. — Освен ако не заловят бързо убиеца, и ако се окаже, че убийството няма връзка със сексуалните му контакти.

— Е, да. Ако не те хване СПИН, може да те сполети нещо още по-страшно.

Фиона ровеше из различни страници, а Кит надничаше над рамото й.

— Чудя се колко ли хора се ровят из сайтовете на ФБР, сайтовете за серийни убийци и влизат в дискусиите по съдебномедицинска патоанатомия? — каза Кит.

— Предполагам, че са достатъчно много, за да може да се говори за нездрав интерес — измърмори Фиона. В края на списъка на сайтовете, които обикновено посещаваше, имаше един, за който знаеше, че вбесява повечето от познатите й полицаи. Официално сайтът, наречен „Убийства зад вестникарските заглавия“, се водеше от един журналист от Детройт, един частен детектив от Ванкувър, за когото се носеше слух, че имал загадъчно минало в ЦРУ, и един специализант по криминология от Ливърпул. Като се имаше предвид колко много вътрешна информация публикуваха, Фиона подозираше, че връзките им в съответните инстанции са много солидни. На всичкото отгоре имаха и един куп анонимни дописници, които споделяха с голямо удоволствие всяка информация, до която успяваха да се доберат. Бяха направени няколко опита да се забрани сайта под предлог, че публикува информация, която може да предизвика някой психопат да повтори убийството, или пък да доведе до фалшиви самопризнания, но те се появяваха отново, с още по-реалистична информация и ужасяващи клюки. Фиона искрено се надяваше, че по-чувствителните близки на жертвите никога не са чували за съществуванието на този сайт.

Когато видя къде е спряла курсора, Кит изпъшка и заяви:

— Клюкарската централа.

— Нямаш представа колко често се оказват прави — каза тя.

— И така да е, когато съм бил в този сайт, се чувствам толкова мръсен, че изпитвам желание да се изкъпя. И да пишат не умеят.

Фиона не можа да удържи усмивката си, докато влизаше в сайта.

— Моралът умря, да живее пунктуацията — отбеляза тя иронично. После, когато се появи запитване какво я интересува, тя написа: „Дрю Шанд“.

В горния ляв ъгъл на страницата, която се появи пред очите им, видяха отново красивото лице на Дрю от снимката на официалния сайт. Но текстът беше много по-различен.

„Шотландският писател на трилъри Дрю Шанд бе намерен мъртъв в историческия център на Единбърг — града, в който живееше и който послужи за фон на първия му роман, «Подражател». Обезобразеният му труп бе открит точно зад катедралата «Сейнт Джайлс», на няколко крачки от улицата, по която ежедневно минават хиляди туристи. Засега арести на заподозрени няма.

«УБИЙСТВА ЗАД ВЕСТНИКАРСКИТЕ ЗАГЛАВИЯ» научи от вътрешен източник, че е забелязана зловеща прилика между смъртта на Шанд и ужасяващите сцени, които осигуриха небивал търговски успех на «Подражател». Романът описва преследване на убиец-подражател, който прави възстановка на прочутите убийства в лондонския квартал Уайтчапъл в края на деветнайсети век — своеобразна шотландска версия на историята на Джек Изкормвача.

Четвъртата жертва на истинския Изкормвач била открита от патрулен полицай. Същото важи за четвъртата жертва в романа на Шанд. И за самия Шанд.

Съдебният лекар, правил аутопсиите на жертвите на истинските убийства на Джек Изкормвача, свидетелства:

«Тялото лежеше по гръб, главата беше извърната към лявото рамо. Ръцете бяха отпуснати от двете страни на тялото. Дланите бяха обърнати нагоре, пръстите леко свити… левият крак изопнат по продължение на тялото. Десният крак прегънат в коляното. Гърлото беше прерязано. Вътрешностите бяха извадени и прехвърлени към лявото рамо.

Дясното ухо беше прерязано… срязан е левият долен клепач, както и десният — почти изцяло.

Друга дълбока порезна рана минава през горната част на носа и слиза през бузата, срязвайки тъканите до устата… два триъгълни прореза са направени от двете страни на брадичката… Смъртта е настъпила в резултат на силен кръвоизлив от лявата каротидна артерия».

Всички тези ужасяващи подробности са повторени от Дрю Шанд в неговия роман. Съгласно нашия източник, те са били повторени и върху неговия труп. Един от полицаите, повикани за оглед на местопрестъплението, бил чел «Подражател» и останал поразен от приликите. Когато съдебният лекар направил точен опис на раните и следователят го сравнил с досието от оригиналното следствие на Уайтчапълските убийства, а после и със съответния текст от романа на Дрю Шанд, се убедил, че си имат работа с подражател на «Подражател».

Теорията, по която полицията работи неофициално, е, че Шанд е участвал в садомазохистичен секс. Според полицията този факт го направил лесна жертва на психопат с фиксация, който бил впечатлен до такава степен от книгата, че решил да я възпроизведе в действителност. Съгласно сведенията Шанд бил човек с твърдо установени навици — ежедневната му програма била описана дори в собствения му уебсайт, и съответно е обществено достояние. Така че на убиеца не му е било особено трудно да го проследи. Ако предположим, че е успял и да събуди интереса на Шанд, всичко става ясно. Още нещо — фактът, че Шанд е имал склонност към садомазохистичен секс, е улеснил допълнително убиеца, който едва ли е срещнал съпротива, когато е поискал да го завърже. Здравите мускули на убития, който тренирал ежедневно в близкия фитнес център, надали са му били от полза, защото се е подчинил доброволно на убиеца си.

И още една подробност — полицията счита, че Шанд е убит на друго място и после донесен там, където е бил открит. По това убийството му се различава и от убийствата на Джек Изкормвача, и от убийствата в «Подражател». Но в апартамента на Шанд не са били открити никакви следи, така че истинското местопрестъпление все още не е известно. Едно е сигурно — на някого му предстои голямо чистене.

НЕ ЗАБРАВЯЙТЕ КЪДЕ ПРОЧЕТОХТЕ ТОВА ЗА ПЪРВИ ПЪТ — В «УБИЙСТВА ЗАД ВЕСТНИКАРСКИТЕ ЗАГЛАВИЯ».“

Кит подсвирна тихичко.

— Много голяма гадост.

— Колко си прав — Фиона излезе от сайта.

— И какво е твоето мнение?

— Вероятно съвпада с твоето — отвърна тя. — Явно убиецът е държал престъплението му да е копие на някое от убийствата, описани в романа на Шанд. Което пък е точно копие на едно от убийствата на Джек Изкормвача — като изключим пола на жертвата. Това, че се е справил толкова точно, говори за добре организирана личност, човек, който обича да държи всичко под контрол. Оттам пък можем да заключим, че интелектът му е доста над средния. Вероятно има силно развито въображение и изживява интензивно фантазиите си, като не е изключено да прибягва и до порнографска литература с подобно съдържание. Предполагам, че реагира отрицателно на нареждания — следователно, ако работата му не съответства на интелекта му, това би било за него допълнителен източник на постоянно раздразнение. — Тя направи гримаса. — Но всичко това си остава в сферата на вероятностите.

— А връзката му с Шанд? Просто го е следил, или е отхвърлен любовник, или може би някакъв пренебрегнат почитател? Какво ще кажеш?

Тя седна на един от столовете до прозореца и се загледа към града. После заговори бавно, обмисляйки всяко изречение.

— Това несъмнено е най-интересният въпрос, Кит. — Усмихна се леко и продължи. — Няма нищо чудно в това, че го зададе тъкмо ти. Най-забележително е отношението на убиеца към книгата и желанието да копира описаните в нея престъпления. Нерядко убийците постъпват с жертвите си по начин, забелязан в порнографски описания, или напомнящ на някаква ситуация, която има особено значение за тях. Но повечето убийци, действащи по сексуална мотивация, биха се задоволили с всяка жертва, която отговаря приблизително на образите във фантазията им. Това, че този убиец е решил да преследва и унищожи точно автора на текста, който е подействал на фантазията му, говори за подчертано личен мотив. При престъпление, в което обезличаването на жертвата заема централно място, това е подчертано необичайно.

Кит прокара ръце по главата си и я изгледа с присмехулно примирение.

— Лекцията преди всичко, нали? Само че не отговори на въпроса ми.

Фиона се усмихна.

— Надявах се да не забележиш. Ако настояваш да дам по-точен отговор, вероятно бих заложила на маниак с болезнена фиксация на тема „Подражател“. Но това са само предположения без никаква обосновка.

— Същото важи и за поместеното във „Убийства зад вестникарските заглавия“, но това не ти пречи да го четеш — изтъкна Кит. После стана и закрачи из стаята. — Звучи налудничаво, нали? Не мога да си го представя — някакъв човек следва Дрю навсякъде, като сянка, и излиза на сцената едва в мига на убийството. Човек никога не мисли за такива неща, когато пише. През ум не ми е минавало, че някой психопат може да открие историята на своя живот, описана с мои думи.

— Ако допуснеш такава вероятност, вероятно никога няма да напишеш нито ред — каза Фиона. — Лудостта на другите не е твоя отговорност. Хайде, ела и ме прегърни.

Той отиде при нея, хвана ръцете й и я изправи. После я прегърна здраво, а Фиона вдигна лице към него.

— Съществуват и други начини да не мислиш за неприятни неща, Кит — каза тя тихо. Устните му докоснаха нейните.

В старата част на Толедо, заобиколена от крепостни стени, бе настъпил часът за вечерната разходка. По Пласа де Сокодовер се разхождаха двойки, семейства и цели групи, радваха се на вечерната прохлада и разговаряха за изминалия ден под жълтата светлина на уличните лампи. В ресторантите — повечето полупразни, защото бе минал разгарът на туристическия сезон — се сервираше вечеря на туристи и местни жители. Собствениците поздравяваха любезно редовните посетители и разменяха по някоя дума с тях. Баровете бяха претъпкани, заети бяха и външните, и вътрешните маси — по-възрастните посетители пийваха по нещо за храносмилане с кафето, младите мъже оглеждаха седналите отделно момичета, които клюкарстваха и се кикотеха. Сцената на площада контрастираше странно с полутъмните улички, които тръгваха оттам към другите части на града.

В едно от кафенетата на площада Мигел Делгадо гледаше усмихнато англичанката, която работеше на рецепцията в хотел „Алфонсо Шести“. Преди две вечери успя да се запознае с нея — направи се, че се спъва в чантата й и събори чашата й. Тя бе седнала в заведението с приятели, така че не намери нищо подозрително в поведението му, когато той й поръча ново питие в замяна на разлятото. Но днес приятелите й ги нямаше. На цената на още едно питие той можеше да продължи с осъществяването на заплануваното отмъщение.

Допи кафето и сгъна вестника си. Много внимателно, за да не привлича излишно внимание, той отиде до нейната маса, поклони се леко и се усмихна.

— Buenos tardes.

Жената отвърна на усмивката му без сянка от колебание. След няколко минути двамата разговаряха оживено. Делгадо излизаше отново на сцената.

Глава 13

„… А сега на професионални теми. Научих снощи, че Блейк подписал договор с един от неделните таблоиди. Известно ти е за какво става дума — «моят живот в ада, докато бях несправедливо обвинен, че съм извършил убийството в Хампстед Хийт». Благодарение на това замина за Испания. Официалното обяснение е, че има нужда да се спаси от психическото натоварване. Разбира се, ние го следим, макар и много отдалеч. Според туристическата агенция, чиито услуги ползва, Блейк е наел вила край Фуенгирола за идущия месец. Поне в Толедо си достатъчно далеч, та не рискуваш да се сблъскаш с него в някое кафене. Обадете се, когато се върнете, за да вечеряме някъде заедно.

С обич:

Стив“

Фиона затвори писмото на Стив. Щеше да му отговори по-късно. Беше много мило от негова страна да се погрижи да ги уведоми за новините около Дрю, но тя не искаше да се разсейва с мисли за Френсиз Блейк. Имаше работа за вършене. Докато чакаше пристигането на Берокал, провери още веднъж правилно ли е насложила схемите си върху картата. Точно когато приключи, Берокал влезе забързано и започна да се извинява, че я е накарал да го чака.

— И тъй, какво ще ми покажете?

На екрана картата на Толедо не беше цветна. Улиците и алеите бяха очертани в черно на светлосив фон.

— Ето как функционира системата — започна да обяснява Фиона. — Започнах с уличната мрежа. Снощи въведох данните за събитията, които ме интересуват.

Тя не спомена, че новините от Англия бяха събудили в паметта й спомени, които й попречиха да заспи. Цяла нощ се беше въртяла в леглото и сега беше изтощена. Нямаше намерение да предизвиква съчувствието на Берокал. Нещо повече, не желаеше да дава повод на някого да твърди, че работата й е под обичайния стандарт, защото е била разстроена. Така че продължи да отпива от картонените чаши кафе, които младшите следователи бяха оставили на бюрото й, и се опита да прикрие умората в гласа си.

— Да видим първо случаите с прояви на вандализъм.

Натисна няколко клавиша и екранът сякаш оживя. Върху картата се очертаха няколко петна в ярки сигнални цветове — от морскозелено през синьо и тъмно лилаво до яркочервено. Зоните, очертани в червено, бяха само две, и то много малки — и двете на запад от катедралата и Пласа Майор.

— Програмата определя различните нива на вероятност с различни цветове. Извършителят на вандалските прояви, които групирах, най-вероятно живее в маркираните с червено зони — каза Фиона и посочи с молив към екрана.

— Много интересно — каза тихо Берокал.

— Не ме питайте на какъв принцип функционира. От математика не разбирам нищо, това оставям на компютърните гении. Знам обаче, че има ужасяващо висок процент на точност на резултатите. — Тя изчисти цветовете от екрана. — Сега следва същата картина за групата на побоите над туристи. — Ярките цветове отново запулсираха по екрана. Този път червените зони бяха три. Една от тях бе почти идентична с по-голямата от двете предишни, докато другите две се намираха по на север.

— Струва ми се, че причината за отклонението в последните две зони се дължи на това, че нападателят е знаел откъде идват жертвите му и мястото на нападението е зависело от това — каза тя и посочи последните две червени зони. — Вижте сега какво става, когато слея двете групи от резултати.

Фиона натисна няколко пъти бутона на мишката. Сега само по-голямата от първоначално очертаните червени зони съхрани яркочервения цвят — другите станаха тъмнолилави.

— Ако аз бях служител на полицията в Толедо и исках да разреша тези случаи на побои над туристи и вандализъм, бих съсредоточила вниманието си върху хората, които живеят в този район — в долния край на улица „Алфонсо Десети“.

— Удивително — изрази възторга си Берокал. — А какво ще стане, ако насложите и данните за убийствата?

— Нещата тук далеч не са толкова ясни — подчерта тя. — Имаме само два случая, което е много ограничена база за статистически анализ. И, както вече споменах, фактът, че труповете са открити на места с историческа, а не лична значимост, може допълнително да повлияе на достоверността на данните. — Тя отново изчисти екрана. — Сами по себе си наличните данни не ни осигуряват точност на резултата. — Този път не се появи малка, обособена в червено зона, а тъмновиолетово петно с неправилна форма, което обхващаше почти цялата западна част на стария град и се разливаше като белег по рождение към предградията.

— Все пак, аз приемам като изходна точка, че моите теории за групиране на престъпленията и ескалация на насилието в тях са верни. Ако наистина сме прави и тези три групи престъпления са дело на един и същи човек, когато въведа данните за двете убийства, резултатът би трябвало да покаже почти същата червена зона от съпоставянето на предните две групи. Ако греша, резултатът ще демонстрира значително изкривяване на границите — тя погледна към Берокал и се усмихна хитро. — Готови ли сме?

— Това напрежение ще ми скъса нервите — отвърна той.

Фиона натисна няколко клавиша и образът на екрана се промени. Червената зона си беше на мястото, макар цветът да не бе вече толкова ярък. За сметка на това тъмнолилавите зони се бяха разширили и цветът им клонеше вече към синьо. Фиона очерта с края на молива си кръг около червената зона.

— Не се забелязва значително изкривяване на границите на червената зона. Това означава, че е много вероятно лицето, отговорно за вандализма и побоите, да е извършило и убийствата. Виждате ли тъмнолилавата зона?

Берокал кимна.

— Зоната за отстъпление, нали? Ако не е в червената, може да е в лилавата?

— Точно така. Начинът, по който тази зона измени цвета си при въвеждане на данните за убийствата, може да не носи голяма статистическа значимост, като се има предвид специфичния му подход към местата, където оставя труповете, и че тези места имат пряка връзка с естеството на престъпленията му. Но аз се изкушавам да поема известен риск и да заявя, че не е изключено да е сменил местожителството си в периода между побоите и първото убийство.

Берокал се намръщи.

— Защо мислите така?

— Независимо от това дали една система е последна дума на техниката, при интерпретацията винаги остава място за професионалния инстинкт. Бих защитила теорията си, като кажа, че съм използвала многократно тази система за географско профилиране, и че съм развила известен усет за значението на всички тези образи, който надхвърля инструкциите за интерпретация в наръчника. Освен това нещо във формата ме навежда на мисълта за промяна на местожителството. Съжалявам, но не мога да кажа нещо по-научно обосновано.

— Значи това, което научихме, няма стойност.

— Не, далеч не е така. Ако той наистина се е преместил, това е станало сравнително скоро. В периода между последния побой и първото убийство. Сигурно има общински регистри, където може да се проследи смяната на адреси на постоянните жители на града, и дали някой е освобождавал жилището си преди около два месеца. Може и да греша, може той още да живее в червената зона. Но ако аз ръководех операцията, бих определила като най-важна задача прегледа на имената на живущите в червената зона, които са се изнесли през споменатия период.

— Мислите, че се е преместил, за да ни е по-трудно да го намерим? — попита Берокал.

— Не. Не мисля, че прави толкова дългосрочни планове. А може и да не е напуснал жилището си по личен избор. Може да е бил принуден, защото общината е намерила на сградата ново предназначение, свързано с туризма. Може да е възприел това като крайно предизвикателство. Ако действително е станало така, нищо чудно тъкмо този фактор да е унищожил задръжките му и да го е тласнал към убийство. Вероятно омразата е тлеела в него от доста време, съдейки по сравнително широките граници, в които се включват датите на предишните престъпления. Може би е водел някаква юридическа битка с общината за старото си жилище и накрая я е изгубил. И тогава е решил да си отмъсти на хората, които в неговите очи са виновни за всичко. — Фиона се облегна на стола си. — Знам, че може да звучи като изсмукано от пръстите, но ако познавате диапазона на психопатичните мотиви за убийство, този не е по-невероятен от много други. При това обяснява някои характеристики на убийствата, които не могат да се обяснят, ако приемем, че убийствата са по сексуални подбуди.

— Така, както го обяснявате, и на мен ми звучи логично — кимна Берокал. — Можете ли да ми разпечатате всичките карти? Искам да проследя тази линия на разследването колкото е възможно по-бързо.

Фиона кимна.

— Разбира се. В момента готвя и пълния си доклад, в който съм включила всички свои аргументи и начина, по който съм стигнала до тях. Ще приложа и приблизителен психологически профил на извършителя.

Берокал се намръщи.

— Доколкото си спомням, не одобрявахте поведенческите анализи?

— Мисля, че сами по себе си те нямат особено висока стойност. Но когато имат логическа връзка с данните от статистическото групиране на престъпленията и географското профилиране, и те могат да бъдат от полза.

Берокал явно не беше убеден.

— Та кога ще бъде готов докладът ви?

— Мога да го привърша още днес.

— Чудесно, тогава ще мога да го раздам на хората от екипа си. Моля ви утре да присъствате, когато ги инструктирам, за да отговаряте на въпросите им и да изслушате възраженията им, ако има такива.

Фиона кимна.

— Разбира се.

Берокал стана.

— После сигурно ще искате да отпътувате?

Фиона се усмихна.

— Предположението ви е правилно. Няма какво повече да направя за вас, затова ще е най-добре да се прибера у дома.

Той кимна.

— Оставям ви да работите по доклада — каза той. — Благодаря ви.

— Няма защо — отвърна тя разсеяно. Вече се бе съсредоточила върху следващата задача. Колкото по-бързо приключеше, толкова по-скоро можеше да се замисли сериозно за всичко, свързано със завръщането й у дома.

II

Никога не знаеше колко ще продължи всичко. Затова искаше да се наслади на всеки миг, като дете, което отваря коледните си подаръци, без да знае в кой от пъстрите пакети се крие подаръкът, който най-много желае. Номерът бе да се подреди всичко така, че да се постигне постепенна градация до върховия момент. Понякога не успяваше — мразеше усещането, че е изпуснал нещата от контрол, мразеше кипналата в него ярост, когато осъзнаеше, че тези уличници не оправдават доверието му, когато не издържаха достатъчно дълго, за да може той да изпие до последна капка насладата, която му доставяха техните страдания. Редно бе смъртта да е последната степен, най-високата нота в мелодията, която трябваше да върви в кресчендо, а не в жалко диминуендо, оставяйки утайка на недоволство в душата му.

Затова се стремеше така отчаяно към съвършенство. Опитът го бе научил, че всеки етап има своя специфичен чар — от първия миг, когато я избираше, до последния, когато я изоставяше. Тайната на успеха беше в планирането. Насладата от очакването удовлетворяваше почти толкова, колкото и целият спектър на чувствени удоволствия, които си осигуряваше при правилно изпълнение на плана. Също такава наслада му доставяше и съзнанието за ограничените мозъци, които се опитват да му се противопоставят, докато се боричкаха с творенията на неговия мозък, до окончателното си поражение.

В началото противниците му бяха незначителни като щурците, които скрибуцаха цяла нощ отвъд стените на този дом — най-сигурният сред сигурните. Малоумни помощник-шерифи, които не бяха разследвали нищо по-сериозно от някакъв левашки обир на местния супермаркет — те нямаха никакъв шанс да се доберат до него. Съзнаваше, че дори вероятността някой от тях да съумее да попълни бланка със съобщение за тежко углавно престъпление и да го прати в централата на ФБР, е много малка. Толкова много писане, което би нарушило дневния им план за поглъщане на определен брой хамбургери и бири — никакъв шанс.

Предизвикателството нямаше винаги да бъде толкова невзрачно. Той го знаеше и разчиташе на това. Искаше да противопостави ума си на най-добрите противници. Нямаше никакъв смисъл да се разправя с провинциални дръвници, които бяха постъпили в полицията само защото нямаха достатъчно ум, за да направят нещо смислено през живота си. Мислеха, че познават участъците си като петте си пръста, но това не му пречеше да навлезе в тях и да измъкне някоя жена изпод носовете им. Най-големият му триумф досега бе с номер пети. La Quinta[5] беше дъщеря на местния шериф на едно малко градче в Небраска.

Както обикновено, я бе отвел от родния й дом. Беше събота вечер и родителите й бяха отишли на благотворителен прием, организиран от местния кандидат на републиканската партия за Сената. Момичето отвори вратата, без да се замисли, веднага щом видя униформата на магистралните патрули. Оттам нататък всичко беше елементарно. Повали я с един удар на земята. Завърза краката и ръцете й и тя прекара нощта в багажника, докато той караше по магистралата, поддържан от никотина и адреналина.

Малко преди обяд беше вече у дома. Заобиколен отвсякъде от гъста гора, защитен от погледите на любопитни очи, той я внесе в къщата и се зае да я приучава да бъде негова робиня. Прикована към една пейка в работилницата му, La Quinta научи, че болката може да има много аспекти. Закъснялото усещане при порязване с бръснач. Преминаването на болка от изгаряне и опарване към мъчително страдание, което нахлуваше в тялото, докато мирисът на изгоряло месо ставаше все по-силен. Страданието на плътта, която трябваше да се разпъне повече, отколкото бе възможно. Постоянната болка от счупена кост, която не бива оставена да зарасне. Тъпата болка от удар, съзнателно насочен към вътрешен орган. Минаха дни, докато умря.

Той се бе наслаждавал на всеки миг от тези дни.

После я върна обратно. Не чак до къщата й, разбира се. Това би било безразсъдство. Откара я до първия завой на един тих междуселски път след границата на щата и просна трупа й на платното, за да може следващата кола да мине през нея, преди нищо неподозиращият шофьор да успее да реагира.

La Quinta ги накара най-сетне да се стреснат и да му обърнат внимание. Беше чел достатъчно, за да знае какво следваше. Щяха да се обърнат към ФБР с молба за спешна помощ, после щяха да организират компютърно търсене в цялата страна, за да проверят дали има и други подобни случаи. Веднага щом разберяха, че той не си играе, машината щеше да се задвижи. Точно в съответствие с предвижданията му, мъжете с костюми пристигнаха. И най-накрая пристигна тя, посрещната на летището от журналистическа глутница с камери.

Сега вече играта можеше да започне.

Джей Шуман бе пристигнала. Доктор Джей Шуман, съдебномедицински психолог, която бе обърнала гръб на парите, гарантирани от частната практика, за да стане най-видният ловец на мозъци на ФБР. Джей Шуман, която сама бе успяла да възстанови доброто име на психологическото профилиране благодарение на поредица сензационни успехи. Джей Шуман, чиито проницателни тъмни очи контрастираха толкова ефектно с русата й коса. Джей Шуман, чиято очарователна личност накара шефовете й да ползват уменията й и по отношение на медиите, а не само на престъпниците.

През двайсетте години от онази вечер, когато тя го бе унизила — безогледно и ненужно — на абитуриентския им бал в онзи малък градец в Ню Ингланд, и двамата бяха изминали дълъг път. Но той не бе забравил нито за миг камшичния удар на нейния присмех, който се отпечата върху него с нажежено желязо и беляза живота му завинаги.

С първите пет приключи неговия период на подготовка. Следващите петнайсет трябваше да му помогнат да усъвършенства изкуството си. По една за всяка съсипана година от живота му. Едва след това, нито миг по-рано, Джей Шуман щеше да се изправи лице в лице с отмъщението — лично и професионално.

До този момент му предстоеше дълъг път. Но сега Джей Шуман се бе заела със случая. Най-сетне можеше да се заеме с истинското отмъщение.

Глава 14

Фиона хвърли последен поглед на бележките си, после вдигна очи към полупразната зала.

— Нека обобщим. Свети Павел, в Първото си послание до Коринтяните, казва: „Когато бях младенец, като младенец говорех, като младенец мислех и като младенец разбирах; а като станах мъж, оставих младенческото.“

Но социално непригодният човек е нещо друго. Всички ние приемаме отрано, че не сме център на вселената, и че други хора могат също да споделят житейската сцена със собствените си житейски истории. Болестните отклонения на социално непригодната личност не допускат тя да се адаптира към тази мисъл. В ограничения светоглед на такъв човек останалите хора съществуват на по-ниско ниво. Тяхната единствена ценна функция е да задоволяват неговите нужди и желания. — Тя се усмихна леко и добави: — Затова много от тях постигат такива успехи като индустриални магнати. — Отбеляза със съжаление, че много малко от слушателите отвърнаха на усмивката й. Вероятно защото повечето вече бяха избрали за себе си именно такава кариера. Сериозно нещо са студентите в наши дни.

— И така, ако искаме да сме в състояние да проследим донякъде хода на мислите на престъпника психопат — продължи Фиона, — трябва да се научим да се връщаме назад във времето. Оставям ви да помислите върху това, както и върху един откъс от Библията, чиито текстове се отличават със забележително психологическо прозрение: „Ако не се обърнете и не станете като деца, няма да влезете в Царството небесно“.[6] Макар в нашата сфера на дейност да се попада по-лесно в ада. — Тя кимна любезно. — Благодаря ви, дами и господа. Очаквам ви идущата седмица по същото време.

Свела глава, Фиона се зае да събира записките си, докато студентите се изнизваха постепенно от аудиторията. До нея едва долитаха откъслеци от полугласните им разговори. Чудеше се доколко ги е разочаровала. Беше убедена, че повечето от тях са се записали за водения от нея семинар „Психиката на престъпника“, защото фантазията им се е развихрила, след като са гледали „Мълчанието на агнетата“. Сигурно са очаквали да им преподава някое второ издание на Джоди Фостър, движена изцяло от инстинкт и интуиция, а вместо това се налагаше да учат статистика и да пишат есета, спазвайки строги интелектуални ограничения. Броят на студентите, които се отказаха, смущаваше административния ръководител на катедрата, но не и Фиона. Никога не се бе интересувала от фантазьори.

Някакво шесто чувство я накара да вдигне очи и по лицето й грейна усмивка, лишена от всякакво кокетство. Едрата фигура на Кит си проправяше път между редовете. Той отвърна на усмивката й и се облегна на катедрата, докато тя прибираше последните листове в чантата си.

— Чудесен финал — отбеляза той. — Особено ми хареса представата за убиеца психопат като Питър Пан. Момчето, което така и не пораснало.

— Знаеш ли, сравнението наистина е интересно. Ако положа малко усилия, мога и да измъкна нещо от тази идея. Капитан Хук и Изгубените момчета. Уенди като майчински образ… Благодаря, Кит, смятам да ти открадна идеята. На какво дължа всъщност удоволствието?

Фиона слезе от подиума и го целуна леко по бузата.

— Днес работих като парна машина, но парата ми свърши преди около час. Тогава се сетих, че днес има премиера на новата книга на Адам Честър — в „Крайм ин Стор“, от шест часа. Реших да мина оттук и да проверя съществува ли макар и минимален шанс да ме придружиш — двамата се упътиха заедно към вратата.

— Нали не си забравил, че ще вечеряме у Стив? — попита Фиона.

— Канени сме чак за осем. Защо пък да не обърнем някоя и друга чаша на разноски на издателя мимоходом? Да припомня на конкуренцията, че все още участвам в играта. Както решиш, скъпа. Ако имаш други планове, ще се срещнем направо у Стив.

Кит обви кръста й с ръка и я притисна бързо към себе си, преди да излязат във вътрешния двор на факултета по психология.

Фиона се позамисли. Не я очакваше нищо по-спешно от проверяването на студентски писмени работи, а те можеха да почакат до утре.

— Само да погледна в кабинета си, да не би през последния час да е възникнало нещо, и тръгвам с теб.

Книжарницата за криминална литература беше препълнена с писатели, колекционери на първи издания и почитатели на романите на Адам Честър — прекрасно написани, поставени в петдесетте години, те превеждаха читателите през сложните плетеници на следствени процедури. По повод новата книга, която беше десета в поредицата, издателите му бяха преиздали предишните с нови корици. Снимките на мъгляви силуети по тях хармонираха с мрачната атмосфера на романите. Издателят и рекламният му агент стояха гордо до изложените книги и се усмихваха окуражаващо на потенциалните купувачи.

Още в мига, когато се появи на вратата, Кит бе заобиколен от едно възторжено трио — жени, които се появяваха на всяка премиера на криминална литература в столицата и очевидно предпочитаха него пред всички останали писатели. Фиона веднага им го предостави, промъкна се през тълпата и си взе чаша бяло вино. Кит беше професионалист; щеше да поговори с жените достатъчно дълго, за да затвърди убеждението им, че е приятен и непресторен човек, и веднага след това щеше да се измъкне, за да се отдаде на професионални клюки с приятели и колеги. Що се отнася до нея, нямаше нищо против да седи и да го наблюдава как се справя със ситуацията.

— Страхотен професионалист е — разнесе се възторжен шепот в ухото й. Фиона незабавно разпозна изискания единбъргски акцент на Мери Хелън Марголис, обърна се и я целуна.

— Мери Хелън, каква приятна изненада — каза тя напълно искрено. Не можеше да понася мелодраматичните исторически криминалета, чиято главна героиня бе по-малката сестра на Флора Макдоналд[7], но имаше слабост към самата Мери Хелън, не на последно място и заради острия й език. — Кой вятър те довя дотук чак от шотландските планини?

— Налагаше се. Трябваше да разговарям с някакъв отвратителен дребосък от Би Би Си, който прави телевизионен сериал по книгите ми с Мораг Макдоналд.

— Но това е чудесно, нали?

Лицето на Мери Хелън се изкриви, като че ли бе захапала кисела ябълка.

— Нямаше да си толкова убедена, ако знаеше кого са избрали за ролята на Мораг.

— Кажи ми най-лошото — Фиона бе прекарала достатъчно време с писатели, за да знае как точно да реагира.

— Рейчъл Трилинг — гласът на Мери Хелън преливаше от неодобрение.

— Тя не беше ли… — Фиона се опитваше да се сети какво й напомня името. — Не е ли певицата от онзи рок състав, „Дед Соулс“?

Мери Хелън повдигна вежди.

— Боже мили! — възкликна тя. — Поне намерих жив човек, който да е чувал за нея. Но какво може да се очаква от продуцент, който смята, че „бяла кокарда“ е някаква тропическа птица?

— О, Мери Хелън, наистина съжалявам — каза Фиона.

— Най-добре ще е да последвам обичайния съвет на Кит, да прибера парите и да си кротувам — каза Мери Хелън с мрачна усмивка.

— Като изключим това, как е животът?

— Би бил значително по-приятен, ако ми подадеш още една чаша вино — отвърна Мери Хелън. Фиона изпълни молбата й, но не можаха да продължат разговора си, защото управителят на книжарницата започна встъпителното си слово. Адам говори кратко и остроумно за новата си книга, после прочете един откъс, отговори на няколко въпроса на публиката и дойде време за раздаването на автографи.

Докато купувачите чакаха на опашка пред масата, където седеше Адам, Кит се огледа из помещението.

— Охо! — обърна се той към двайсет и няколкогодишния Найджъл Съдърн, който пишеше пародии на черни криминални новели. — Май трябва да спасявам Фиона от ноктите на Лудата Мери Хелън.

Найджъл повдигна фино очертаните си вежди.

— Струва ми се, че дамата на сърцето ти може да се справи великолепно с шотландската харпия. Как се чувстваш всъщност като спътник в живота на жена, която по цял ден се рови в перверзните фантазии на психопати?

— Колкото и странно да ти се струва, ние рядко разговаряме за работата й. Имаме и други интереси — отвърна Кит. — Пък и тя не върши нищо подобно. Не се занимава с психоанализа, а с компютърен анализ.

Найджъл поклати съчувствено глава.

— На твое място щеше да ми бъде трудно. Искам да кажа, трябва да е властна жена. Не ти ли обяснява постоянно къде си сбъркал?

Кит го тупна добродушно по рамото.

— Още не знаеш нищо за живота на възрастните, нали? Виж какво, Найджъл, ако някога имаш късмета да срещнеш жена, дори наполовина толкова умна, интересна и привлекателна като Фиона, ще трябва да положиш известни усилия. Запиши се на подготвителен курс, преди да я поканиш на среща за първи път.

Без да изчака отговор, Кит се запровира през тълпата към двете жени и Мери Хелън потъна в мечешката му прегръдка.

— Как е кралицата на шотландските планини? — попита той и я целуна звучно по бузата.

— Вече по-добре, защото видях теб и Фиона. Ако трябва да бъда честна, дойдох тук тази вечер с надеждата да видя весели и оживени хора. Тази история с Дрю Шанд хвърли тежка сянка върху всички автори на криминални романи в Шотландия. От две седмици постоянно държим връзка по телефоните, за да се убедим, че всички сме още живи.

— Мери Хелън, трябвало е да станеш драматична актриса — каза шеговито Кит.

— Говоря съвсем сериозно, Кит — възрази Мери Хелън. — Шокът беше ужасен за всички ни.

— Но защо мислите, че някой от вас е застрашен? — попита Фиона. — Доколкото разбирам, полицията е почти напълно убедена, че Дрю е убит от човек, с когото се е запознал в онзи гей клуб, как му беше името?

— „Бреговете на Варвария“ — суфлира Кит. — Така че, освен ако не водиш двойствен живот и нямаш контакти със садомазохисти, за които ние не подозираме, надали си в опасност — каза той успокоително и обгърна с ръка раменете на Мери Хелън.

— Де да имах такива вълнуващи тайни — каза сухо Мери Хелън. — Но нещата не са толкова прости. В края на краищата, начинът, по който бе убит Дрю, възпроизвежда буквално начина, по който е убита едната жертва в първия му роман. Трудно е да не направиш извода, че който и да е убиецът, вероятно страда от някаква болезнена пристрастеност към жанра. Фиона, ти знаеш повече за тези неща. Не си ли съгласна с мен?

Прикована от проницателните сини очи на Мери Хелън, Фиона сви рамене.

— Трудно е да се каже. Не знам за случая нищо повече от всеки друг, който е чел вестници и е ровил из Интернет.

— Трябва да имаш някакви предположения — настоя Мери Хелън. — В края на краищата, това ти е работата. Хайде, не се стеснявай, всички сме близки хора.

Фиона направи гримаса.

— Според мен убийството носи всички белези на престъпление, извършено от маниак, който е следил Дрю. Някой, който е развил нездраво пристрастие към него и неговите книги — до такава степен, че в даден момент е решил да се излекува от манията си, като унищожи обекта й. Това, че самият Дрю му е осигурил идеалния сценарий, е най-злощастният момент в цялата история. Ако предположенията ми са верни, всички вие, останалите автори на криминални романи, сте в пълна безопасност, както и преди убийството на Дрю. Маниаците, които следят продължително жертвите си, не прехвърлят манията си от един обект на друг.

— Видя ли, Мери Хелън? Вече можеш да спиш спокойно — каза Кит.

— Не се опитвай да се държиш покровителствено, Кит Мартин — сопна се Мери Хелън и го удари шеговито по рамото. — Благодаря ти, Фиона. Наистина ме поуспокои. Като се върна на север, ще уведомя колегите за мнението ти.

— Чакай малко! — възрази Фиона. — Не мога да твърдя нищо със сигурност. Това, което казах, си е чисто гадаене.

Мери Хелън й се усмихна лъчезарно.

— И така да е, звучи ми по-смислено от баналните фрази на полицията. А сега ви оставям — трябва да поговоря с рекламния си агент, ако успея да го откъсна за малко от Адам.

Докато се отдалечаваше, Фиона поклати безпомощно глава.

— Всеки път й се хващам на въдицата. Разиграва сцената с чаровната усмивка и трапчинката и ме прави на последна глупачка.

— Не се ядосвай, тя погажда този номер на всички — Кит се пресегна за нова чаша вино. — Всички се хващаме, когато разиграва любимата си роля — „очарователна възрастна дама“. Освен това ми се струва, че тя наистина имаше нужда от няколко успокоителни думи. Не се шегуваше ни най-малко, като разказваше, че хората са се изнервили покрай смъртта на Дрю. Редакторът на Адам точно ми разказваше, че Джорджия категорично отказала обиколката за представяне на новата си книга — освен ако издателят не й осигурял лична охрана.

Фиона изсумтя.

— Джорджия Лестър би пропуснала такава възможност за отявлена самореклама единствено ако някой й зашие устата. Сам знаеш, че е така. Не помниш ли, че след атентата на ИРА в Докландс се появи на онази премиера в книжарница на „Уотърстоун“ в Хампстед, съпроводена от куче следотърсач?

Кит се ухили.

— Никой не може да те обвини в слабост към Джорджия, нали?

— Е, това е, защото за разлика от теб, мен не облъчва с неустоимия си чар. Не съм от подходящия пол.

Кит разпери ръце.

— Тя просто не е в състояние да постъпва по друг начин, скъпа. Нали я познаваш. Влезе ли й някакъв бръмбар в главата, губи всякаква представа за действителността. Редакторът на Адам каза, че ги била подлудила. Заплашвала да мине към друго издателство, да уведоми пресата, че се страхува за живота си, защото издателите отказват да й осигурят защита.

— Знам, че ти е приятелче, но ако отделяше за писане половината от енергията, която влага в саморекламата, книгите й щяха да стават по-добри, а не по-слаби с течение на времето — отбеляза цинично Фиона.

Кит постави пръст на устните си.

— Шт. Говори по-тихо. Току-виж си дала някоя идея на издателите й. Нищо не би вдигнало тиражите по-успешно от една смърт при драматични обстоятелства. Доколкото разбрах, предварителните заявки за новата книга на Дрю са се удвоили след смъртта му.

— Не ме учуди особено — въздъхна Фиона. — Дали да не го кажеш на ченгетата? Я си представи, че Дрю е искал да сменя издателството. Издателят решава, че като го губи така или иначе, би могъл поне да вдигне приходите като за последно.

Кит поклати скръбно глава.

— Такова ниско мнение за издателския бизнес! Да се чуди човек откъде си го възприела.

— Напоследък общувам прекалено много с писатели, та няма от кого да прихвана доброта и хуманност.

Кит прие остротата с усмивка.

— Наистина ли мислиш, че убиецът на Дрю няма да нанесе нов удар? Или просто се опитваше да успокоиш Мери Хелън?

Фиона сви рамене.

— Ако можех да предсказвам бъдещето, досега да сме взели голямата печалба от лотарията. Честно казано, не знам. Но ако повтори, жертвата няма да е автор на уютни криминални романчета като Мери Хелън. Ще избере някой от авторите на черни трилъри.

Лицето на Кит застина.

— Искаш да кажеш, някой като мен?

— Само не ми казвай, че досега не ти е минавало през ума?

Незабелязано за хората около него, мъжът в сако от туид наблюдаваше Кит Мартин от другия край на залата. За каквото и да говореше с приятелката си, нещо очевидно го бе смутило сериозно — това поне беше очевидно. Очите му се бяха разширили и обикновено подвижното му лице бе застинало като маска. Чудесно, каза си мъжът с дълбоко задоволство. Радваше го мисълта, че Кит Мартин е обезпокоен.

Ако всичко вървеше по план, Кит Мартин скоро щеше да има още по-сериозна причина за безпокойство. Устните на мъжа се извиха в презрителна усмивка, прикрита от брадата и мустаците. Видя как Мартин хваща приятелката си подръка и я превежда през претъпканата книжарница към изхода. Сбогува се с приятелите си набързо и разсеяно. Каквото и да му бе казала тази жена, думите й наистина го бяха стреснали.

Сега, когато основният обект на омразата му вече го нямаше, мъжът се запровира между хората към масата, където бяха поставени чашите с вино. Поднесе чашата си на сервитьора, за да я допълни, благодари с кимване и отново потъна в тълпата. Бяха останали тук-там още няколко писатели, но те не бяха достойни дори за презрението му, камо ли за някакво сериозно внимание. Той имаше достатъчно високо мнение за себе си и знаеше, че могат да го интересуват само най-добрите. Точно в това се криеше и проблемът още от самото начало. Сега вече разбираше. Те бяха принудени да предлагат само най-доброто — затова му бяха причинили толкова зло.

Но всичко това беше минало. Сега той се интересуваше единствено от отмъщението.

Глава 15

В таксито, на път към дома на Стив, Кит бе необичайно мълчалив. Фиона прояви достатъчно разум да не го принуждава да говори за това, което ангажираше мислите му. Опиташе ли да го заговори, той просто щеше да заяви нацупено, че нищо не го тревожи. Както повечето мъже, и той реагираше остро на съзнанието за собствената си ранимост. Фиона не искаше да го дразни допълнително, затова просто сложи ръка на коляното му и предпочете да мълчи. Вече излизаха на Пентънвил Роуд, когато Кит най-сетне проговори.

— Знам, че е невероятно, но наистина не се бях сетил, че убиецът на Дрю може да избере мен за следваща жертва — каза той, облегна глава на седалката и въздъхна. — Въпросът е дали това наистина са глупави фантазии или не.

— Нормалната реакция е да не обръщаш внимание на такива мисли — каза Фиона. — От къде на къде ти да си набелязан за следващата жертва на убиец, който е извършил предишното си престъпление на четиристотин мили оттук? Защо ти е да си внушаваш такова нещо? Ако — подчертавам, ако — убийството на Дрю Шанд е първото от цяла серия, ние все още не знаем каква негова отлика го е превърнала в мишена на убиеца. Хомосексуалността му? Творчеството му? А може би нещо от миналото му, за което никой от нас и не подозира? Или садомазохистичните му наклонности? Всички тези показатели си струва да бъдат обмислени, а ти отговаряш само на един от тях. От гледна точна на статистиката шансът ти да станеш жертва на сериен убиец е практически несъществуващ.

— И така да е, трябваше да се сетя, че някой луд може да ме е включил в списъка на жертвите си — каза рязко Кит. — Предполага се, че имам добре развито въображение. Ти се сети, а аз — не.

Фиона стигна ръката му над лакътя.

— Да, но огледалото, в което аз виждам света, е по-криво от това, в което го виждаш ти. Освен това те обичам и имам законното право да се тревожа неоснователно за теб.

Кит изръмжа и я притисна по-силно към себе си.

— Не се ли дразниш понякога, задето винаги се оказваш права?

Тя се усмихна.

— Като те бива в нещо, няма защо да се отказваш от него. И понеже призна правото ми да се тревожа за теб, искам да ми обещаеш да не разговаряш с непознати.

Кит сви рамене.

— Такова обещание е много лесно за изпълнение. Поне докато излезе следващата ми книга.

Таксито спря пред четириетажна къща в Излингтън. Стив живееше на партерния етаж. Можеше да си позволи по-голям апартамент, но прекарваше толкова малко време вкъщи, че не намираше смисъл да се занимава със смяна на жилища. Две спални — едната, от които използваше за кабинет — кухня и трапезария, откъдето през френски прозорец се излизаше на двора, и една дневна, в която се побираха два дивана и едно кресло. Повече не му и трябваше. Обзавеждането беше съвсем семпло. Фиона харесваше сдържания му стил, но Кит се дразнеше от клиничната чистота на линиите. Така или иначе, и двамата бяха убедени, че Стив надали забелязва обстановката. Стигаше му да се чувства удобно.

Ниските токове на Фиона затракаха по каменните стълби пред входа. Кит я последва. Възхищаваше се на отблясъка на светлината от уличните лампи върху кестенявата й коса. Стори му се толкова хубава, че се усъмни дали я заслужава. Застана зад нея, и докато тя натискаше звънеца, я прегърна, целуна отстрани шията й и прошепна дрезгаво:

— Обичам те, Фиона.

Фиона се засмя и отвърна тихо:

— Знам.

В този момент Стив отвори вратата и каза с широка усмивка:

— Дръжте се прилично! Какво ще кажат съседите?

Последваха го по дългия коридор към трапезарията. Масата беше отрупана с всевъзможни салати, сирена и пастети, откъм кухнята миришеше приятно на картофи и праз. Стив преживяваше предимно от супа. На печката му винаги имаше тенджера с нарязан зеленчук. Не готвеше нищо друго, освен супи. Кит обичаше да се присмива на кулинарната му ограниченост, но бе принуден да признае, че когато става дума за супи, Стив е ненадминат майстор и тъй като репертоарът му не бе никак малък, той вероятно провеждаше повече готварски експерименти от самия Кит.

— Лошото е само, че супата може да се сервира единствено в дълбока чиния и може да се яде единствено с лъжица — бе казал той веднъж. — Много предсказуемо ястие.

— Затова пък моите гости нямат нужда от инженерно образование, за да си нарежат вечерята — бе възразил Стив. — Спомням си как успях да разхвърлям твоя специалитет от агинари из цялата ти къща. Освен това при моя начин на живот имам нужда от храна, която да си затопля веднага, когато се прибера. При всички положения по-добре супа, отколкото сандвич с бекон.

Днес обаче никой не коментираше менюто. През двете седмици, откакто се прибра от Толедо, Фиона най-сетне бе успяла да отдели време и да прегледа досието за примамката, която полицията бе организирала на Блейк. Тъй като бе настояла участието й да остане неофициално, тя бе предложила да представи на Стив заключенията си днес на вечеря. Затова този път, когато насядаха около масата и Стив наля червено вино в чашите, атмосферата беше напрегната и заредена с очакване.

— Първо супата, после ще минем към лова — нареди Фиона.

— Както кажете, докторе — усмихна се Стив и започна да сипва гъста супа вишисоаз, от която се вдигаше пара. — Каква тема за общ разговор предлагате тогава?

— Какво ще кажеш за любовния ти живот? — предложи Кит.

— Обсъждането няма да отнеме повече от десет секунди — каза Стив, взе лъжицата и я огледа критично. — Любовният ми живот е като чудовището от Лох Нес — слуховете за съществуването му са силно преувеличени.

— Какво стана с онази адвокатка, която заведе на вечеря миналата седмица? — попита Фиона.

— Интересуваше се повече от забраните за огласяване на доказателствен материал, отколкото от мен — отвърна Стив. — Щях да прекарам по-забавно, ако бях излязъл с шефа и жена му.

Кит подсвирна.

— Трябва да е било много вълнуващо.

— Е, предполагам, че и аз не съм й се сторил кой знае колко интересен — отбеляза Стив и загреба лъжица супа.

— Ние имаме един общ проблем — каза Фиона. — И тримата проявяваме нездрав интерес към насилствената смърт. Може би Кит трябва да те запознае с някоя сексапилна писателка на криминални романи.

Кит едва не се задави със супата.

— Много ти е лесно да приказваш. Като изключим тези, които имат вече постоянна връзка, алкохоличките и лесбийките, не остава кой знае какъв избор.

— Пък и ти не би понесъл постоянно присъствие на конкуренцията — допълни Стив.

Когато приключиха със супата, Стив отнесе чиниите, а Фиона извади от чантата си няколко листа с бележки.

— Признавам, че материалите, които ми даде, се оказаха много интересно четиво — каза тя. — Особено ме заинтригуваха интерпретациите на Андрю Хорсфорт. Нещо като практическа демонстрация какво става, когато избързваш с теорията преди фактите. В известен смисъл заключенията му имат стойност — ако следиш второстепенните линии, а не основната част на изложението. Ако класираме всеки извод по степен на вероятност, той почти винаги е избирал най-малко вероятния, просто защото той е отговарял на първоначалното му убеждение, а именно, че Френсиз Блейк е убиецът.

— А ти, защото си умна, си започнала от обратното предположение — намеси се Кит с добродушна ирония. — Нали знаеш, никой не обича многознайковците.

Фиона му се изплези.

— Не позна. Започнах от неутрални позиции. Опитах се да пренебрегна още неоформеното си убеждение, че Блейк не е убиецът. Целта ми беше да постигна максимална обективност.

— Това е нещо, в което никой не би могъл да обвини Хорсфорт — каза Стив. — Може би ще ти е приятно да научиш, че той беше изключен от списъка на одобрените от Външно министерство консултанти след скандала в Олд Бейли.

— Необичайно категоричен ход от страна на Министерството — каза Кит неясно, защото устата му беше пълна със салата.

— Хорсфорт е по-подходящ за изкупителна жертва от някой висш полицейски служител — каза Стив. — Ние сме не по-малко виновни за случилото се от него, но точно сега не е момента полицията да става прицел на нови обвинения.

— Ще хвърчат депутатски глави — отбеляза саркастично Фиона.

— Стив, преди да ти кажа мнението си, искам да ми отговориш на един въпрос. Въпреки че знам приблизително къде е било извършено убийството, никога не съм била на местопрестъплението, затова искам да знам едно — има ли на Хампстед Хийт място, откъдето някой би могъл да наблюдава убийството, без да бъде забелязан от убиеца?

Стив се намръщи и вдигна очи към тавана в опит да си представи мястото, където се бе разиграла трагедията. После проговори бавно и замислено:

— Намерихме трупа в нещо като вдлъбнатина в терена. Между тялото на убитата и пътеката имаше редица рододендронови храсти, зад тях нещо като просека, където бе тялото. Зад просеката се издигаше хълмче, по което също имаше храсти. Предполагам, че човек, скрит в храстите на хълмчето, би могъл да не бъде забелязан от престъпника, прекалено зает с това, което е вършел. Но при огледа цялата околност трябва да е била претърсена основно, а не си спомням в доклада да се споменава за следи, говорещи за възможно присъствие на трето лице.

— Мислиш, че Блейк е видял убийството? — намеси се нетърпеливо Кит.

— Не почвай и ти като Хорсфорт — каза Стив. — Теоретизираш, без да разполагаш с данни. Може да е бил друг човек, който да е разказал на Блейк за видяното. Нека първо изслушаме Фиона.

Кит вдигна очи към небето.

— Забравих, че не може без цялата лекция. Никакво прелистване до последна страница, за да видим кой е убиецът — той поклати глава с добродушно примирение.

— Защо да променяме утвърдените навици? — усмихна се очарователно Фиона. — И така, ето какво мисля. От самото начало ни става ясно, че търсим самоуверен престъпник. Стигаме до този извод, защото Хампстед Хийт е място, открито за обществеността и съществува голяма опасност случайни минувачи да забележат, че се извършва престъпление посред бял ден. Освен това начинът, по който е оставено тялото, говори за опитен от наша гледна точка престъпник. Обаче досието на Блейк е крайно оскъдно и не демонстрира никаква ескалация, особено пък към подобен род престъпления. Това е първото, което ме накара да се усъмня, че той е извършителят.

— Чакай малко — възрази Кит. — Не можеш да твърдиш, че само защото няма досие в полицията, не е извършвал престъпления от вида, който ескалира към убийство по сексуални подбуди. Може да се е оказал достатъчно умен, за да ги прикрие, или просто да е имал късмет.

— Така е — призна Фиона. — Затова и не отписах Блейк само въз основа на това съображение. Не бих го отхвърлила като вероятен убиец и само въз основа на факта, че порнографската литература, открита от полицията в жилището му, макар и със садомазохистичен уклон, не включва снимки или описания, подобни на състоянието на трупа. И все пак тази подробност усили задръжките ми, защото престъпникът трябва да е имал конкретния образ във фантазията си — ако не от порнографската литература, то от някакъв случай в миналото му, горе-долу от времето, когато се е оформяла сексуалната му идентичност. Но проучванията на Стив не откриха нищо от този род в миналото на Блейк. Така че според мен това поставя още една въпросителна зад името на Блейк.

Стив се бе привел напред, опрял лакти на масата, и слушаше съсредоточено. Дотук всичко, което Фиона бе казала, отговаряше на собствените му убеждения. Но открай време знаеше, че убедителният начин, по който тя подреждаше мислите си, изясняваше събитията, а понякога и ги разместваше така, че картината се променяше. Усещаше накъде бие, и се чудеше дали предположението на Кит е правилно.

— Друго нещо, което бих добавила към профила на престъпника — продължи Фиона, — е, че той има проблеми в общуването с другия пол. Това отново не важи за Блейк. Имал е приятелка, а успоредно с това се е свързвал и с напълно непознати жени чрез обяви за запознанства. Няколко от жените, които свидетелстваха след призива на полицията, твърдят, че не е имало проблеми при сексуалните им контакти, макар някои да заявяват, че се е държал прекалено властно като партньор, за да пожелаят да продължат връзката си с него. Накратко казано, мъж, който няма проблеми в социалните и сексуални контакти с жените.

— Значи се справя по-добре от мен — отбеляза Стив. — Но ти си права. Това е една от причините, поради които и аз не можах да повярвам, че Блейк е извършителят. Не е някакъв комплексиран девственик, нито пък е имал нужда да бие жени, за да получи сексуално удовлетворение.

— Всичко това ми беше известно, преди да прочета описанието на организирането на клопка за Блейк — знам, че е било известно и на Стив. Но когато прочетох всички разговори между Ерин Ричардс и Френсиз Блейк, ми стана ясно, че той знае повече за убийството на Сюзън Бланчард, отколкото би могъл да научи от публикациите във вестниците. Знаел е например, че ръцете й са били събрани в молитвена поза, че пръстите са били сключени. От момента на арестуването си Блейк упорито твърди, че е чул тази подробност в някаква кръчма, но не можа да опише лицето, което според него му я е съобщило. Но към това ще се върна по-късно.

Кит кимна. Въпреки присмеха си, той бе увлечен от изложението на Фиона не по-малко от Стив. Беше убеден, че е познал, и че знае окончателния извод, но въпреки това му бе интересно да чуе как ще се аргументира тя. След толкова време, прекарано заедно, той не бе престанал да следи с интерес начина, по който тя разсъждаваше — толкова аналитично в сравнение с неговия чисто интуитивен подход.

— И двамата сме затаили дъх — каза той.

Фиона не се остави да бъде отклонена от темата и продължи.

— Това, на което бих обърнала внимание сега, са фантазиите, които Блейк описва в писмата си и разговорите със следовател Ричардс. Съдейки по своя опит, бих очаквала наличието на някои съвсем конкретни елементи в сцените, които рисува въображението на убиеца. Обектът на фантазиите му би трябвало да бъде много младо момиче или жена, не по-възрастна от двайсетина години, каквато е била Сюзън Бланчард. Те са по-податливи — и във въображението, и в действителност. В сценариите, които убиецът разиграва в мислите си, жената е обект. Фантазиите му се въртят около власт, насилие, поведение, което предизвиква у обекта прояви на страх. Би си представял как я заплашва с нож, причинява й болка, принуждава я да моли за милост — Фиона замълча и отпи голяма глътка от виното си. — Поради факта, че я е убил на открито, бих очаквала и сцената на фантазиите да е някъде на открито, в парк, гора или нещо подобно.

Но при Блейк не намираме нищо такова. Почти всички описания, направени пред следовател Ричардс, включват елементи на воайорство. Пише и говори за трети човек, който наблюдава и понякога се включва в секса. Признавам, и в неговите фантазии има елементи на насилие и подчинение, но те звучат по-скоро като игра и явно не предполагат причиняването на истинска болка. Но според мен решаващо е друго — във всички сценарии, които описва на жената, която иска да вкара в леглото си, жената, с която се разхожда из лондонските паркове — във всяка описана сцена сексуалните контакти са на закрито. В погребалното бюро, където работи, в канцеларията, където работи тя, в запустял склад, в собствения му дом. Нито една от тези подробно описани сцени не протича под открито небе.

Да не пропуснем и намерената в дома му порнографска литература. Действително, материалите са много — видеокасети и списания, при това доста крайни, с участието на млади жени и момичета. Но ако списъкът е точен, почти никъде няма садомазохистичен секс, само воайорски сцени и групов секс.

— Искаш да кажеш, че Блейк не отговаря на изискванията за ролята на убиеца — каза Стив категорично.

— Ако съди по резултатите от вашата операция, всеки непредубеден психолог с необходимата квалификация би стигнал до същото заключение — отвърна Фиона.

— Но има и още нещо, нали? — намеси се отново Кит. — Мислиш, че си разбрала какво се е случило всъщност, така ли е?

Стив тъкмо се канеше да намаже една филия с пастет, но застина на място и повтори:

— Така ли е?

Фиона започна да си играе със салфетката.

— Не е това, Кит. Не знам кой е убиецът на Сюзън Бланчард. Но залагам професионалното си име, че който и да е убиецът, не е Френсиз Блейк — тя си пое дълбоко дъх и продължи. — Но мисля, че той е видял убиеца. Блейк е воайор. Затова възприема парковете по този особен начин. Обича да наблюдава отстрани. Ето какво се е случило според мен онази сутрин на Хампстед Хийт. Той се криел в храсталака, надявал се е някоя двойка да се уедини там. Но това, което видял, било нещо много по-различно. Френсиз Блейк стоял и гледал, докато някой друг изнасилил и убил Сюзън Бланчард. И това се оказало най-вълнуващото нещо, което бил виждал през живота си.

Глава 16

Възцари се абсолютно мълчание — като след бомбена експлозия. Кит беше предположил какво ще бъде заключението й още от самото начало, но категоричното й твърдение го стъписа. Стив притвори очи и отпусна глава, потривайки гърбицата на носа си с два пръста.

— Не е ли малко прибързано, Фай? — попита той.

— Отговаря съвършено на всички данни, за разлика от останалите теории — каза тя, взе бутилката и напълни отново чашата си, сякаш се подготвяше за защита на хипотезата си.

Стив вдигна очи и срещна погледа й. Искаше да й повярва, не на последно място защото тази теория му откриваше нови възможности за задвижване на следствието. Но съзнаваше, че слабостта му към нея можеше да го подведе. Винаги бе рискувал, защитавайки заключенията й пред шефовете си, и досега те винаги се бяха оказвали верни. Но този път цялата му кариера зависеше от начина, по който щеше да приключи случаят Сюзън Бланчард. Ако допуснеше нещата да се объркат още повече, с него щеше да бъде свършено. Никой не би го критикувал, ако оставеше случаят тихомълком да бъде прехвърлен към архива на нерешените престъпления. Обществеността щеше да остане с убеждението, че са хванали убиеца, но поради некадърност са провалили обвинението срещу него. Но ако настоеше да рискува и да продължи разследването въз основа на хипотезата на Фиона, трябваше да бъде почти стопроцентово сигурен в достоверността й. Той се изкашля и каза:

— А може пък Блейк да е напълно невинен.

Фиона завъртя отрицателно глава.

— Съвпаденията са прекалено много. — Тя започна да отмята на пръсти. — Знаем, че е бил на Хампстед Хийт същия ден. Знаем, че има воайорски фантазии. Известно ни е, че е знаел подробности за състоянието на трупа, които никога не са били огласявани. Да предположим, че човекът, който е бил на Хампстед Хийт същата сутрин, е същевременно и единственият човек, комуто някакво неидентифицирано лице е съобщило в неизвестна кръчма как точно е изглеждал трупът, според мен е малко прекалено. Всички причини, поради които Блейк е бил заподозрян, добиват друго обяснение — той просто е видял какво се е случило.

— Ако си права — а теорията ти ми се струва много убедителна — иронията в случая е, че Френсиз Блейк би могъл наистина да помогне на следствието — каза Кит. — Той знае за убиеца повече от който и да било друг.

— Ако от самото начало, в деня след убийството, се бяха държали с него като със свидетел, а не като със заподозрян, нещата може би щяха да се развият по друг начин, но… — Фиона сви рамене.

— Не е много сигурно. — Стив въздъхна. — Така или иначе, оплескахме всичко. Но мисля, че ти си права, Фиона. Не съм стопроцентово убеден, но ще имам предвид заключението ти.

Фиона го огледа замислено. Бе свикнала Стив да приема идеите й безрезервно. Тази негова необичайна предпазливост доказваше, че се намира под огромно напрежение. Не бе искала да се замесва в случая, но сега беше доволна, че се е опитала да му помогне поне малко.

— Надявам се да ти свърши работа — каза тя. Тонът й бе далеч по-смирен от обичайния, с който защитаваше професионалните си заключения.

— Не разбирам едно — намеси се Кит. — Защо Блейк не е признал истината, когато накрая го арестувахте по обвинение в убийство? Искам да кажа, това е бил очевидният изход! „Не бях аз, но видях човека, който го направи“.

— Би го сторил, ако не беше напълно уверен, че съдът никога няма да повдигне обвинение срещу него. Знаеше отлично, че не съществуват никакви веществени доказателства, които да го свързват с престъплението — каза Фиона. — Адвокатът му беше с него, нали, Стив?

— От самото начало. На първия разпит след ареста отказа да говори. Когато представихме доказателствата, адвокатът му поиска да поговори с него насаме. Когато се върнаха, Блейк призна само едно — че е бил на Хампстед Хийт същата сутрин. Твърдеше, че изгубил представа за времето, докато се разхождал и после разбрал, че закъснява за работа — затова тичал, когато го видели свидетелите. Що се отнася до казаното и написаното от него, когато са му залагали клопка, беше абсолютно категоричен, че става дума за чиста фантазия и нищо друго.

— Значи когато са разговаряли насаме, адвокатът го е убедил, че обвинението никога няма да издържи в съдебната зала — каза Кит. — И този мръсник си е седял доволно с пълното съзнание, че вие никога няма да знаете какво точно се е случило със Сюзън Бланчард, за разлика от него. Какъв гаден боклук е този човек!

Фиона кимна.

— Вероятно се е надявал обвинението да бъде отхвърлено при първото изслушване. Но сметките му се оказали криви, затова прекара осем месеца в предварителния арест. На този етап е нямал вече друг изход. Не би могъл изведнъж да промени показанията си и да признае какво е видял — защото вие бихте били толкова вбесени, че сигурно бихте го подвели под отговорност за съучастие. Вероятно вече е натрупал ужасно много омраза към полицията.

Кит се облегна на стола си.

— Не мисля. Не го ли видя по телевизията? Той просто се наслаждава на ситуацията. Това е върхов момент в живота му. Не само че е натрупал тези забележителни спомени, които му доставят удоволствие всеки път, когато преживява отново видяното, но има и допълнителното удовлетворение, че благодарение на него полицаите се представиха на обществеността като пълни идиоти.

— На всичкото отгоре ще получи и пари за това — изръмжа Стив. — Сериозна парична компенсация за незаконно лишаване от свобода, без да броим всичко, което изсмуква от вестниците. — Той въздъхна дълбоко. — Понякога ми идва да се разплача.

На мекото осветление в трапезарията лицето му изглеждаше още по-изпито от обикновено.

Настана дълго мълчание. Като че ли на никой вече не му се ядеше… Кит взе бутилката и напълни отново всички чаши.

— Какво можеш да направиш оттук нататък? — попита той Стив.

— Вероятно да започна отначало. След като не е бил Френсиз Блейк, някой друг е отишъл същата сутрин на Хампстед Хийт и е убил Сюзън Бланчард. Трябва да прегледаме наново всички свидетелски показания и да разпитаме отново свидетелите.

Кит се засмя.

— Е, да, надали Блейк ще бъде така любезен да сподели какво е видял.

— Може би трябва да вземеш едно нещо предвид — каза замислено Фиона.

Стив вдигна очи и застана нащрек.

— А именно?

— Не е изключено Блейк да е успял да идентифицира убиеца. Може да го е разпознал веднага, може да го е видял по-късно отново. Може дори да го е видял как напуска мястото, да е записал номера на колата му. Предвид обзелото го чувство на тържество, Блейк може да се самозабрави дотам, че да се опита да изнудва убиеца. Не знам разполагаш ли с възможности, след като никой не би искал да се вдига наново шум около случая, но те съветвам да го наблюдаваш, след като се върне от Испания. Подслушвай телефона му, отваряй пощата му, организирай много дискретно следене, проверявай редовно банковата му сметка. Шансът не е много голям, но съществува. Блейк може да те отведе право при убиеца.

Стив поклати недоверчиво глава.

— Изхвърляш се, Фай. Освен това никога няма да ми разрешат подслушване на телефона на базата на такава аргументация. Най-доброто, което бих могъл да направя, е много повърхностно следене.

— По-добре от нищо. Какво друго ти остава? — попита Кит. — Разбира се, повторен разпит на свидетелите. Но реално погледнато, какво смяташ да измъкнеш от тях след толкова време? Пък и всичко, което ще кажат от тук нататък, ще бъде неминуемо повлияно от медийния шум около ареста и процеса. Ще са още по-убедени от преди, че убиецът е Блейк. Това е естествено. Но дори малък шанс е по-добър от никакъв. Ако искаш да възстановиш доброто си име, нямаш друг избор, освен да предприемеш нещо.

— Нямам не само избор, но и бюджет — каза Стив с горчивина. — Идеята е да провеждам крайно дискретно проследяване, което да мога при случай да отрека. Почти нямам хора, на които да разчитам, а още по-малко пък средства. Не е възможно да организирам предлаганата от вас операция, дори да мислех, че мога да я оправдая.

— Може би е назрял моментът да помолиш за някоя и друга услуга — предложи Кит. — Убеден съм, че в екипа ти има хора, които са ти задължени. Или имат чувството, че не са се издължили пред Сюзън Бланчард и семейството й. Да не говорим за това колко полицаи са наскърбени от изказванията на съдията. Сигурно някои от тях биха поработили безплатно и извънредно, ако им обясниш идеята. Да му се не види, ако става дума само да киснеш пред къщата му в някаква кола, вземи мен. Не се предавай, Стив.

Стив отново поклати глава.

— Направо ме засрамихте и двамата. Фиона губи дни да анализира скапаната операция на Хорсфорт, ти предлагаш да следиш най-голямата гад в града, а аз само седя и хленча, че не мога да се справя. — Той изправи несъзнателно рамене. — Благодаря ви. Сега поне знам накъде мога да насоча разследването, за да съживя интереса на хората си.

Кит вдигна чашата си.

— Да пием за успеха на разследването — каза той.

Стив отвърна със скептична усмивка:

— За блестящ успех.

Когато се прибраха, минаваше полунощ. Кит обясни, че е прекалено буден, за да си ляга, и прекалено разкиснат от виното на Стив, за да работи, затова щял да се порови из Интернет, за да види дали няма да намери някой от обичайните си партньори в онлайн игрите — един от начините, по които се разтоварваше.

— Седем часа по Източното крайбрежие на Щатите — мърмореше той, докато се разхождаше из кабинета си. — Все трябва да има някой за убиване.

Фиона се упъти към таванското си убежище. Смяташе само да остави чантата с документите, после да си легне веднага, за да си осигури блаженството на седемчасов непрекъснат сън. Мигащата лампичка на телефонния секретар я спря тъкмо когато се канеше да тръгне към спалнята. Да остави съобщенията за утре или да ги изслуша? Чувството за дълг надделя, още повече, че съобщението бе само едно.

Беше Салвадор Берокал. Гласът му звучеше уверено, но малко приглушено.

— Мислех, че ще искате да знаете, че набелязахме заподозрян за двете убийства в Толедо — каза той. — Изпращам подробности по електронната поща, но исках да ви уведомя колкото е възможно по-бързо, че напредваме.

— Знаех си! — Фиона сви дясната си ръка в юмрук и удари дланта на лявата.

Беше се разсънила за миг. Отиде бързо до компютъра и отвори пощенската си кутия. Имаше няколко съобщения, но я интересуваше само едно. Свали го на харддиска и го отвори веднага.

От: Салвадор Берокал <Sberroc@cnp.mad.es>

До: д-р Фиона Камерън <fcameron@psych.ulon.ac.uk>

Отн. Консултация в Толедо.

Уважаема д-р Камерън,

Най-сетне открихме всичко необходимо, за да може следствието да отбележи напредък.

Лицето, което имаме предвид, отговаря на показателите, така че имаме основание да го подозираме. Името му е Мигел Хосе Делгадо. Ерген, на двайсет и девет години. Допреди два месеца е бил собственик на малка бакалница. Магазинчето обслужвало предимно местни жители. Търговията западала, според Делгадо поради това, че жителите на централната част били изтласквани към предградията.

Живеел в малък апартамент зад магазина. Собствениците на сградата искали да я продадат на голяма американска хотелска верига. Имало сериозна съпротива, оглавена от Делгадо. Според живущите наоколо, говорел с голямо ожесточение против предвижданите промени. Твърдял, че туристите са като раково образувание, унищожаващо истинския живот на Толедо. За отбелязване е, че един от свидетелите го е чувал многократно да казва, че „няма да си продаде задника“ на американците.

Преди два месеца собственикът на сградата разбрал, че Делгадо заминава за два дни. Когато се върнал, вратата на магазина му била закована с дъски и той не могъл да влезе и в жилището си. Собственикът бил пренесъл имуществото му и стоката от магазина в нов апартамент, на около три мили на юг от града. Дали на Делгадо ключовете от новия апартамент и „голяма сума в брой“ и му обяснили, че вече няма какво да прави в тази сграда. Съседите не обичали особено Делгадо и е по-вероятно упадъкът на търговията му да се дължи на това. Описват го като „мрачен и неуслужлив“, макар някои да твърдят, че можел да бъде много приятен събеседник, ако си го поставел за цел, особено когато говорел на любимата си тема, а именно историята на Толедо. Живеел сам и доколкото е известно, нямал приятелка. Както виждате, отговаря много точно на показателите на профила — не само географския, но и психологическия.

Имаме само един проблем. Не можем да открием къде живее Делгадо. Никой никога не го е виждал около новия му апартамент. Всъщност две седмици, след като трябвало да се нанесе, съседи повикали полицията, защото от апартамента се носела неприятна миризма. Когато разбили вратата, установили, че хранителните стоки от магазина са се развалили.

За щастие, въпреки че все още не можем да хванем следата му, убиецът не е нападнал нова жертва.

Благодаря ви още веднъж за помощта. Без вас, все още нямаше да знаем какъв е човекът, когото търсим.

Ще ви държа в течение за хода на следствието.

С най-добри пожелания:

Салвадор Берокал

Фиона дочете писмото докрай и се усмихна. По всичко личеше, че поне един полицай е на път да приключи с успех разследването. Досега се бе притеснявала, че в следващото си съобщение Берокал ще я уведоми за ново убийство. Но по някаква причина Делгадо — ако наистина той бе убиецът — не бе предприел нищо ново. Или просто още не бяха открили трупа.

Каквато и да бе истината, тя не можеше да направи нищо повече. Изключи компютъра и заслиза надолу по стълбата. Когато стигна предпоследната площадка на стълбата, видя Кит, който стоеше на прага на кабинета си. Държеше в ръка някакъв лист. Беше видимо разтревожен.

— Какво става? — попита тя.

Той вдигна поглед към нея. Очите му бяха разширени, а когато проговори, гласът му прозвуча неестествено високо.

— Заплашват ме със смърт.

Глава 17

Кит подаде листа на Фиона. Тя го хвана много предпазливо за горния ляв ъгъл. Листът беше с формат А4, сгънат два пъти, за да влезе в стандартен плик. Не се отличаваше по нищо от всяка друга компютърна разпечатка. Стандартен шрифт, нищо необичайно при оформлението. Фиона регистрира първо тези подробности, докато събираше сили да прочете същинския текст.

„Кит Мартин, ти си крадец. Крадеш плода на чужди творчески усилия и опетняваш доброто име на хората. Крадеш това, което не можеш сам да създадеш. А лъжите ти лишават други от това, което им принадлежи по право.

Твоето творчество е бледо отражение на чужда светлина. Правиш всичко възможно, за да унищожиш всякаква конкуренция. Отнемаш чуждото, унищожаваш го. Ти си вампир и пиеш кръвта на хората, на чийто талант завиждаш. Знаеш, че е така. Вгледай се в жалката си, мизерна душа и няма да бъдеш в състояние да отречеш това, от което ме лиши.

Дойде време за разплата. Не заслужаваш нищо друго, освен моето презрение и омразата ми. Ако се налага да те убия, за да получа това, което по право е мое, така и ще стане.

Аз имам право да избера деня и часа. Вярвам, че занапред няма да спиш спокойно — не го и заслужаваш. Ще се забавлявам добре на твоето погребение. А после ще се издигна като феникс от твоята пепел.“

Фиона препрочете отново злостното писмо. После го остави внимателно на масата, отиде при Кит и го прегърна.

— Горкият. Това е ужасно.

Той зарови лице в рамото й и тя почувства колко е напрегнат.

— Умът ми не може да го побере — каза той приглушено. — Просто не намирам никакъв смисъл.

Фиона продължи да го прегръща мълчаливо, докато почувства как тялото му постепенно се отпуска.

— Откъде дойде писмото? — попита тя след малко.

— Дойде със следобедната поща. Бях зает и оставих писмата зад вратата, както ги бяха пуснали. Като излизах, преместих целия куп в кабинета. Не очаквах нищо важно.

— Запази ли плика?

Той кимна.

— В кошчето е, хвърлих го там по навик.

Кит влезе в кабинета си, Фиона го последва и незабавно затъна в хаоса от книги и хартия, затрупал всички хоризонтални повърхности в помещението, включително и част от пода. Не за първи път се зачуди как бе възможно някой да работи насред тази бъркотия. Но Кит не само че работеше, но и очевидно винаги знаеше къде точно се намира всяка книга, папка или писмо. Отиде право при кошчето за отпадъци до бюрото, извади един обикновен бял самозалепващ се плик и започна да го оглежда намръщено. Фиона го прегърна през кръста и погледна плика. Адресът бе написан на компютър със същия обикновен шрифт.

— Печатът е от Западен Лондон, писмото е пуснато преди два дни, с обикновена поща — каза Кит и се изсмя нервно. — Е, очевидно убиецът не бърза особено с изпълнението на заплахата. Това трябва да бъде някакво успокоение.

— Трябва да съобщиш на полицията — каза категорично Фиона.

Кит пусна плика и той падна върху клавиатурата.

— Така ли мислиш?

Тонът му беше скептичен.

— Да, трябва. Писмото е наистина ужасно. При това те заплашва със смърт, за бога!

Кит се отпусна на стола пред бюрото, завъртя се и я погледна право в очите.

— Получавам постоянно ужасни писма, скъпа. Признавам, досега не са ме заплашвали, че ще ме убият, но сред писмата от почитатели редовно има и други, които оплюват и мен, и книгите ми. Възмутена читателка от Тънбридж Уелс ме уведомява, че е ужасена от някои сцени в „Специалистът по дисекции“. Мис Цензура от Ламбет е отвратена при мисълта, че непълнолетни деца биха могли да прочетат долнопробните сексуални фантазии в „Кралят на остриетата“. Има, разбира се, и такива, които ме обвиняват, че описанията на перверзии и трупове са недостатъчно детайлни и безцветни. Нали разбираш, не са само възторзи.

— Как откриват адреса ти? — попита Фиона, внезапно ужасена от представата, че в къщата й може да се заточи върволица психически нестабилни читатели.

Кит сви рамене.

— Повечето писма ми ги препращат от издателството. Други пристигат по електронната поща. Един-двама от по-изявените маниаци може и да са преровили общинските регистри на Дартмут Парк. Не съм толкова трудно откриваем.

Фиона потръпна.

— Писмото беше достатъчно ужасно, но сега наистина започна да ме плашиш. Наистина, Кит, най-добре го занеси в полицията.

Той започна да си играе с един молив.

— Ще ми се изсмеят, Фиона. Обикновено налудничаво анонимно писмо. Не съдържа нищо конкретно. Вътре пише само, че крада идеите на други хора. Което е пълна глупост. Сигурно някой перко си е внушил нещо.

Фиона явно не беше убедена.

— Струва ми се, че не бива да приемаш това толкова безгрижно, Кит. Наистина мисля така.

Обърна се и отиде до прозореца. Щорите бяха вдигнати както обикновено. Тя дръпна нервно шнура и ги спусна, за да изолира Кит и себе си от външния свят. Трябваше да върши нещо, за да не проговори за това, което тревожеше мислите й.

— Работата не е в това дали аз го приемам безгрижно. Полицаите ще са убедени, че им губя времето. И защо наистина да реагирам на това писмо по-различно, отколкото на всички оскърбителни анонимни писма, които съм получавал досега? Откакто издадох първата си книга, ми пишат всякакви кукувици. В това писмо няма нищо странно. Говоря ти честно. Просто първоначално се стреснах. Дори анонимните писма рядко се отличават с толкова отровен език. Но нито едно от писмата, които съм получавал досега, не е имало никакви последици, и не виждам защо това трябва да бъде по-различно.

Кит съзнаваше, че възразява прекалено настоятелно. Но не искаше да си позволи да се уплаши. Искаше това писмо наистина да се окаже едно от многото подобни, които бе получавал. Всяка друга реакция би отворила пред страха вратата, която той бе заключил здраво.

Но Фиона бе твърдо решена да облече в думи това, което се въртеше в главите и на двамата, колкото и неприятно да бе то.

— След онова, което се случи с Дрю, мисля, че не можеш да си позволиш да не обръщаш внимание на заплахи — каза тя тихо.

— Знаех си, че ще го кажеш — отвърна раздразнено Кит. — Знаех, че не трябваше да ти показвам писмото. Господи, Фиона, трябва ли винаги да анализираш фактите и да ги свързваш един с друг? Това са две съвсем отделни събития. И това е. Става ли така?

— Не, не става — Фиона повиши тон. Бузите й пламнаха. — Защо се съпротивляваш толкова упорито? Само преди две седмици друг автор на криминални романи бе убит по отвратителен, ритуален начин. Сега ти получаваш заплаха, че ще бъдеш убит, и смяташ, че едното няма никаква връзка с другото? Погледни реалистично на нещата, Кит.

Той удари с молива по бюрото.

— Единствената връзка между убийството на Дрю и това писмо се състои в това, че някакъв малоумния е решил да се възползва от убийството, за да ме уплаши до смърт. Нали прочете писмото, Фиона. Убеден съм, че не е написано от човека, който е убил Дрю. В него няма никакъв намек за онова убийство, няма самодоволство, авторът не казва „Ще си получиш заслуженото също като Дрю Шанд“.

— Това не доказва нищо — избухна Фиона. — Писмото не е писано от нормален човек. И човекът, убил Дрю Шанд, не е нормален.

Кит стана и удари с юмрук стената.

— Фред и Роузмари Уест[8] също не са били нормални, но това не означава, че са написали това писмо. Виж какво, Фиона — едно е сигурно. Ако се появя с тази дивотия в полицията, знам много добре какво ще кажат.

Фиона скръсти ръце на гърдите си.

— Бъди така добър да кажеш и на мен.

— Ще ми кажат, че се държа като Джорджия. Ще отпишат цялата работа като поредния опит на писател да си създава сензационна реклама. Няма да ме приемат сериозно. И какво всъщност биха могли да направят? Да пратят писмото в лабораторията, за да видят дали подателят не е оставил за тяхно удобство пръстови отпечатъци и материал за ДНК-анализ? Малко се съмнявам.

Фиона не можеше да не признае, че Кит е прав. Знаеше, че най-вероятно ще стане точно така. Но това убеждение не стапяше ледената буца страх, която се бе загнездила в стомаха й. Мъчителна беше мисълта, че някой мразеше Кит — и книгите му — до такава степен, че бе в състояние да излее толкова злост на белия лист. Според нея страхът, че тази омраза може да премине в насилие, бе напълно естествена реакция.

Мина покрай Кит и тръгна към антрето. На прага се обърна и каза:

— Решавай сам. Писмото е до теб. Но мисля, че грешиш.

— Значи нищо ново — той й обърна гръб. — Все някак ще го преживея.

Извадка от декодиран текст — веществено доказателство Р13/4599

Tqsaf mxafa ruzwp dqiet mzp. Mxxah qdftq etqim e. Ngfft zfsqf uf. Qhqdk napkt mpftq udaiz ftqad kmzpz afazq artfq yomyq oxaeq.

Много нещо се изписа за Дрю Шанд. Но не можаха да направят връзката. Всеки си имаше собствена теория и нито една от тях нямаше нищо общо с истината. Но скоро ще започнат да разбират. Що се отнася до мен, аз си кротувах като добро момче и се стараех да не привличам ничие внимание. Не че някой би се сетил да ми обърне внимание.

А това означава, че няма да имам проблеми с изпълнението на следващия етап от плана си. Джейн Елиъс. Тя е американка, но живее в Ирландия — сигурно защото в Ирландия писателите не плащат данъци. На тази мръсница не й стига, че печели луди пари, ами иска да задържи всичко до последния грош.

Не беше трудно да разбера къде живее. В страна като Америка може наистина да се правиш на отшелник, но в Ирландия е неосъществимо. Знаех, че е купила голямо имение в графство Уиклоу, край брега на едно езеро. Знаех; че имението е на около час път с кола от Дъблин. В един от сайтовете, съставен от нейни почитатели, имаше дори снимка на къщата. Така че просто отделих един ден да обиколя района с колата, въоръжен с подробна карта и бинокъл, и я открих.

На следващата сутрин се върнах пак до имението на Елиъс. Слязох, към брега на езерото и открих точно това, което ми трябваше — клуб по ветроходство. Имаше дълга бетонна рампа, на която бяха изтеглени много малки лодки. Наоколо нямаше жива душа. По-добре не би могло и да бъде. Слязох при лодките и огледах имението на Елиъс, което се падаше точно на отсрещния бряг. Успях да видя малък пристан и две лодки край него. Ако сведенията ми бяха верни, тя слизала на брега всеки следобед и тръгвала да обикаля с лодка езерото.

Така и стана. Появи се малко след два. Качи се на една от лодките, вдигна платната и потегли. Изчаках да мръкне и тя да се прибере, после свалих една от лодките във водата и се качих на нея. Още преди това бях намерил къде да се скрия — на едно място на брега, където дърветата слизаха до самата вода.

Отново се чувствах нервен. Притесняваше ме мисълта за това, което се налагаше да свърша на другия ден. Имаше толкова много възможни грешки, които бих могъл да допусна и да проваля цялата работа. А на всичкото отгоре накрая трябваше и да убивам. Реших този път да не се придържам толкова дословно към текста. Няма как да я измъчвам с часове. Не бих могъл да издържа такова нещо. А не разполагам и с място, нито пък с необходимото време за нещо толкова сложно.

Реших да я убия набързо с нож. После може да обработя трупа така, че да заприлича на трупа на жертвата в книгата. Важно е какво впечатление ще създам. Да не съм някакъв убиец фетишист, който се вманиачава в детайлите? Аз отправям послание към хората, не задоволявам някаква своя извратена страст. Ако съществуваше друг начин да обясня на тези мръсници, че не могат да пренебрегнат мен и моя живот, щях да избера него.

Опитвам се да не мисля за това, което трябва да направя с трупа й. Стомахът ми и без това не е добре. Просто трябва да си повтарям постоянно, че това няма да ми отнеме много време, и после ще мога да се прибера у дома.

Този път ще им се наложи да ми обърнат внимание.

Глава 18

Ранната утринна светлина беше перленосива. Тънка облачна завеса бе надвиснала над върха на хълмовете в графство Уиклоу и над стоманеносивите води на езерото Киларган. Невероятната пъстрота на есенната гора започваше постепенно да се откроява на зеления фон на хълмовете и да сгрява студения пейзаж.

Джейн Елиъс излезе в настлания с каменни плочи вътрешен двор и подсвирна тихо. На около двеста ярда от къщата имаше редица чинари, чиито корони сияеха в зелено, кафяво и охра. Щом Джейн подсвирна, иззад чинарите излетяха две черно-кафяви светкавици. Когато наближиха, стана ясно, че това са два добермана, които препускаха възторжено по тревата към нея. Джейн вдигна длан и кучетата се заковаха точно пред краката й. Остави ги да поближат ръцете й и след малко каза:

— Стига.

Доберманите послушно продължиха сутрешния си ритуал. Легнаха наблизо и зачакаха, докато тя направи няколко упражнения, за да раздвижи мускулите си след съня. После затича полека, а кучетата скочиха и препуснаха пред нея. За Джейн това беше най-хубавата част от деня. Все още нямаше неспазени обещания, написани изречения, проведени телефонни разговори. Все още всичко беше възможно.

Тя затича по-бързо и тръгна покрай зида, който ограждаше имението й. Пет мили и половина — идеална отсечка за сутрешно бягане. Можеше да обиколи границите на собствения си парк, без да се натъкне на натрапници, без да я дебнат любопитни очи — и без да се страхува от нищо.

Очите на човека от охраната, който следеше всичко, заснемано от многото камери на монитора, не влизаха в сметката. В края на краищата, нали тя му плащаше, за да не изпуска нищо от поглед. Не й пречеше, че я гледа, докато тича. Те обитаваха различни вселени — той седеше в онова помещение без прозорци, масивното му тяло бе натъпкано в риза със защитен цвят и тъмносини панталони, на колана му бе окачена радиостанция, а незначителният му животец протичаше някъде другаде; тя тичаше в свежия въздух, по своята земя, прибрала с лента изрусената на кичури коса, стегнатите й мускулести крайници бяха облечени в лек спортен екип, а краката й отмерваха равномерен ритъм, докато тя обмисляше работата, която й предстоеше сутринта.

След тичането отведе кучетата в помещението, където ги почистваха от калта и им сипа нарязани пържоли и сухи бисквити, обогатени с витамини. Докато доберманите все още душеха храната си, тя вече прекосяваше кухнята на голямата джорджианска къща. Влезе в личната си баня, която никой друг нямаше право да ползва, дори и любовникът й Пиърс Финеган. Точно пет минути под топлия душ, после една струя ледена вода, за да затвори порите на кожата й и Джейн премина към следващия етап от дневната си програма. Изтърка енергично тялото си с хавлиена кърпа, после се намаза от брадичката до пръстите на краката със скъпо тоалетно мляко. Овлажняващ крем за лице, гел около очите, тъмночервено червило.

Облече джинси и карирана риза и се върна в кухнята. Закуската й се състоеше от салата от пресни плодове, филия пълнозърнест хляб с фъстъчено масло и чаша доматен сок. Навремето тежеше с петнадесетина килограма над нормата. Това бе едно от многото неща от някогашния й живот, които никога не би допуснала да се повторят.

В седем и половина отиваше в кабинета си. Работата за деня бе подредена на две големи бюра до стените. Днес трябваше да прегледа коректурите на новия си роман. В продължение на пет часа вниманието й бе изцяло насочено към печатните страници — преглеждаше всеки ред за грешки, от време на време променяше по някое изречение, което сега й се струваше тромаво, понякога посягаше и към речника, за да провери усъмнилия я правопис на някоя дума.

Точно в дванайсет и половина Джейн бутна назад стола си и се протегна. Прекоси отново тихата къща и отиде в кухнята. Пусна радиото, което бе винаги настроено на станция с класическа музика, извади порция замразена зеленчукова супа от хладилника и я пъхна в микровълновата печка. Докато чакаше, прегледа сутрешната поща, която пазачът бе донесъл, докато тя работеше. Изяде супата с две филии хляб и се върна в кабинета си, където се зае да диктува отговори на днешните писма.

Остави касетката от диктофона на кухненската маса. Някой от охраната щеше да я вземе и да я предаде в близкия град на жената, която работеше като нейна секретарка. Писмата щяха да бъдат върнати на диск още същата вечер, готови да бъдат разпечатани и подписани. Двете жени се срещаха много рядко, само на някой празник в селото, но това не пречеше на съвместната им работа.

Джейн отиде в стаята, където бе оставила кучетата, взе едно дебело яке и пусна животните отново навън. Тръгна надолу по пътеката, към пристана. Вирнала глава, тя се наслаждаваше на свежото ухание на следобеда и проверяваше каква е посоката на вятъра. Облачната завеса бе изчезнала, небето бе яркосиньо, само тук-там се мяркаха облачета като бели кълба дим. По нейна преценка вятърът бе някъде около пет бала, чудесен за бърза разходка с двайсет и единфутовата „Бенето Фърст Класик“. Платноходът бе нейната слабост — една от трите яхти, които съставляваха частния й флот. Платната можеха да бъдат управлявани от един човек — не като по-голямата „Мууди“, която вършеше работа, когато двамата с Пиърс излизаха на разходка по езерото.

Тя се убеди, че с яхтата всичко е наред и я отдели от пристана. Остави я да навлезе по-навътре, преди да вдигне главното платно. Разгъна го почти напълно и се насочи към средата на езерото. Планираше следобедната си обиколка на ум, без да се консултира с картите. Познаваше тази част на езерото по-добре, отколкото собственото си лице. Почти всеки ден минаваше с платноходката по този маршрут — с малки отклонения в зависимост от посоката и силата на вятъра. Джейн се наслаждаваше на милувката на въздуха по страните й, обичаше чувството на свобода, което изпитваше, когато платноходката я понесеше по езерото. Кой го бе грижа какво си мислят хората? Какво от това, че я имаха за особнячка, за робиня на дневния си режим, за параноичка, която бяга от себеподобните си? Тя знаеше, че не е така. Нямаше нищо еднообразно в това, което вършеше всеки следобед, когато противопоставяше себе си и малката лодка на първичните сили на водата и вятъра. Тук тя беше кралица и беше свободна. Майната им на всички. Можеха да си приказват за нея, каквото искат. Това само доказваше колко малко я познават. Те не знаеха нищо за нея. Не знаеха нищо за усещанията й, когато стоеше зад руля. Не знаеха нищо и за дълбоката страст, която я свързваше с Пиърс, за връзката им, пазена в тайна и от двамата вече толкова време, че бяха забравили, че може да се живее по друг начин.

Той идваше при нея, когато можеше. Като се има предвид работата му като цивилен агент на отдела за борба с наркотиците на ирландската полиция, това не се случваше често. Бяха се запознали, когато той посещаваше семинар, организиран от ФБР в Куантико. Един от инструкторите, стар приятел на Джейн от колежа покани и двамата на вечеря и още тогава те се почувстваха неудържимо привлечени един от друг. Оттам нататък връзката им се разви мълниеносно. Само за няколко седмици тя успя да продаде имението си в Ню Ингланд и купи земя в Ирландия. Едва след като бе взела решение да се пресели, откри неочакваното допълнително предимство — данъчното облекчение, което Ирландия предвиждаше за писатели. Сега се бе установила така добре, сякаш живееше тук открай време.

Когато Пиърс пътуваше под прикритие, тя понякога наемаше стая в същия хотел, където отсядаше и той. Отшелничеството си имаше своите предимства. За разлика от другите автори, които постоянно се явяваха, за да говорят на една или друга тема по телевизията и лицата им се виждаха ясно на цветните снимки по кориците на книгите им, тя не можеше да бъде разпозната лесно. В хотелите представяше документи, издадени на името на Маргарет Дж. Елис, както бе кръстена, и никой от служителите не можеше и да предположи, че е някаква знаменитост. Само след два дни, когато приключеше с коректурите и ги пратеше в Ню Йорк, щеше да отлети за Мароко, където я чакаше Пиърс. Чудеше се как ще издържи дотогава.

След един дълъг галс зави и тръгна под прав ъгъл спрямо предишния си маршрут. Така щеше да може да навлезе спокойно в залива, да започне да събира полека платното, ще мине в дрейф и после ще завие обратно към средата.

Когато навлезе в залива, забеляза една малка лодка, която сновеше неуверено напред-назад, пресичайки пътя й. Джейн завъртя леко руля и измени посоката, като се надяваше другата лодка да реагира съответно. Но изведнъж лодчицата се наклони рязко встрани и човекът падна във водата. Само за секунди вятърът отнесе лодката в една посока, а течението влечеше човека в друга.

Проклинайки от все сърце глупаците, които не разбират нищо от плаване, а излизат на вода, Джейн запали мотора и започна бързо да прибира платното. За минута се насочи бавно към оранжевата спасителна жилетка — само това се виждаше от този идиот, който явно изобщо не умееше да управлява лодка.

Изравни се с него, спря мотора и спусна стълбичката. Човекът доплува несръчно до нея и се закатери нагоре. От него се стичаше ледена вода.

— Благодаря — каза той задъхано, разкопча жилетката си и бръкна в нея.

— Сигурно изобщо не познавате езерото — каза Джейн рязко и се обърна, за да включи отново мотора. Така и не видя палката, която профуча във въздуха и я удари по тила.

Глава 19

Погледнати отдолу, двете жени, които се движеха по стръмния склон на хълма, приличаха на два курсора, прекосяващи диагонално тъмнозелен екран. Бяха тръгнали от долината Уай при Литън Мил, минаха край дърветата при старата гара и започнаха да се изкачват бързо нагоре, към голия склон, осеян с варовикови скали, където дори овцете избягваха да се катерят. Стигнаха до най-високата точка и Фиона, която се движеше по-бързо по познатия й терен, седна на един заоблен камък, за да изчака Керълайн, която идваше задъхана след нея. Фиона я загледа с приятелска усмивка.

Когато Лесли стана първокурсничка в „Сейнт Андрюс“, тя започна да опознава не само избраната от нея наука, но и самата себе си. Едно от нещата, които можа да разбере, бе и накъде клони сърцето й. Когато я убиха, тя тъкмо изживяваше първата си любов. Разкритието за естеството на тази любов бе още един шок, с който родителите им не можеха да се справят. Фиона обаче не бе учудена, когато се разбра, че сестра й е споделяла леглото си с друга жена. Всъщност Лесли не й беше казала нищо конкретно, но Фиона бе разбрала всичко от начина, по който сестра й говореше за Керълайн Матюз.

Разбира се, двете бяха прикривали отношенията си, затова и Фиона бе единственият човек, пред когото Керълайн можеше да изплаче мъката си. От споделената мъка се роди и тяхното приятелство. Сега, дванайсет години по-късно, двете се срещаха винаги, когато Керълайн идваше в Лондон, разговаряха по телефона или си разменяха писма по електронната поща. Поне три пъти в годината се срещаха, за да направят по някой преход в Пийк Дистрикт[9].

Керълайн бе останала в „Сейнт Андрюс“ като преподавател по математика. Беше съумяла да продължи да живее живота си, както и Фиона. Но и за двете загубата на Лесли продължаваше да съществува като подводно течение, което винаги присъстваше в приятелските им отношения. Чувството за вина спрямо Лесли, което и двете хранеха, укрепваше още повече приятелската им преданост.

Керълайн се добра до върха, задъхана и зачервена. Рухна на камъка до Фиона и задиша на пресекулки.

— О, господи — произнесе тя с усилие. — Изгубила съм всякаква форма. Това лято се разкиснахме напълно, почти не излязохме вън от града.

— Доколкото виждам, и на фитнес не си ходила — отбеляза Фиона.

Керълайн изкриви лице.

— Джулия ходи на степ аеробика в обедната си почивка и заряза другите упражнения. И двете сме ужасно натоварени с работа, и тя се цупи, когато ме няма две вечери седмично. Непрекъснато се опитвам да започна да ставам рано и да ходя на фитнес преди работа. Но все не успявам.

— Ще се почувстваш по-добре, ако успееш — Фиона отвори раницата си и извади шише с вода.

— Фиона… — в гласа на Керълайн се долавяше предупреждение.

Фиона се засмя.

— Съжалявам, права си. Аз не съм майка ти. Млъквам — тя протегна ръка и Керълайн я плесна лекичко по китката. Този навик бе останал от първите дни на приятелството им и на общата им скръб, когато в мъката си Фиона започна да приема Керълайн като заместител на Лесли и да й досажда с прекомерните си грижи.

Фиона отпи от водата и подаде шишето на Керълайн, но тя отказа.

— Ако започна да пия течности при тези температури, след пет минути ще трябва да се усамотя, а наоколо всичко е голо и се вижда от километри.

— Стига да не се обезводниш.

— Фиона! — този път Керълайн повиши тон. — Наистина не си майка ми. Мирувай.

— Извинявай. Сигурно се дължи на това, че живея постоянно с мъж. И то такъв, който през по-голямата част от времето се намира в някакъв паралелен свят.

— Вероятно свят, в който винаги се намира кой да вземе дрехите от химическо чистене и да му сервира храна в определените часове?

Фиона се засмя.

— Кит не забравя такива неща. Само че понякога е така погълнат от работата си, че се случва да си погледне часовника и да установи, че е трябвало да ме вземе отнякъде преди десет минути. Или си пропуска спирката в метрото, защото води задълбочен разговор със себе си, и когато реши да слезе на Лестър Скуеър, се оказва, че вече е в Кенсингтън.

— Как е той всъщност?

Фиона се изправи, натъпка шишето обратно в раницата и я метна на рамо.

— Инат както винаги.

Керълайн, чието дишане вече се бе успокоило, също стана и погледна замислено към Фиона. Фиона никога не се оплакваше от Кит. При това, ако Керълайн трябваше да каже кой от двамата е истинският инат, би посочила без замисляне Фиона. Доколкото се простираха впечатленията й, Кит беше далеч по-отстъпчив. Когато спореха, реагираше бързо и категорично, никога не нападаше така, както правеше Фиона, когато почувстваше слабост в аргументацията на противника.

— Май те е настъпил по опашката — каза тя предпазливо и тръгна редом с Фиона по тясната пътечка, която завиваше по хълбока на хълма. От другата страна се откриваше прекрасна гледка към долината.

— И така може да се каже — Фиона стисна устни и заби поглед в пътя пред себе си.

— Искаш ли да говорим за това?

— Така ме ядосва — избухна ожесточено Фиона. — Онази вечер се скарахме ужасно. Получи анонимна заплаха, че ще го убият, но отказва категорично да отиде в полицията. Казва, че в писмото нямало нищо необичайно, и че му пишели всякакви идиоти, но аз не съм толкова убедена, че е безобидно. Имах много неприятно усещане, когато го прочетох. И след това, което се случи с Дрю Шанд…

— Но нали убийството не е част от серия? — възрази Керълайн. — Във всички материали в шотландските медии се твърди, че убиецът му сигурно е споделял садомазохистичните му наклонности, но нещата са излезли извън контрол. Никъде не се споменава, че има опасност за хора, които не са хомосексуални.

Фиона се намръщи и загледа към хоризонта.

— Това е само една от много възможности. Не знаем дали Дрю Шанд не е получавал заплахи, защото ни е известно само това, което огласява полицията. Знам, би било пресилено да се твърди, че убийството може да е свързано по-скоро с творчеството на Дрю, отколкото с начина му на живот, но съществува и такава възможност, и докато тя съществува, считам, че Кит трябва да приема заплахата по-сериозно.

— Затова ли се скарахте?

— Почти не си говорим оттогава.

— Но Кит вероятно разбира защо реагираш така остро? — попита Керълайн, забърза и отново настигна Фиона.

— Предполагам, че е схванал колко се безпокоя за него — каза хладно Фиона.

— Но работата не е там, така ли?

Фиона не каза нищо. Продължи да крачи уверено напред и се загледа демонстративно към реката, която се разширяваше в яза на старата воденица до Кресбрук.

— Ти не мислиш само за Кит, Фиона. Мислиш и за Лесли.

Фиона се закова на място.

— Това няма нищо общо с Лесли.

Стиснатите зъби подчертаха упоритата линия на челюстта й.

Керълайн спря малко пред нея, обърна се и постави ръка над лакътя й.

— Не е необходимо да се преструваш пред мен, Фиона. Не можеш да понесеш мисълта, че може да го изгубиш, защото си изгубила Лесли и вече знаеш какво означава да убият човек, когото обичаш. И този твой страх преувеличава и най-малкия риск, превръща го в смъртна опасност, а теб — в целодневна бавачка. — Керълайн помълча. Фиона не отговори, затова тя продължи: — Симптомите ми са познати, защото аз правя същото и вбесявам Джулия. Ако закъснее някъде и е без кола, задължително отивам да я прибера. Казва, че се чувства като тийнейджърка, чиято майка се съмнява, че щом си обърна гърба, и малката ще хукне да се натиска с някой квартален гамен. — Керълайн се засмя неуверено. — Навремето, бяхме отскоро заедно, тя отиде на родителска среща и настоя категорично да не я чакам. Затова се навъртах около училището, докато излезе, и тръгнах подир нея. В една тъмна уличка в центъра едва не й изскочи сърцето, защото чу стъпките ми зад себе си и бе решила, че някой я следи, за да я нападне. Тогава разбра, че не се съмнявам в нея, а не мога да овладея собствените си страхове, затова търпи положението, макар да не й харесва. Фиона, трябва да поговориш с Кит, да му обясниш защо си реагирала така панически на това анонимно писмо. След като казва, че е безобидно, най-вероятно е прав, защото познава собствената си кореспонденция по-добре от теб. Но трябва да разбере, че това не е много шум за нищо. Трябва да знае, че поведението ти има основателна причина.

Фиона се вторачи яростно във варовиковите скали отсреща.

— Доколкото ми е известно, тук аз съм психологът.

Гласът й леко потреперваше.

— Ами тогава анализирай собственото си поведение.

Фиона загледа ожулените върхове на туристическите си обувки.

— Сигурно си права. Би трябвало да се постарая да говоря по-ясно за това, което мисля. — Тя вдигна очи и срещна спокойния поглед на Керълайн. — Ако нещо се случи с него, не бих могла да живея. — Очите й заблестяха от напиращите сълзи.

Керълайн я прегърна здраво.

— Знам.

Фиона се отдръпна и успя да се усмихне слабо.

— Ще поговоря с него, когато се прибера. Обещавам. А сега какво предлагаш — да стоим тук, докато измръзнем, или да отидем в „Монсал Хед“?

Керълайн се замисли престорено.

— Като прецених вариантите, мисля да гласувам за кръчмата.

— Да се надбягваме ли до яза? — Фиона хукна надолу по склона с убийствено темпо.

— Печелиш отсега — подвикна Керълайн след нея и я последва с по-разумно темпо. Бяха изминали дванайсет години, а смъртта на Лесли продължаваше да бъде решаващ фактор в живота на Фиона, както и в нейния. Колкото и да се опитваха да забравят, споменът ги дебнеше от всеки ъгъл. Понякога се чудеше дали някога ще се освободят от него. И дали всъщност искат да се освободят.

Фиона излезе от метрото и тръгна по хълма към Дартмут Парк, твърдо решена да поговори сериозно с Кит. Керълайн беше права; тя просто не си бе позволила да признае какво се крие зад желанието й да го принуди да приеме сериозно писмото. Привела глава, тя крачеше бързо по сухите листа и изпреварваше без усилие повечето хора, които се прибираха от работа по домовете си. Стигна до тяхната улица, зави наляво и забърза надолу по стръмното. Обзе я нетърпение, беше готова да се извини и да обясни всичко.

Затова настроението й се развали, когато отвори вратата и чу Кит да подвиква:

— Горе сме!

Който и да бе с него, точно сега Фиона не изпитваше никаква нужда от гости.

— Само да се събуя! — подвикна тя в отговор. Хвърли раницата на пода, якето на парапета на стълбата, развърза връзките и събу обувките си. Размърда пръсти, доволна, че ги чувства свободни. Колкото и удобни да бяха старите й туристически обувки, все пак не обичаше да ги държи прекалено дълго на краката си. Мина през кухнята, за да си вземе чаша, като прецени, че след като Кит е с някого, виното вече е отворено, и се отправи към дневната на първия етаж.

Лампите бяха запалени и езера от топла светлина сияеха из стаята. Кит седеше в любимото си кресло с чаша в ръка. Това би било прекрасно, стига да беше сам. Но освен него в дневната седеше последният човек, който Фиона би пожелала да види.

Сгушена на дивана, подвила крака под себе си и захвърлила елегантните си обувки на килима, седеше Джорджия Лестър. Една от легендите на епохата си, Джорджия Лестър бе публикувала над трийсет романа за двайсет и пет години, и съперничеше на Ф. Д. Джеймс и Рут Рендъл за титлата „Кралица на криминалния жанр“. Беше един от първите писатели на криминални романи, чиито произведения бяха получили блестящи телевизионни адаптации, което пък й гарантираше постоянно място в класациите за бестселъри. Беше любимка на медиите и експлоатираше безсрамно всяка възможност името й да се появи във вестниците, да се чуе по радиото или телевизията. Мъжете се поддаваха на способностите й да флиртува и да ласкае, както и на несъмнената й щедрост; повечето жени, включително Фиона, откровено я ненавиждаха.

— Джорджия е Барбара Картланд на криминалния жанр — бе заявила тя веднъж пред Мери Хелън Марголис, която едва не се задави с питието си и тутакси разпространи коментара й сред колегите от бранша, без разбира се да цитира източника.

Меката светлина беше изключително подходяща за Джорджия, защото така не се забелязваше прекалено опънатата с помощта на пластични операции кожа, по-естествен изглеждаше и сложният грим, с който Джорджия се опитваше да забави хода на годините. На тази светлина изглеждаше като четиридесет и две-три годишна — според Фиона същинско чудо, като се имаше предвид, че Джорджия със сигурност бе на петдесет и седем години, ако не и на повече.

— Фиона, скъпа — измърка Джорджия и поднесе бузата си така, че учтивата целувка бе задължителна.

Фиона се наведе покорно към нея, като мислеше, че кожата на лицето й пламти от вятъра, косата й не е сресана, а пуловерът й сигурно мирише на пот. Джорджия, разбира се, ухаеше на „Шанел №5“ и бе облечена в съвършена тъмносиня рокля с меки линии, които подчертаваха само стратегически точки от гърдите и бедрата. Косата й, боядисана в невероятен, но въпреки това убедителен пепеляворус нюанс, изглеждаше така, сякаш току-що бе излязла от фризьорския салон.

— Не очаквах да те видя тук, Джорджия — каза Фиона и си наля вино. После отиде до Кит и го целуна по бузата. — Здравей, скъпи — каза тя, надявайки се, че тонът й и целувката ще са достатъчни като предложение за примирие.

Той я прегърна през кръста и я притисна до себе си. Изпита облекчение, че денят на открито, прекаран с Керълайн, като че ли бе прекършил враждебността й. Кит много се измъчваше, когато отношенията им се обтягаха, но бе разбрал от самото начало, че с нея или ще бъде така, или той ще трябва да свикне да се извинява дори когато е прав. Но така или иначе в повечето случаи отстъпваше, за да има мир. Понякога обаче се заинатяваше, готов да понесе неприятната атмосфера в къщи, за да може Фиона да си каже, че може пък и да не е била права.

— Добре ли прекара? — попита той.

— Имахме късмет с времето — отвърна Фиона и седна на страничната облегалка на креслото му. — Минахме около десет мили и гледките бяха фантастични.

Джорджия потръпна театрално.

— Десет мили? Не знам как го правиш, Фиона, наистина не мога да си представя. Не би ли предпочела да си седиш на топло с този прекрасен мъж?

— Възможностите не се изключват взаимно, Джорджия — каза сухо Фиона. — Освен това имам нужда от движение.

Джорджия се усмихна като учителка, която потупва покровителствено някое малко момиченце по главата.

— Винаги предпочитам физическото натоварване на закрито — заяви тя.

Фиона не й достави удоволствието да продължи темата.

— А ти как си, Джорджия? — попита тя. — Доколкото разбирам, си се притеснила за безопасността си.

Джорджия веднага превключи на трагичен тон.

— Горкият Дрю! Такава ужасна съдба и такава трагична загуба за всички нас!

— Мислех, че не познаваш лично Дрю — отбеляза Фиона въпреки желанието си да не се заяжда.

— Имам предвид творчеството му, скъпа. Унищожаването на такъв талант в началото на кариерата му е истинска трагедия.

Фиона изпита желание да се престори, че повръща, но устоя.

— Но все пак смъртта на Дрю не би трябвало да е повод за теб да се чувстваш застрашена, нали?

— Джорджия дойде тъкмо по този повод — намеси се Кит. Не искаше двете жени да продължават да се заяждат, докато накрая Фиона излезе от стаята. Беше го правила преди — предпочиташе да постъпва така, вместо да премине към откровена враждебност и да развали неразбираемото приятелство, което свързваше Кит и Джорджия. Но тази вечер Кит държеше тя да остане.

— Именно, скъпа. Когато Кит ми каза за ужасното писмо, което е получил, веднага прецених, че трябва да дойда. Той говореше толкова безгрижно! А когато ми каза как си реагирала ти, скъпа, разбрах, че имам съюзник в твое лице — тя удостои Фиона с пълния блясък на козметично усъвършенстваната си усмивка.

— Джорджия е получила писмо, подобно на моето — каза Кит. — Покажи го на Фиона — изглежда, че е писано от едно и също лице.

Джорджия взе един сгънат лист от ниската масичка пред дивана и го повдигна, принуждавайки Фиона да отиде до нея, за да го вземе. Фиона седна в другото кресло, отвори писмото и зачете. Хартията и печатът изглеждаха същите като в писмото на Кит. Стилът беше много подобен. Дори, ако си спомняше правилно, се повтаряха цели изречения.

„Джорджия Лестър, прочете тя, ти претендираш за титлата Кралица на криминалния жанр, а всъщност си монарх на плагиаторите и се радваш на незаслужена слава. Известността ти се дължи на това, което си откраднала от други. Не отдаваш никому дължимото, а лъжите ти лишават хората от това, което им принадлежи по право.

Твоето творчество е бледо отражение на чужда светлина. Ти би била пълно нищожество, ако не ползваше чужди идеи. Правиш всичко възможно, за да унищожиш всякаква конкуренция. Когато би могла да предложиш помощ, ти стъпкваше в прахта тези, които са много повече от това, което ти някога би могла да бъдеш. Отнемаш чуждото, унищожаваш го. Ти си вампир и пиеш кръвта на хората, на чийто талант завиждаш. Знаеш, че е така. Вгледай се в жалката си, продажна душа и няма да бъдеш в състояние да отречеш, това, от което ме лиши.

Дойде време за разплата. Не заслужаваш нищо друго, освен моето презрение и омразата ми. Ако се налага да те убия, за да получа това, което по право е мое, така и ще стане.

Аз имам право да избера деня и часа. Вярвам, че занапред няма да спиш спокойно — не го и заслужаваш. Ще се забавлявам добре на твоето погребение. А после ще се издигна като феникс от твоята пепел.“

Фиона сгъна внимателно писмото. Не се съмняваше, че произхожда от същия източник като другото, което толкова я бе смутило преди два дни.

— Кога получи това, Джорджия?

Джорджия размаха небрежно ръка.

— Може би има вече две седмици, не съм съвсем сигурна. Миналият вторник се прибрах от Дорсет и то ме чакаше заедно с останалата поща.

— Предприе ли нещо?

Джорджия плъзна пръсти по лявото си слепоочие.

— Честно казано, помислих, че е като онези налудничави писма, за които Кит често ми разказва. Нямам особен опит в това отношение — писмата, които получавам, са винаги от почитатели. Нали знаеш, книгите ми далеч не са толкова предизвикателни, колкото романите на Кит. Но когато Кит каза, че е получил нещо, което звучи почти по същия начин, реших, че не бива да го пренебрегвам. Искам да кажа, като имаме предвид и убийството на Дрю.

— Джорджия настоява да ги занесем в полицията — каза Кит. — Също като теб.

Фиона го погледна смутено. Беше се оплела в проблем, който си бе създала сама. Беше съгласна, че писмата са повод за сериозно безпокойство, но същевременно й бе крайно неприятно да се създава повод, името на Кит да бъде свързано с името на Джорджия — и в очите на публиката, и на полицията. Ако отидеха с писмата в полицията, само двайсет и четири часа щяха да са в центъра на медийния цирк. Каквото и да обещаеше сега Джорджия, Фиона знаеше, че примамливостта за безплатната реклама бе прекалено силна цел, и че тя няма да устои. Щеше да настане истински кошмар.

Последиците нямаше да се ограничат само с безобразно нахлуване в личния им живот. В резултат на цялата шумотевица, ако досега Кит не бе следен от маниак, рано или късно щеше да се намери някой да го направи. Снимките им нямаше да слизат от вестниците, превръщайки ги в удобна мишена за всеки психически нестабилен човек, който решеше, че нещо в книгите им има връзка с личното му психическо отклонение. Знаеше, че това вече не е параноя; познаваха поне един писател на криминални романи, чийто живот бе станал толкова непоносим благодарение на преследващия го маниак, че се наложи семейството да смени дома си и децата да бъдат преместени в други училища.

Но нали тя бе тази, която настояваше да се предприеме нещо, когато Кит получи писмото. Ако внезапно сменеше позиции, трябваше да измисли някакъв сериозен аргумент.

— Съгласна съм, че трябва да приемете сериозно тези заплахи — поде тя предпазливо. — Но не вярвам от предоставянето им на полицията да излезе нещо. Ти сам каза, Кит, че те няма какво да правят с тези писма. Надали по листовете има някакви следи, няма никакво указание за личността на автора, а пък полицията не разполага с необходимите възможности, за да охранява и двама ви. Единственото, което ще успеете да направите, е да привлечете вниманието точно на такъв тип хора, от които се боите.

Кит я погледна озадачено.

— Но нали снощи говореше друго?

Фиона се поусмихва смутено и повдигна рамене.

— Днес поразмислих. Разбрах, че съм прекалила и че ти беше прав.

Кит повдигна вежди.

— Удобно ли е да получа изявлението в писмена форма? — попита той.

— Радвам се, че се сдобрихте — намеси се нацупено Джорджия, — но все пак е възможно да сме изложени на сериозен риск. Искрено ли предлагаш да се преструваме, че няма нищо тревожно, Фиона?

Фиона поклати глава.

— Разбира се, че не, Джорджия. Ти и Кит трябва да вземете всички възможни предпазни мерки — тя се усмихна пресилено. — Доколкото разбрах, си настоявала пред издателя си да ти осигури охрана на срещите с публиката? Това например е добро начало.

Кит зяпна. Не можеше да повярва, че Фиона говори сериозно.

— Искаш да ме накараш да си взема пазач? — попита той невярващо.

— Не е задължително, ако постъпваш разумно. Не ходи нощем сам по улиците. Не се заговаряй с непознати, когато си сам — тя се усмихна и добави: — И най-вече, не посещавай гей клубове.

— Не мисля, че това може да бъде повод за шеги, Фиона — вирна нос Джорджия.

— Съжалявам. Права си, Джорджия. Но не забравяй, че е малко вероятно човекът, който е написал тези писма, да е същият, който уби Дрю.

— Как можеш да бъдеш толкова сигурна?

Сега бе ред на Фиона да заговори покровителствено.

— Има една поговорка, която полицаите често си повтарят. „Куче, което лае, не хапе“. От психологическа гледна точка вероятността хората, които пишат заплашителни писма, да изпълнят заканата си, е минимална. Такива хора искат да предизвикат страх, но не и да си цапат ръцете. А пък хората, които смятат да извършат убийство, много рядко съобщават предварително намеренията си. Най-малкото защото това би затруднило сериозно изпълнението на плановете им. Ако искате, ще взема двете писма и ще ги дам за професионален психолингвистичен анализ. Ако заключението потвърждава съществуването на действителна опасност, аз сама ще дойда с вас в полицията. Става ли?

Джорджия изду устни. Ако можеше да види как тази мимика очертава ситни бръчици около устата й, никога повече нямаше да я повтори.

— Доверявам се на професионалната ти преценка, Фиона. Но признавам, че не съм никак спокойна. Въпреки всичко смятам да настоявам пред издателя за лична охрана.

— Разумно решение — каза Фиона, опитвайки се отчаяно да не се изкиска.

— А сега — Джорджия събра диплите на роклята си и обу обувките си с елегантно движение, — трябва да вървя. Скъпият Антъни и аз сме канени на вечеря от министъра на културата и неговата приятелка. Вече закъснях точно толкова, колкото е шик.

Докато Кит изпращаше Джорджия до колата й, Фиона се разположи на дивана. Просна се с цялата си дължина, за да обтегне добре мускулите си. Да, писмата наистина предизвикваха тревога. Но сега, когато осъзна какъв бе действителният повод за страха й, поне бе в състояние да погледне на събитията по-рационално. Според нея те не съдържаха реална заплаха.

Чу как Кит тича нагоре по стълбите. Той влезе забързано, отпусна се до нея на дивана, притисна я към себе си и заяви доволно:

— Ти си много зла жена.

— Не разбирам какво искаш да кажеш.

— „Разумно решение“ — повтори той иронично.

— Е, заслужава си го. Честно казано, Кит, никога няма да разбера как търпиш това палаво кокетство.

— Винаги съм си падал по светски дами — обясни той. — Тя може да бъде наистина забавна, Фиона. И е наистина много добросърдечна.

— Само по отношение на мъжете, скъпи — заяви Фиона, имитирайки изискания говор на Джорджия.

— А пък казват, че мъжете проявявали непоносимост — той я прегърна по-здраво. — Значи ли това, че сме се сдобрили?

Фиона въздъхна.

— Реагирах пресилено. Никога не мога да забравя това, което се случи с Лесли. Мисля за нея, дори когато не го съзнавам.

— Моите благодарности на Керълайн — той зарови лице в косата й и я целуна по шията. Но после се отдръпна малко и каза: — Исках само да отбележа, че отдавна не съм те чувал да дрънкаш толкова глупости. — Той отново започна да я имитира. — Ще подложа писмата на професионален психолингвистичен анализ. Ама наистина, Фиона!

— На Джорджия идеята й хареса.

— Да, ама Джорджия не знае на кой свят се намира. Да не забравяме, че според нея всеки полицай задължително е чудесен човек. И че обвиненията в корупция са просто инсинуации и долни лъжи, дело на анархистично настроени заговорници.

— Ама не е ли така? — Фиона ококори престорено очи.

— Не знам как да ти го кажа, Фиона, но и Дядо Коледа не съществува.

Тя го привлече към себе си.

— Е, тогава трябва да проверя какъв подарък си ми приготвил ти.

Глава 20

На следващата вечер, както обикновено, Фиона купи „Ивнинг Стандард“ от будката при станцията на метрото, преди да се качи на влака за вкъщи. Водещата статия на трета страница така я смая, че тя напълно забрави да се качи на влака, когато той пристигна. Вместо това остана като закована на мястото си и продължи да чете.

Кралицата на криминалния роман — убита

Американската писателка Джейн Елиъс, авторка на многобройни криминални бестселъри, е била жестоко убита по начин, който възпроизвежда буквално ужасяваща сцена от неин роман — това научихме от полицията в графство Уиклоу.

Обезобразеният й труп бил открит от служител на лесничейството в ранните часове на вчерашния ден, на горски път близо до провинциалното имение, което бе неин дом в Ирландия през последните четири години. Била е толкова жестоко обезобразена, че идентификацията била възможна единствено по един белег, останал след операция на гърба преди три години.

Говорителят на полицията заяви, че дори опитни полицаи били ужасени от състоянието на трупа.

„Госпожа Елиъс живееше в тази част на Ирландия от четири години и беше обичана много от хората в околността. Проследяваме всички възможности за откриване на убиеца, но засега не можем да проумеем кой би искал да й причини това“, каза говорителят.

Литературният агент на Джейн Елиъс за Великобритания, Джеръми Девоншър, бе потресен от новината.

„Ужасно е“, заяви той. „Не мога да го възприема. Джейн беше очарователна жена. Работехме заедно от пет години и мога да твърдя, че не сме си разменили дори една остра дума.“

Говорителят на издателите й заяви: „Всички сме в шок от ужасната новина. Джейн беше не само талантлив писател, но и човек, с когото съвместната работа бе истинско удоволствие. Днес е ден на скръб за всички, които работят тук.“

Ловци на психопати

Джейн Елиъс оглави класациите за бестселъри от двете страни на Атлантика преди седем години, още с първия си роман, „Смърт на пристигане“. В този роман се появи за първи път и героинята й, съдебномедицинският психолог доктор Джей Шуман, профайлър на серийни убийци на работа във ФБР.

Последва поредица награждавани романи, три, от които бяха филмирани в Холивуд, включително дебютният й роман. Филмът по „Смърт на пристигане“ с Мишел Пфайфър в главната роля спечели „Оскар“.

За Джейн Елиъс се знаеше, че води почти отшелнически живот. За разлика от повечето автори на много популярни романи, тя избягваше прекалената публичност и много рядко правеше изявления пред пресата.

Преместването си в Ирландия тя обясни с нуждата от спокойствие, каквото вече не можела да си осигури в родния Ню Ингланд.

Мерките за сигурност в имението й край езерото Киларган бяха пословични, в него имаше постоянна охрана, а дългата пет мили оградна стена бе контролирана от камери за наблюдение.

Въпреки това Джейн Елиъс участваше в живота на местните хора, и наскоро написа пиеса специално за театралния кръжок към местната църква, с помощта, на която да бъдат събирани средства на благотворителни представления.

Джейн Елиъс беше пристрастена към ветроходството и поддържаше няколко лодки на пристана на имението си. Тази сутрин се спомена за предположение, че писателката може да е била нападната, докато плавала по езерото с една от лодките си.

Зашеметена, Фиона препрочете отново цялата статия, като че ли се надяваше, че втория път думите ще се подредят по друг начин. Но нищо не се промени. Тази жена, която само преди три месеца бе седяла на една вечеря срещу нея, беше станала жертва на убийство. Макар и да бе добре запозната с ужасните страни на криминалното следствие, това не можеше да противодейства на ледения ужас, който я заля като вълна.

Фиона нямаше спомен как се е прибрала у дома. Мислите й бяха погълнати изцяло от спомени за живата Джейн Елиъс и ужасни образи, родени от фантазията й, колкото и пъти да помислеше за начина, по който Джейн бе намерила смъртта си. Бяха се запознали, когато Джейн се бе появила за последен път в Лондон, по случай издаването на седмия си роман с Джей Шуман, „Двоен удар“. Тя и Кит имаха общ издател, и поради подчертаното й нежелание да участва в публични изяви, издателството бе организирало поредица вечери в затворен кръг, на които бяха поканени сериозни купувачи и някои изявени критици в жанра. За да се възползват по-цялостно от тези вечери, канеха и по няколко от другите си автори — така Кит и Фиона се запознаха с американката. Разбира се, веднага щом Джейн установи професионалната връзка на Фиона с криминалистиката, тя изгуби всякакъв интерес към останалите гости на вечерята и започна да разговаря изключително с нея. Двете жени прекараха почти цялата вечер в обсъждане на страховити подробности за убийствата и техните подбуди.

Фиона изпитваше симпатия към Джейн, не само заради остротата на интелекта й, но и заради хапливото й чувство за хумор. Сега й стана ясно защо Джейн бе успяла да надделее над естественото настояване на издателите си да участва по-активно в рекламните кампании на произведенията си. Всеки, който бе станал веднъж прицел на острия й език, надали копнееше това да му се случи втори път.

А сега тя бе млъкнала завинаги. Докато крачеше нагоре по хълма към Дартмут Парк, Фиона си мислеше, че смъртта й я бе поразила неочаквано тежко. А сега се налагаше да съобщи новината на Кит.

Когато отвори вратата, я посрещна ясният глас на Трейси Торн, който се носеше от стереоуредбата. Фиона влезе в кабинета на Кит. Той се бе привел над клавиатурата и пръстите му просто летяха по клавишите. Тя постави ръка на рамото му и го целуна по главата.

— Само още пет минути — каза той разсеяно.

Фиона го остави да пише. Лошите новини можеха да почакат. По-добре да свърши това, върху което се бе съсредоточил, вместо да наруши работата му върху текста с нещо толкова потресаващо. Отиде в кухнята, извади две чаши, наля в тях изстудено бяло вино, седна и зачака. Петте минути станаха десет, но повод за нетърпение нямаше. Те двамата не биха могли да сторят нищо за Джейн.

Най-сетне Кит се появи, широко усмихнат, но усмивката му изчезна, когато очите му срещнаха мрачния поглед на Фиона.

— Какво става? — попита той тревожно, сбръчкал чело.

Фиона побутна едната чаша към него.

— Лоши новини. — Не виждаше как такава вест би могла да прозвучи по-поносимо, затова не се и опита да усуква. — Джейн Елиъс е убита.

Кит посягаше към чашата, но ръката му се закова на половината път.

— Джейн? — повтори той недоверчиво. — Убита? Къде? Кога? Какво се е случило?

Фиона плъзна вестника по масата към него.

— Това е единственото, което знам.

Кит се отпусна тежко на един стол, взе чашата с вино и зачете статията.

— Ужасно — поклати той след малко глава. — Горката Джейн. Не мога да повярвам.

— Нито пък аз. Беше толкова силна личност, че просто не мога да си я представя като жертва.

— Какъв шибан кошмар! — Кит прокара объркано ръка по главата си. — И то само две-три седмици след смъртта на Дрю. — Ръката му замръзна на място. — Възможно ли е убийствата да са свързани? Някой наистина да избива автори на трилъри?

— Не, не мисля, че е така — каза твърдо Фиона, пресегна се и взе ръката му в своята. — Няма причини да мислим така, Кит. Различни страни, различен пол на жертвата, местата, на които са открити труповете, нямат никакви сходни характеристики. Фактът, че и двамата са писали психологически трилъри, е просто ужасно съвпадение.

— Ти си тази, която твърди, че такова нещо като съвпадение не съществува.

— Добре де, може да не става дума точно за съвпадение. Възможно е някой маниак, който е развил болезнено пристрастие към Джейн и книгите й, както убиецът на Дрю към него и неговото творчество, да е научил за убийството в Единбърг и да е решил, че и той може да постъпи по същия начин с обекта на манията си. Но би било глупаво въз основа на това да стигнем до извода, че съществува убиец, който е взел на прицел всички автори на криминални романи.

Кит поклати глава и въздъхна.

— Да, знам. Работата е там, че живея в свят, където теорията на конспирацията звучи винаги по-убедително от обикновената лудост. По-лесно е да се повярва в съществуването на сериен убиец, отколкото в успоредното съществуване на двама луди, които търсят удовлетворение в убийството на писатели. А като добавим и писмата… е, оставам с впечатлението, че процентът на лудите с изявен интерес към хора като мен е съмнително висок.

— Лично аз не виждам нищо неправдоподобно в теорията за двама луди. Наистина, не мисля, че става дума за нещо повече от неприятно съвпадение.

Фиона сама съзнаваше неубедителността на думите си. Каквото и да кажеше, не бе в състояние да помогне по никакъв начин. Ненавиждаше тази своя безпомощност.

Кит се отдръпна от масата и удари с длани по нея.

— И все пак, как е могло да се случи това с Джейн? Тъкмо с нея, която живееше така изолирано и бе толкова охранявана? Всички знаеха, че онова нейно имение е заприличало на крепост.

— Вероятно тъкмо това е предизвикало убиеца — каза замислено Фиона. Не можеше да възпре професионалната си реакция — прибягваше винаги до нея, когато не бе в състояние да изрази чувствата си. Не се гордееше особено с това, но не виждаше как да го промени. Не беше и много убедена, че иска да го направи. Склонността й да реагира като професионалист в тежки ситуации, които я засягаха лично, я бе навеждала на много плодотворни идеи.

— Как е възможно някой да я е ненавиждал толкова? — продължи да се пита Кит. — Разбира се, сигурно много писатели са й завиждали. Много хора сигурно казват, че биха извършили убийство, за да си осигурят тиражите на Джейн Елиъс, но това са просто приказки. Писателите не разчистват конкуренцията си на принципа на мафията. А ако убиецът не е от нашата гилдия — тогава пък защо?

Фиона сви рамене.

— Обичайните мотиви. Любов, омраза, пари, страх. Имаше ли любовник?

Кит сви рамене.

— Нямам представа. Никога не съм чувал клюки за личния й живот. Което е странно само по себе си. Нали знаеш, че в нашата професионална среда слуховете се роят неудържимо. Всеки знае всички професионални тайни на другия. Мога например да ти кажа на колко възлиза авансът, който й изплатиха наскоро…

— На колко?

— Осемнайсет милиона долара за три романа. Но никога не съм чувал с кого се чука, ако такова лице изобщо съществува. Може пък да е била от хората, които не държат особено на секса. Лично аз не съм долавял никакво сексуално излъчване у нея. А ти?

— Не — каза Фиона. — Никаква склонност към флирт, нито по отношение на мъжете, нито по отношение на жените на масата.

— Така е. Беше затворена, държеше се на разстояние. Забелязах у нея оживление само когато двете започнахте да обсъждате покорните жертви на сексуалния садизъм. — Кит стана, отвори хладилника и започна да вади всякакви зеленчуци. — Кускус с пържени зеленчуци — измърмори той на себе си.

— Готвенето се препоръчва при душевни вълнения — усмихна се добродушно Фиона. — Искаш ли да поговорим още за убийството?

— Не. Смятам да накълцам всичкия този зеленчук, а докато се готви, ще поработя още малко. По-добра психотерапия от това не ми е известна.

Тя допи виното си и стана.

— Ще бъда горе, ако ти трябвам за нещо.

Кит кимна.

— Отиваш да се ровиш в Интернет, нали?

— Прекалено добре ме познаваш. Нали не смяташ, че съм чудовище?

Кит се извърна и се ухили.

— Щастлив съм с моето чудовище — запя той басово. — Хайде, върви да измъкнеш цялата гадост. После можеш да ми я сервираш с вечерята, за да уталожиш неоснователните ми страхове.

Фиона отвърна на усмивката му. Неочаквано й мина през ума, че ако Джейн Елиъс все пак е имала любовник, тази нощ някой страда жестоко.

— Извикай ме, когато е готово — каза тя. Не посмя да му каже колко го обича, за да не предизвиква съдбата.

Откъс от декодиран текст — веществено доказателство Р13/4599

Uimef afmxx fqdqp mrfqd vmzqq xume. Mxxui mzfqp fapai meexq. Upupz fzqqp mzkbu xxefa wzaow yqagf quftqd…

Бях напълно съсипан след Джейн Елиъс. Единственото, което исках, бе да легна и да заспя. Сякаш се надявах, че сънят ще изличи спомена от съзнанието ми. До днес не можех да събера сили да взема, писалката и да попълня протокола.

Разбира се, не я убих на лодката, защото не исках да оплескам всичко с кръв. Такова нещо би било напълно неуместно от гледна точка на литературния контекст. Затова веднага, щом изгуби съзнание, трябваше да я откарам до рампата на клуба по ветроходство, да я извадя от лодката и да я довърша някъде в плиткото.

Имах късмет. Оставих повечето кръв да изтече във водата, после я качих в джипа и пуснах лодката по езерото. Много ми беше интересно да разбера каква теория ще съчинят този път.

После се заех с това, което бях длъжен да сторя. Не знам защо, но този път се чувствах по-зле, отколкото с Дрю Шанд. Може би защото беше жена. А може би защото трябваше да я съблека. Без дрехи изглеждаше много безпомощна.

Всичко мина точно по план. Ако съдя по това, което чета във вестниците, започват да осъзнават посланието, което се крие зад моята работа. Крайно време беше.

Сега трябва да обмисля убийство номер три, Джорджия Лестър. Наскоро отново препрочетох книгата й. Продължавам да не разбирам защо е трябвало да бъде издадена, да не говорим, че е и филмирана. Неприятно е, че планът ми ще увеличи продажбите на тази жалка книга. Но това не може да се промени. Длъжен съм да мисля за по-важни неща.

Вече огледах вилата и в Дорсет. Мястото отговаря идеално на намеренията ми. Трудното е да разбера кога тя ще отиде там.

Знам, че тази седмица ще бъде в Лондон, а като съдя по програмата, която е публикувана в нейния уебсайт, най-вероятно ще отиде в Дорсет за уикенда и ще се върне във вторник или сряда.

Никак не ми е приятно да мисля за изпълнението на предстоящата задача — това ще бъде най-тежката работа досега. Това, което трябва да сторя с нея, е ужасяващо. Непрекъснато препрочитам този откъс и ми се повдига, когато си помисля, че трябва да го възпроизведа. Но вече нямам право да спра. Такова нещо би обезсмислило досегашните ми усилия.

Когато ме обземат съмнения, се оглеждам и виждам докъде стигнах заради всички тях. Това, което върша, не ми доставя удоволствие, но ми помага да възвърна самоуважението си. Поне не приемам безропотно всичко, което ми причиниха — и това е нещо.

И така, налага се да стисна зъби и да свърша всичко, което трябва да бъде свършено. Отметнах двама, остават четирима. Дано накрая разберат смисъла на посланието ми.

Глава 21

Също като полицаите, военните и журналистите, Фиона отдавна бе разбрала, че най-бързото и ефикасно средство да издигне известна емоционална преграда между себе си и ужасните неща, които произтичаха от професията й, бе черният хумор. Затова, когато въведе името на Джейн Елиъс в търсачката и попадна на сайт, озаглавен: „Весело прекарване с мъртви знаменитости“, не устоя на изкушението.

Обществеността бе уведомена за смъртта на Джейн Елиъс едва преди двайсет и четири часа, но покойната бе получила вече карикатурен надгробен паметник. Фиона потвърди командата и на екрана се появи рамка с формата на ковчег, в която се мъдреше следният текст:

„Джейн Елиъс уби около четиридесет и седем души в седемте си романа. Някои хора биха казали, че сега вече е изпитала рецептата си на собствен гръб. Не и ние, разбира се. Ако вицове, свързани със смъртта й, ви скандализират, не четете по-нататък.“

Разбира се, Фиона продължи да чете. Засега имаше само четири постъпления.

Защо трябваше да умре Джейн Елиъс?

За да разбере най-сетне какво е добър сюжет.

Дали писателите на криминални романи знаят края на книгата, която започват да пишат?

Джейн Елиъс очевидно не го е знаела.

Какъв въпрос е задал Свети Петър на Джейн Елиъс пред райските двери?

— Е, Джейн, кой е убиецът?

Какъв е бил мотивът за убийството на Джейн Елиъс?

Убийствено високи тиражи.

Фиона удостои със слаба усмивка само първия опит за остроумничене, затвори сайта и затърси по-традиционни публикации в памет на покойната. Първият сайт, на който попадна, бе дело на неин почитател. Там пишеше само:

„Днес бе убита Джейн Елиъс. Сайтът е затворен в знак на траур“.

Втория път откри нещо повече. Текстовете в този сайт бяха също дело на почитател на творчеството на Джейн. Поместено беше описание на убийството, а отдолу имаше връзки с други части на сайта. Предложеният избор беше: „Животът на Джейн Елиъс“, „Фотоалбум“ „Разследването“, „Книга за съболезнования“ и „Други“. Фиона отвори първо „Фотоалбум“. Интересно й бе да види до какво е успял да се добере създателят на сайта, като се има предвид пословичното нежелание на Джейн да се снима.

На първо място бе сложена единствената снимка, която се бе появила на корицата на първия й роман. Лицето й не беше особено забележително, едно описание не би могло да го отличи от милион други. Равно подстригана кестенява коса, която падаше до линията на челюстта, сресана на път отдясно; веждите по-скоро прави, отколкото извити, тъмни очи, най-обикновен нос, пълните устни бяха извити в лека, нищо незначеща усмивка. Разкопчаната яка на блузата позволяваше да се види тънката златна верижка на шията й. Изглеждаше по абсолютно същия начин като на вечерята, когато Фиона се запозна с нея — като изключим изрусената на кичури коса и повечето бръчици край очите.

Следващата снимка бе от албума на класа, съставен по случай завършването на колежа. Косата беше сресана пак на път отдясно, но беше по-дълга, падаше чак до малкия бюст. На осемнайсет години Джейн бе носила очила със старомодни, дебели рамки, от които погледът й изглеждаше странно разфокусиран. Лицето й бе по-закръглено, дори пълничко. По такава снимка Фиона никога не би могла да я разпознае.

На третата снимка се виждаше как връчват на Джейн първата от двете награди „Едгар“ на галавечеря, организирана от Американската асоциация на авторите на криминални романи. Беше се усмихнала широко и непресторено, изглеждаше изненадващо елегантна в тясната си черна рокля с пайети.

Последната снимка показваше Джейн Елиъс в съвсем различна светлина. Снимката бе направена на финиша на някакъв благотворителен маратон в Дъблин. Джейн бе заснета в движение, шортите и спортната тениска разкриваха добре развитите мускули на краката и ръцете й. Обективът бе запечатал образа й в състояние на откровена еуфория — състоянието на спортист, преминал бариерата на болката. Фиона си каза, че тук изглежда много по-хубава, отколкото на предишните снимки.

После премина на „Книга за съболезнования“. Ако участваше в разследването, задължително щеше да препоръча на полицаите да се поровят в писмата от почитателите й. Като се вземеше предвид обичайната склонност на убийците психопати да се натрапват сами в разследването на собствените им престъпления, логично бе убиецът на Джейн да отвори такъв сайт. Имаше дванайсет писма, Фиона ги изчете набързо, но й се сториха напълно безобидни. Все пак, имаше време да се появи и нещо по-странно и необичайно. Отбеляза сайта, и реши да го отвори отново след ден-два, за да види дали не се е появило нещо, което да напомня на писмата до Кит и Джорджия.

Не откри в сайта нищо друго, което да събуди интереса й, затова, като дете, което си оставя най-вкусното ядене за накрая, отвори „Убийство зад вестникарските заглавия“.

Написа „Джейн Елиъс“ в полето за търсене и натисна „ENTER“.

Кралицата на трилъра, авторката на романи за серийни убийци Джейн Елиъс е разбрала на собствен гръб какви са били действителните преживявания на многобройните жертви от романите й. За съжаление тя няма да може да приложи познанията си с добър пазарен ефект, защото човекът — мъж или жена — който я е отвлякъл, не я е оставил да живее, за да разказва преживяното.

Трупът на Елиъс бил открит на междуселски път в ранните часове на деня от служител на лесничейството, който минал неволно с камиона си през трупа, умишлено разположен точно на излизането от един завой, близо до провинциалното имение на писателката в графство Уиклоу, Ирландия. Състоянието на трупа напомняло ужасяващо много на описанието на една от жертвите в първия роман на Елиъс — „Смърт на пристигане“, чиято филмова версия с чувствената Мишел Пфайфър в главната роля спечели „Оскар“.

Съгласно наши източници от следствения отдел в графство Уиклоу, раните по тялото на Елиъс отговаряли почти дословно на описанията на мъченията, на които убиецът от „Смърт на пристигане“ подлагал жертвите си, само че всички рани са нанесени след настъпване на смъртта. Може би убиецът е по-чувствителен от жертвата си. Поместваме тук съответния откъс от романа:

„Закъснялото усещане при порязване с бръснач. Преминаването на болка от изгаряне и опарване към мъчително страдание, което нахлуваше в тялото, докато мирисът на изгоряло месо ставаше все по-силен. Страданието на плътта, която трябваше да се разпъне повече, отколкото бе възможно. Постоянната болка от счупена кост, която не трябва да бъде оставена да зарасне. Тъпата болка от удар, съзнателно насочен към вътрешен орган.“

Гадно, а? Особено след скорошното убийство на Дрю Шанд, автора на „Подражател“, в Единбърг. Колкото и невероятно да звучи, специалистите по теория на конспирацията вече имат хипотеза, че някой избива автори на трилъри. Струва ни се, че тази форма на литературна критика е доста пресилена.

Възможно е истината да е съвсем различна.

„Убийство зад вестникарските заглавия“ се добра специално за своите читатели до най-голямата тайна на Джейн Елиъс — а именно, че през последните пет години е била любовница на Пиърс Финеган, служител на отдела за борба с наркотиците към ирландската полиция, който работел под прикритие. Благодарение на Финеган миналата година бил разкрит канал за снабдяване с хероин. Носи се слух, че някои от мафиотските шефове, които бяха арестувани тогава, и все още чакат началото на процеса срещу тях, са обявили награда за главата му. По наши сведения той работи съвместно с „Европол“, поддържа и тесни връзки с американските полицейски служители, които водят борба с търговията с наркотици. Ако трябва да изразим искреното си мнение, любовната му връзка с Джейн Елиъс се оказа много по-сигурно пазена тайна, отколкото каквато и да е част от почти общодостъпните досиета на ирландската полиция.

Елиъс се запознала с Финеган на международен семинар с участието на криминалисти в Куантико. Нейни приятели разказват, че тя отишла на семинара инкогнито, представяла се за служителка на софтуерна фирма от Флорида, която работела върху програма за компютърни портрети на предполагаеми убийци. Успяла да влезе и на няколко закрити заседания, на които се изказвал Финеган. По-късно общи приятели ги запознали и двамата се влюбили. Дори шефовете на Финеган в полицията не подозирали нищо за връзката им.

Това е бил и поводът Елиъс да се пресели в Ирландия, където Финеган посещавал редовно строго охраняваното й имение. Ако вярваме на разказите на местните жители, съмнително е, че дори хората от охраната на имението са знаели кой е той наистина. Елиъс често си организирала тайни срещи с любовника си, когато той бил на път. Отсядали в един и същи хотел, за да си откраднат една любовна нощ. Отпада поне мистерията откъде е черпела информация за някои сюжетни линии.

Възниква подозрението, че убиецът на Елиъс или е искал да отмъсти на Финеган, или убийството е замислено като предупреждение да се откаже да свидетелства в предстоящия процес срещу наркобосовете. Може би смъртта на Дрю Шанд е осигурила на убиеца идеална чернова за убийство, което би било възприето лично от Финеган като предупреждение, без някой да заподозре връзката на престъплението с някои от случаите, по които работи полицията. Тази надежда на убиеца, разбира се, би се оправдала само ако отношенията на Елиъс и Финеган бяха останали неразкрити.

Извинявай, Пиърс. Извинете, господин убиецо. Току-що унищожихме прикритието ви.

Не забравяйте — всичко това научихте първо от „Убийства зад вестникарските заглавия!“

Фиона си пое дъх. Ако всичко това отговаряше на истината, сведенията бяха направо взривоопасни. Любовната връзка с таен агент от отдела за борба с наркотиците предлагаше много по-сериозен мотив за такова жестоко убийство от хипотезата, че някакъв сериен убиец е взел на прицел писатели на криминални романи. Като знаеше как органите на реда следят собствените си кадри, Фиона много се съмняваше, че връзката е останала неизвестна за шефовете на Финеган, но тъй или иначе, двамата бяха опазили тайната си много добре.

Не можеше да отрече, че почувства облекчение. Въпреки че трезвомислещата й част от самото начало отказваше да приеме предположението, че някакъв сериен убиец си е поставил за цел да отърве човечеството от писателите на трилъри, нищо не бе в състояние да пропъди постоянния й страх от момента, когато прочете съобщението за смъртта на Джейн във вестника. Фиона знаеше прекалено много за безмилостната логика на серийните убийци; от един час мисълта, че името на Кит може да е в списъка на бъдещите жертви, се въртеше в главата й, и сега изпитваше егоистично облекчение. Логичното обяснение за смъртта на Джейн изключваше всякаква връзка на убийството с човека, когото обичаше.

Изгаси компютъра и заслиза надолу по стълбите. Кит беше в кухнята и сипваше кускус в една тенджера с вряща вода. Обърна се към нея и каза с крива усмивка:

— Още десет минути.

— Успя ли да поработиш? — попита Фиона, допълни чашата му и наля и на себе си.

— Чуждата трагедия осигурява най-доброто творческо вдъхновение — каза той с горчива ирония. — Трябва да е някакъв защитен механизъм на човешката психика. Писането ми помага да изключа. Успея ли да се съсредоточа върху екрана и да започна да пиша, не мога едновременно с това да мисля какво ли е преживяла Джейн, преди този изрод да я убие.

— Отрицателните страни на богатото въображение — кимна Фиона. — Особено когато въпросното въображение има ориентация като твоята. Вероятно съчиняваш без проблем стотици сценарии, кой от кой по-ужасни. — Тя отиде до него, той се обърна и я прегърна. — Всички рани са нанесени след настъпване на смъртта. Не е била измъчвана.

— Вероятно трябва да бъдем благодарни и за това — измърмори Кит в косата й. После се отдръпна леко и попита: — Какво още откри?

— Заключението ли те интересува? Заключението ми е, че няма основания да се безпокоиш за себе си — тя седна и започна да описва в подробности всичко, което бе прочела.

— Знаеш много добре какво ми е мнението за тези типове — възрази Кит. — Откъде знаеш, че сведенията им за връзката с онзи таен агент са верни? Може да са били само приятели. Може би само й е давал нужната информация за книгите й, идеи и подробности от собствената му работа.

Фиона сви рамене.

— Разбира се, не мога да бъда сигурна. Но е повече от ясно, че имат много сериозни източници на високи постове и ги експлоатират най-безсъвестно. Така че, ако никой не опровергае тези сведения, предлагам да ги приемем като достоверни.

— Не става толкова лесно — изръмжа той.

— Хрумна ми нещо, което може да те успокои — като разговаряш с колеги и питаш получавали ли са анонимни писма, опитай да разбереш дали Джейн е получавала заплахи. Ако се окаже, че не е получавала, това ще потвърди теорията ми, че хората, които изпращат анонимни заплахи, не извършват убийства.

— Дали да не се обадя на полицията в Уиклоу, за да ги попитам?

— Ами обади се — ако смяташ, че са толкова луди да ти кажат.

— На мен не — но на Стив може и да кажат.

Фиона кимна в знак на съгласие.

— Така или иначе се уговорихме да излезем утре вечер — продължи Кит, докато вадеше зеленчуците от фурната и ги изсипваше върху кускуса. Сервира яденето с артистичен жест и седна до Фиона. — Наистина, мисля да помоля Стив да проучи дали Джейн е получавала анонимни заплахи за живота си — каза той. — Ако не е получавала, ти вероятно си права, и нищо не застрашава мен или Джорджия. Докато получим някакви сведения, обещавам да се пазя, без да развивам мания за преследване. Това задоволява ли те?

Фиона се усмихна.

— Напълно. И все пак, ако някой ти размаха нож под носа, откажи се от всякакъв излишен героизъм и просто си плюй на петите.

— Какво? Нима не искаш да се държа мъжки и да се бия до последна капка кръв? — подразни я Кит.

— Пази боже. Достатъчно съм заета, за да организирам и погребение. — Фиона опита ястието. — Чудесно е. Пази се много, скъпи, не бих могла да си позволя лукса да те заменя с готвач.

— Само готвенето ми ли ще ти липсва?

— Ако не ям всеки ден, ще умра — заяви Фиона. — Но няма да умра, ако не се чукаме, макар че и това ще ми липсва.

— Дали пък да не пробваме дали няма да умреш от липса на секс?

— По-добре да не рискуваме.

Той се засмя.

— Правилно, докторе. Значи предлагаш спокойна вечер у дома?

— Кит, откакто сме заедно, не сме прекарвали спокойна вечер у дома и не виждам защо трябва да започваме сега. Но ако става дума за чукане, не възразявам.

— Успя да ме убедиш — усмивката на Кит беше многообещаваща.

Джейн Елиъс скоро щеше да легне завинаги в земята. И те не забравяха това нито за миг. Единственото, което можеха да направят един за друг, беше да пропъждат призраците — и те го знаеха. От самото начало то бе част от неписания договор между двамата.

Глава 22

Джорджия Лестър седеше край кухненската маса. Държеше с две ръце чашата със слаб чай и се взираше невиждащо в опустошените от есента лехи, в голите клони на ябълковите дървета край оградата на градината. Не мислеше, че е време да се орежат многогодишните растения, че розите също трябва да се подкастрят и заровят, когато дойде градинарят. Това не беше нейна работа, а и не я интересуваше. Джорджия забелязваше градината само когато тя беше красива. Грозотата бе нещо, поето предпочиташе да загърбва. Достатъчно грозни сцени се въртяха в главата й, за да ги допълва и с външни впечатления.

Това, което най-много я привличаше към вилата, бе спокойствието. Да поддържаш образа на Джорджия Лестър бе уморителна работа. Необходими бяха постоянни усилия, за да остане ненарушена представата за красота и изискана елегантност, която хората бяха свикнали да свързват с нея. Разбира се, тя сама бе изградила у тях тази представа, бе създала личността и стила, с които искаше да се отличава от стадото. Но това не облекчаваше работата й, а напоследък всеки ден, когато се погледнеше в огледалото, трудът по поддръжката й се струваше все по-непосилен. Може би бе време за ново посещение при онзи очарователен хирург от „Харли Стрийт“, който свърши прекрасна работа с отпуснатата кожа под брадичката й.

Но тук, във вилата, се чувстваше свободна от задължението да поддържа фасадата. Поне когато беше сама, допълни тя на ум и ъгълчетата на устата й се присвиха в хитра усмивка. Човек има нужда от малко разнообразие, и макар милият Антъни да бе толкова всеотдаен, съвсем различен бе жизненият стимул, който можеше да й осигури едно стегнато младо тяло и съответният излишък от сексуална енергия. Тя не допускаше нито една история да надхвърли границите на кратковременен флирт. А и те действително не означаваха за нея нещо повече от обикновено кръвопреливане — нещо необходимо, но някак безлично.

Но за този уикенд програмата й бе по-различна. Нямаше да се гласи за никакви любовници, а да редактира. За разлика от повечето писатели, които познаваше, Джорджия обичаше да се връща към написания текст и да го преглежда. Това й даваше възможност да излезе от техническата работа по първоначалното съставяне на сюжета и да се съсредоточи върху качеството на текста. Беше си изградила репутацията на автор, който държи на стила, и винаги бе твърдяла, че това се дължи на този процес на преработка, когато изглаждаше книгата изречение по изречение. Предстояха й три дни, изпълнени с любимата й работа, и вече я обземаше нетърпение.

Мислите й избързваха и прехвърляха тази част от книгата, върху която искаше да работи днес. Ръкописът беше на масата, до него бе поставена писалката „Монблан“ — с нея винаги нанасяше корекциите, които секретарката й въвеждаше по-късно в компютъра. Нямаше намерение дори да се преоблича. Смяташе да се помотае в пухкавия халат, с коса, увита в копринен тюрбан, поне до обяд. После щеше да напълни ваната и да се накисне хубаво, докато слуша обедните новини по телевизията. Щеше да хапне нещо, а после се налагаше да прескочи до Дорчестър. Във фризера имаше предостатъчно храна, но по необясними причини беше свършило бялото вино, а вечеря без чаша изстудено шабли беше просто немислима. Беше твърдо убедена, че стриктно спазваният дневен режим е от голяма полза за творческата работа. Това, разбира се, включваше освен интелектуалните привички и дребните житейски наслади — съчетанието им й помагаше да публикува по един роман годишно.

Джорджия допи чая и си сипа нова чаша. Искаше да се наслади докрай на предстоящите дни. Върнеше ли се в Лондон, й предстоеше изтощителна рекламна обиколка за представяне на новата й книга. Тази мисъл я подсети, че още не бе успяла да убеди издателя си да поеме заплащането на красивия млад бодигард, когото бе наела, преди да напусне Лондон. Дълбоко в себе си бе убедена, че никой не я преследва — въпреки настояванията й пред милия Кит, че трябва да отнесат онези отвратителни писма в полицията. Но нямаше нищо против да се възползва от възможностите, които положението създаваше. Нямаше вреда от това, името ти непрестанно да се споменава в медиите. Самата мисъл, че произведенията й са достатъчно въздействащи, за да привлекат вниманието на някакъв маниак към нея, неминуемо щеше да й спечели нови читатели, тласкани от естествено любопитство. А Джорджия бе убедена, че всеки, който прочете един от романите й, със сигурност ще изгълта и всички останали.

Беше се изкачила на върха именно благодарение на блестящото си умение да планира. Отлично знаеше, че някои колеги не гледат с добро око на стратегията й. Но това ни най-малко не я вълнуваше. Те можеха да се преструват, колкото си искат, че ходове като нейните са под достойнството им. Всъщност завиждаха за всеки ред, който се публикуваше за нея във вестниците.

Без да подозира, че й предстои да предизвика най-голямата медийна сензация в писателската си кариера, Джорджия продължи да отпива доволно от чая си.

Глава 23

Фиона закъсняваше. В буквалния смисъл на думата. Промушвайки се през тълпите студенти, тя се добра до кабинета на секретарката си и връхлетя вътре.

— Проклетото му метро — каза тя задъхано, докато се опитваше да свали палтото си и да отвори вратата на кабинета едновременно. Влезе, оставяйки по пътя сакото и чантата си, където й попадне и грабна папката с бележки за катедрения съвет, който трябваше да е започнал преди пет минути. Секретарката ходеше по петите й.

— Търсиха ви от испанската полиция — каза секретарката и погледна едно листче, което държеше в ръка. — Някой си майор Салвадор Берокал. През последния половин час звъня пет пъти.

— По дяволите, по дяволите, по дяволите! — изфуча яростно Фиона.

— Каза да му се обадите колкото е възможно по-скоро — допълни услужливо секретарката, докато Фиона се колебаеше между бюрото и вратата. — Стори ми се, че има нещо наистина спешно.

— Трябва да отида на съвета — каза Фиона. — Барнард се опитва да се отърве от половината си часове и няма да допусна да ги натресат на мен. — Тя прокара пръсти през косата си. — Виж какво, обади се на Берокал и му кажи, че в момента съм ангажирана и не мога да телефонирам, но че ще се обадя при първа възможност. Извинявай, Лизи, бързам.

Тя затича по коридора и се закова пред вратата на залата, където се провеждаше съвета, предизвиквайки учудените погледи на всички, които я познаваха като въплъщение на елегантна невъзмутимост. Позволи си да остане така за миг, докато приглаждаше косата си и поемаше дъх, за да си възвърне обичайното спокойствие. Влезе и измърмори усмихнато:

— Имаше закъснение по моята линия — и седна от едната страна на дългата маса за заседания. Професор Барнард нито прекъсна сложното си изречение, нито я удостои с поглед.

Съветът й се стори най-дългият в историята на катедрата. Едва се удържаше да не нервничи видимо, докато се ровеха из безконечни организационни подробности. Успя да прикрие нетърпението си и не допусна властният професор Барнард да я принуди да приеме повече от един извънреден семинар. Но докато защитаваше позициите си, мислите й постоянно отлитаха към Берокал. Сигурно е арестувал заподозряния. Дано да е това.

Щом съветът приключи, Фиона награби бележките си и изхвърча навън, предизвиквайки повдигане на вежди и размяна на възмутени погледи у тези от колегите си, които и без това я считаха за прекалено самоуверена. Когато се върна в кабинета си, помоли Лизи да приема разговорите и да записва кой се е обаждал, и започна да набира номера на Берокал, още преди да седне.

Някой вдигна слушалката още при второто иззвъняване.

— Майор Берокал? — попита Фиона.

— Si. Доктор Камерън? — тонът му с нищо не подсказваше какви са новините.

— Съжалявам, че не можах да се обадя по-рано, но нямах никаква възможност — каза тя припряно. — Нещо ново ли има?

Той въздъхна.

— Да, но не това, на което се надявах. Има ново убийство.

Сърцето й се сви. Дотолкова се бе страхувала от такава новина, че не бе пожелала, да я възприеме като възможност.

— Съжалявам — каза тя безпомощно.

— Обаждах се, за да ви питам има ли някаква възможност да се върнете в Толедо, за да продължите да ни помагате в разследването. Може би информацията, която ще наберете от последното убийство, ще ви помогне да определите къде точно би трябвало да търсим заподозряния.

Фиона затвори очи.

— Съжалявам — каза тя. Надяваше се, че той ще различи искреността в гласа й. — В момента ми е невъзможно. Имам прекалено много ангажименти, които не мога да прехвърля другиму.

Настана потискащо мълчание. После Берокал каза:

— Опасявах се, че ще отговорите така.

— Но мога да прегледам данните, ако ми ги пратите по факса — отвърна тя. Чувството за дълг надделя над здравия разум.

— Възможно ли е?

— Програмата ми е много натоварена, но ще се опитам да отделя време, за да анализирам материалите — отвърна тя уверено, докато си задаваше въпроса къде точно ще вмести и тази работа.

— Благодаря ви — каза Берокал. Облекчението му се долавяше и по телефона.

— Ако имате време, можете да ми опишете най-общо нещата още сега — каза Фиона, придърпа един бележник и притисна слушалката между рамото и ухото си.

— Тялото беше открито в двора на двореца Алкасар — Берокал заговори отсечено и с клинична точност. — Жертвата е англичанка, Джени Шериф. Двайсет и две годишна, от Гилдфорд — той произнесе трудното име като две отделни думи. — Работела на рецепцията на хотел „Алфонсо Шести“ — за една година, на разменни начала, за да усъвършенства испанския си език. Снощи смяната й приключвала в десет часа. Казала на една колежка, че има уговорка с някакъв мъж да пият кафе на площада. Казала също, че бил много интересна личност, знаел абсолютно всичко за историята на Толедо.

— Споменала ли е името му? — попита Фиона.

— Не. Но открихме един барман, който си спомня, че е обслужил нея и някакъв мъж. Сервирал им кафе и бренди, малко след десет часа. Спомни си, защото я бил виждал много пъти преди това, обикновено сядала в същото кафене с приятели. Но не могъл да види ясно мъжа, с когото била тази вечер, защото той седял с гръб към бара. Барманът не помни и кога са си тръгнали, защото малко след тях пристигнала голяма трупа туристи.

— Кога е открито тялото?

— Днес сутринта. Пазачът, който идва първи и отваря на останалия персонал на музея в Алкасар, установил, че входът е отключен. Веднага щом влязъл в двора, я видял просната на земята. Била промушена няколко пъти с нож в корема. Първоначалният оглед ни кара да предполагаме, че оръжието, с което е убита, най-вероятно е байонет. Така са били убити много републиканци по времето, когато войските на Франко разбиват обсадата на Алкасар по време на Гражданската война. Това напълно съвпада с вашата теория за подбора на местопрестъпленията — историческо място, свързвано с насилствена смърт. Съществуват и други връзки. Вагината е била разкъсана от счупена бутилка от вино след настъпване на смъртта — също като при Мартина Албрехт. И накрая, в джоба й беше намерена туристическа карта на града от тези, които се раздават на гости на хотела. Според мен не остава място за съмнение, че става дума за същия човек, извършителя на двете предишни убийства — бил той Делгадо или друг.

— Няма ли следи от влизане с взлом? — попита Фиона.

— Не. Като че ли е имал ключове. В момента работим по тази линия. Може някой негов приятел да е имал достъп до ключовете, а може и той по някакъв начин да е успял да си извади копия. Ще проверим всички лица, които имат право да притежават ключове. Възможно е мястото, където се крие, да е наблизо до жилището на някой от тях. Може да е успял да влезе вътре и да се е сдобил по този начин с ключ.

Фиона въздъхна.

— Наистина, много съжалявам, майоре. Когато ми казахте, че имате заподозрян, реших, че с това всичко ще приключи.

— Аз също. Но Делгадо като че ли е станал невидим. Всеки полицай в града има снимката и името му, а досега нито един не го е видял.

— Трябва да е много мъчително за вас — докато говореше, тя се смръщи. Нещо недоловимо дразнеше съзнанието й.

— Така е. Но ще продължаваме да търсим. Щом събера целия наличен материал, ще ви го пратя веднага по факса.

Когато Берокал затвори, Фиона остана неподвижна, вперила поглед в стената, в очакване подсъзнанието й да изплюе дразнещото камъче. Но нищо такова не се случи. Телефонът иззвъня, и мислите й се отклониха към непосредствената й работа.

Въпреки че искрено се стараеше да се съсредоточи, само част от вниманието й бе насочено към семинара, който водеше тази сутрин. Нещо, свързано с проблемите на Берокал, продължаваше да чопли едно ъгълче на съзнанието й. Вбесена от невъзможността да измъкне дразнителя на бял свят, тя отиде да поплува в обедната почивка — сновеше напред-назад в басейна, опитваше се да не мисли, да изпадне с помощта на равномерното движение в нещо като транс. Въпреки това не можа да се досети какво я тормози.

Докато се връщаше на работа, тя се опита да си припомни как изглеждаше Алкасар. Може би така щеше да успее да разреши загадката. Внушителната сграда заемаше най-високата точка на стария град — съвършеното място за крепост, което бе използвано по предназначение от римско време до наши дни. Дворецът бе най-внушителната постройка в града, силуетът му изместваше всички останали на заден план, простите му геометрични форми се открояваха като своеобразен упрек към останалите сгради, хаотично разпилени по хълбоците на хълма надолу към Тахо.

Над сградата открай време висяла като че ли зла прокоба. Изгаряла няколко пъти до основи и пострадала много тежко през обсадата по време на Гражданската война. В силуета на Алкасар, погледнат отдалеч, имаше нещо заплашително, може би защото бе лишен от пищните орнаменти на двете други големи сгради на стария град — катедралата и „Сан Хуан де лос Рейес“. Строгите му линии се нарушаваха единствено от четирите кръгли кули в ъглите — всяка увенчана с пищно украсен покрив, който извикваше асоциации с Дисниленд.

Но вътре, отвъд високите стени, нещата бяха съвсем различни. Всяка от вътрешните фасади бе изпълнена в различен архитектурен стил. Фиона така и не успя да влезе в Алкасар, но беше гледала снимки на вътрешността, и й се струваше абсурдно, че постройка с такава пищна архитектура можа да се превърне в център на военната администрация и музей на войската.

Въпреки всичко, и днес сградата бе попълнила с нов случай кървавата си история. Сега в нея бе извършено убийство. Там бе открита последната жертва на безмилостния убиец — за чието залавяне трябваше да помогне и тя. По всичко личеше обаче, че е доста далеч от крайната си цел.

Въпреки всичките й усилия подсъзнанието й криеше тайната си и в ранния следобед Фиона се отказа да разбере каква е тя. Реши този ден да работи до късно, за да разчисти писмата, които чакаха отговор в застрашително нарастваща купчина на бюрото й. Кит щеше да се прибере късно — първо имаше среща с читатели в някаква книжарница, после щяха да отидат на кръчма със Стив, така че нямаше защо да бърза да се прибира. Когато най-сетне излезе от кабинета си, срещна няколко хонорувани преподаватели от катедрата по антропология и те я поканиха да пийнат нещо в клуба на персонала.

Допиваше втората си чаша вино, когато разговорът се разгорещи. Двама от колегите й се присмиваха на третия заради представите му за погребалните обичаи в Западна Африка. В мозъка на Фиона като че ли премина искра и тя внезапно разбра какво трябваше да каже на Берокал. Измънка някакво извинение, скочи и забърза обратно към кабинета си.

Разбира се, когато успя да се свърже с полицейската централа, Берокал вече си беше тръгнал. Не искаше да предава хрумването си по някакъв подчинен, защото съзнаваше колко странно ще прозвучи. От друга страна, не можеше и да чака до сутринта. Тя включи компютъра и влезе в електронната поща.

От: Фиона Камерън <fcameron@psych.ulon.ac.uk>

До: Салвадор Берокал <Sberroc@cnp.mad.es>

Отн: Убийствата в Толедо

Драги майор Берокал,

Хрумна ми нещо. Мисля, че мога да предположа къде се крие заподозряният, въпреки че идеята може да ви се стори крайна.

Както знаем, той е пристрастен към историята на Толедо, която в съзнанието му вече се свързва със смъртта. Къде се пресичат пътищата на историята и смъртта? В гробищата. Чудя се дали в или около Толедо има стари гробища с мавзолеи и подземни гробници. Ако има, не е изключено той да се крие някъде там.

Повече от ясно е, че е намерил някакъв подслон, защото явно продължава да се облича прилично. В противен случай външният му вид би привлякъл нечие внимание. Предполагам, че е разбил някой мавзолей или семейна гробница и живее там.

Ако нямате други следи, няма да е зле да проследите тази.

По-късно вечерта ще си бъда у дома и ще обработвам материала, който обещахте да ми изпратите. Добър лов!

Поздрави:

Фиона Камерън

Глава 24

Кит затвори последната книга със замах и остави писалката.

— Благодаря — каза той на продавачката, която премести купчината книги настрана.

— Имате ли нещо против да подпишете и няколко екземпляра с меки корици? — попита тя.

— Няма проблем — той хвърли поглед към Стив, който се ровеше из лавиците с книги, съдържащи описания на действителни случаи. — Няма да се бавя много — подвикна той.

— Не се безпокой — отвърна Стив, който сваляше от рафта наръчник по съдебномедицинска антропология.

— Мисля, че мина добре — каза Кит разсеяно, докато продължаваше да подписва.

— Страхотно — отвърна ентусиазирано продавачката. — За първи път правим така — всеки ден от седмицата е посветен на някаква тема. Продажбите се вдигнаха доста — не само по време на премиерата, но и през деня.

— Това е, защото си вършите добре работата по рекламата — отвърна Кит. — Витрините ви приличат на витрини на книжарница, затова и хората влизат. Днес публиката беше прилична.

Жената направи гримаса.

— Като изключим онзи идиот на първия ред.

Кит сви рамене.

— Без такива не може.

— Да, знам, но това, че не спря да дърдори за Дрю Шанд и Джейн Елиъс… ама че болен мозък. Не се ли притеснявате, че такива кретени четат книгите ви?

Кит стана и отново сви рамене.

— Всъщност не. Според мен по-опасни са тези, които си мълчат. Така ли е, Стив?

Стив вдигна стреснато поглед.

— Извинявай, Кит, на мен ли говориш?

— Да, тъкмо казвам, че не си струва да следиш явните откачалки. Според мен са опасни тези, на които по нищо не им личи, че плачат за усмирителна риза.

Стив затвори рязко книгата.

— Така е. Съвършените убийства се извършват от хора, които са достатъчно интелигентни да ги представят като злополука и с достатъчно стабилна психика, за да не се раздрънкат впоследствие.

Кит изсумтя.

— За разлика от онзи тип от Шефилд, дето беше отрязал главата на жена си и я отнесъл на приятелката си, за да й покаже колко я обича.

Продавачката потрепери.

— Това си го измислихте.

— Де да беше така. Истината в повечето случаи е много по-ужасна от измислиците — каза Стив. — Приключи ли, Кит?

Заслизаха мълчаливо по стръмната уличка, където се намираше книжарницата, и все така, в мълчаливо съгласие, свърнаха в първата кръчма, където бирата според Кит беше прилична. Съдържателите на заведението бяха вложили доста средства, за да възпроизведат вида на бар от трийсетте години — само голи дъски и дървени столове. Бяха се въздържали единствено да не наръсят пода със стърготини. Когато си проправиха път и стигнаха до бара, Кит най-сетне проговори:

— Как мислиш, има ли някаква връзка между убийствата на Дрю Шанд и Джейн Елиъс?

— Не са ми известни достатъчно факти за двата случая, така че не мога да правя предположения — отвърна Стив, промуши се през последната редица клиенти, успя да привлече вниманието на барманката и поръча две бири.

Кит се ухили.

— Липсата на факти досега не е възпирала Фиона. Тя твърди, че вероятността да има връзка между убийствата е горе-долу равна на вероятността „Манчестър Юнайтед“ да изхвърчи от Висшата лига. Но може би просто така си приказва, за да не ме тревожи.

Стив отпи от бирата си и се ухили на свой ред.

— Ти какво очакваш, да й противореча ли? И да рискувам гневът божи да се излее върху мен?

— Знаеш ли какъв ти е проблемът, Стив? Оставил си Фиона да ти се качи на главата. Не съм те видял да отстъпваш пред някой друг така, както отстъпваш пред нея. С жена като Фиона не можеш да си позволиш лукса да си прекалено отстъпчив. Пусни я на един пръст чужда територия и тя ще реши, че може да командва целия свят.

— Нали знаеш колко упорито нещо са старите навици — отвърна добродушно Стив, усещайки, че Кит маркира територията си съвсем открито, като нескопен котарак. Но съзнаваше, че приятелят му е прав. Навремето, когато се запознаха с Фиона, той не бе разбрал, че жена като нея има нужда от човек, който да й се противопоставя и да я предизвиква. Сега беше много късно да промени нещата. Лошото бе там, че отношението му към нея остави траен отпечатък върху отношенията му с жените изобщо. Умееше отлично да бъде непреклонен към жените, с които работеше, и равнопоставени, и подчинени. Но при най-лекия намек за по-нежни чувства Стив се превръщаше автоматично в мухльото, който не бе успял да спечели Фиона. Това никак не му се нравеше, но нямаше нито достатъчно време, нито искрено желание да промени коренно нещата. Ако такава промяна би била изобщо възможна. Стив се откъсна рязко от мислите си и се заслуша в това, което говореше Кит.

— Не искам да ме успокояваш, искам само да ми кажеш искрено дали според теб трябва да бъда по-внимателен, особено като имаме предвид и анонимните писма.

Двамата се отправиха към една маса в ъгъла, за която знаеха от опит, че излиза от обсега на тонколоните. На това място можеха да разговарят спокойно — без опасност да прегракнат или да ги подслушват. Стив извади от горното джобче на сакото си пура и я запали.

— Повтори отново всичко, Кит. Не чух почти нищо от тази дандания на бара.

Кит поклати глава.

— Не чу, защото изобщо не ме слушаше, а мислеше за жени. А пък аз ти говорех за анонимните писма, които някой разпраща кажи-речи като циркуляр на писателите на криминални романи. Писмата съдържат заплахи за убийство. Аз получих такова писмо, Джорджия — също. Фиона ми предложи да поразпитам дали някой друг от бранша не е получавал анонимни заплахи. Днес написах няколко мейла и досега трима автори ми отговориха положително — Джонатан Луис, Адам Честър и Ения Фланъри. Литературният ми агент също е получил такова писмо, при това всички звучат така, като че ли са писани от един и същ човек. А Ения и Джонатан писаха, че подобни съобщения са били записани и на телефонните им секретари. Но гласът бил толкова приглушен, че не можели да го разпознаят, не можели дори да преценят познават ли говорещия или не.

— И ти си мислиш, че между двете убийства има връзка? Че някой храни патологична ненавист към авторите на криминални романи? — Стив се постара да не проличи колко абсурдна му се вижда тази теория. Знаеше, че Кит има добро самочувствие по отношение на творчеството си, но не бе подозирал, че той и колегите му от бранша искрено вярват, че са толкова забележителни личности, та могат да бъдат взети на прицел от сериен убиец.

— Е, мина ми през ума — отвърна Кит. — Не ми се струва толкова невероятно, като вземем предвид обстоятелствата. Едно откачено писмо може и да пренебрегнеш, но шест вече ми се виждат множко. Мислех си да те помоля да се обадиш на някой от колегите си от другата страна на Ирландско море и да опиташ да разбереш дали Джейн Елиъс не е получавала също анонимни заплахи.

— Кит, във всички вестници пише само за любовната история между Джейн Елиъс и ирландския полицай. Мен ако питаш, това ми се струва много по-сериозен мотив за убийство от каквото и да било друго. Доколкото разбирам, Пиърс Финеган е успял да си спечели доста врагове през годините — и в полицията, както и извън нея. Най-сигурният начин да стреснеш полицай е да посегнеш на човек, когото обича. Затова ти казвам — искрено вярвам, че няма повод да мислиш, че някой иска да те убие.

— Но все пак ще се обадиш, нали? Не само за да успокоиш мен, но и Фиона? — Кит наблюдаваше Стив над ръба на чашата си. Беше му ясно, че ако не го направи от приятелски чувства към него, ще се съгласи поради отживелите си представи за рицарска любов. Беше готов да се хване на бас.

— Ще видя какво мога да направя — предаде се Стив. Съзнаваше, че Кит го манипулира, но реши, че не си струва труда да се съпротивлява.

Кит кимна доволно.

— Това исках да чуя. Според Фиона връзка надали има, но продължавам да се съмнявам, че говори така, за да не ме плаши. От време на време имам чувството, че в представите й съм крехко цвете, което трябва да бъде пазено от бури и дъждове.

Стив се задави и опръска масата с бира.

— Да му се не види, Кит — каза той с усилие. — Крехък си колкото моста на река Форт.

Преди Кит да успее да отговори, спокойствието им бе смутено от съобщението, че всеки момент се очаква изява на ирландски състав на живо. Кит пресуши чашата си и стана.

— Да изчезваме. Ела до вкъщи, само на десет минути път сме.

Никой от тях не забеляза брадатия мъж, който бе седял и в един ъгъл на книжарницата по-рано тази вечер. Сега той заряза недопитата чаша „Гинес“, излезе след тях от бара и ги последва на почетно разстояние. Бе излязъл от книжарницата преди раздаването на автографи и изчака търпеливо в един близък вход Стив и Кит да излязат. Бе тръгнал подир тях надолу по хълма, а когато влязоха в кръчмата, се помота отвън, за да им даде време да си вземат напитките и да седнат. После седна до трима други мъже на бара, поръча бира и намери място, откъдето виждаше тила на Кит и профила на Стив.

Сега отново вървеше след тях по нощните улици и внимаваше много да не скъси разстоянието. Усмихна се на себе си. Това, разбира се, бе излишна предпазливост. Тези тъпанари нищо не разбираха. Когато двамата застанаха пред някакъв вход, той също спря и се наведе да завърже обувката си. После продължи надолу по улицата, като само хвърли един поглед на входа, в който бяха влезли. Не можа да потисне пристъпа на гняв, докато оглеждаше елегантните линии на къщата. Но ако постигнеше своето, Кит Мартин нямаше да се наслаждава още дълго на приятния си живот. Според плановете му шибаният господин Мартин трябваше много скоро да се почувства извънредно зле.

Когато влязоха, Фиона тъкмо довършваше спагетите, които Кит й бе оставил за вечеря.

— Много рано се прибирате — отбеляза тя.

— Решихме да те спипаме с тайния ти любовник — каза Стив.

Фиона му се изплези.

— Да, ама закъсняхте. Той току-що си тръгна.

— Заведението беше окупирано от ирландци — поясни Кит. — Не мога да я търпя тая уж автентична музика. — Той извади две бутилки тъмна бира от шкафа с напитките. — Затова решихме да дойдем тук и да ти провалим вечерта.

— Закъсняхте и в това отношение. Салвадор Берокал се обади преди малко и ми каза, че са открили нов труп в Толедо. Така че вместо да се поглезя с една гореща вана, се ровя в описанията на местопрестъплението и въвеждам данните, които той ми изпрати от Испания.

Кит направи гримаса и каза:

— Гадост.

— Как беше в книжарницата? — попита Фиона.

— Имаше много хора, като имаш предвид, че все пак не представях нов роман. Продадоха се доста книги и подписах всичко, което ми се изпречи пред очите.

— Пак скромничи, Фай. Зяпаха го в устата. Гледаха го като влюбени. Всички жени искаха да си го заведат вкъщи, а всички мъже — да отидат с него в близката кръчма — каза Стив и се разположи срещу тях.

— А късметлиите сте вие двамата — каза Кит. — Някога, на млади години, или в детството си…

— … трябва да сме направили нещо много лошо — прекъсна го Фиона. — Как са нещата при теб, Стив?

Той завъртя ръка в уклончив жест.

— Имахме късмет — успяхме да се справим с едно сериозно нападение над цветнокожи на Брик Лейн. Хванахме трима души и единият пропя като примадона. Това е може би най-доброто. Блейк не се е прибрал от Испания, но междувременно прегледахме финансите му и по нищо не личи да се е занимавал с изнудване. Единствените големи постъпления в сметките му са сумите, които му платиха от вестниците, за да разказва историята си. Част от парите е изтеглил в брой — вероятно ги харчи сега в Испания.

— Голям боклук са тия вестници — изръмжа Кит. — Да ти се доповръща.

Фиона въздъхна.

— Технически погледнато, той наистина е невинен. Няма основания да не му плащат, щом искат.

— Не е невинен, ако е наблюдавал изнасилването и убийството и после не е казал нищо — възрази Кит.

— Но ние не сме сигурни в това. Става дума само за моя теория — припомни му Фиона.

Като я видя, че побутва встрани чинията си, Стив извади пура и запали.

— Но послушах собствения си съвет да прегледам отново показанията на очевидците.

— Какво откри? — попита Фиона.

— Още е рано да се каже, но може и да има нещо. Прочетох отново първоначалните показания и забелязах, че едната от свидетелките споменава велосипедист, който идвал откъм мястото, където после бил открит трупът. Тя разхождала кучето си и го забелязала, защото се движел с много по-голяма скорост от повечето колоездачи по Хампстед Хийт. Навремето не проследихме тези данни. Занимавахме се с Блейк, който изглеждаше далеч по-подозрителен.

Фиона се намръщи.

— Знаеш ли, спомням си, че си отбелязах това за колоездача, докато още се занимавах официално със случая. Може дори да съм го споменала в първоначалния си доклад — каза тя замислено.

— Нареди ли да я разпитат отново? — попита Кит.

— Отидох да я видя лично — призна Стив и веднага вдигна ръце, за да пресече възраженията на Фиона. — Знам, че звучи жалко — следовател с моето положение да ходи да взема показания по домовете, знам, че би било редно да възложа задачата на подчинен, но ако се провалим отново и опера пешкира, нека този път да знам, че аз съм си виновен.

— И какво каза тя? — този път питаше Фиона.

— Не можа да добави кой знае какво. По време на разходката била минала вече покрай храстите, където била убита Сюзън, и все още се измъчва от чувство за вина, защото била с уокмен. Убедена е, че ако не слушала тогава реквиема на Моцарт, би чула нещо и можела да алармира полицията. Така или иначе, около десет минути по-късно край нея профучал колоездач, който идвал от същата посока. Запомнила го, защото колоезденето всъщност е забранено по това време на деня в тази част на Хампстед Хийт. Разбира се, намират се хора, които пренебрегват забраната. Но основното, което й направило впечатление, била скоростта, с която се движел. Профучал като луд, така казва.

Фиона въздъхна.

— При това положение надали може да го опише.

Стив поклати глава.

— За съжаление не. Видяла го е само гърбом и не разбира нищо от велосипеди, за да разберем поне дали колелото е било бегач или обикновено. Бил с шлем и пълен колоездачен екип. Клинът бил черен, доколкото помни, горната част на екипа също била в тъмен цвят. Тъмнолилаво, тъмносиньо или дори тъмнокафяво.

— Това, разбира се, много ни помага — отбеляза Кит.

— Все пак… — Стив вдигна пръст и се усмихна. — Свидетелката прие да бъде подложена на хипноза, за да опитаме да измъкнем още някакъв спомен, който може да е скрит в подсъзнанието й. После, когато разпитахме повторно останалите свидетели, всеки път задавахме и въпроса дали не са забелязали колоездач и имаме второ попадение. Една бавачка седяла на пейка в ниската част, под хълма, когато колоездачът минал покрай нея. Тя също казва, че се движел много бързо — толкова бързо, та си помислила, че няма да вземе завоя. Но той успял и се насочил към изхода на Хийт Роуд.

— Как така си пропуснал това първия път? — каза веднага Кит. Не пропускаше да го засече въпреки приятелските си чувства към него.

Стив каза смутено:

— Ами тя е от Филипините. Английският й е доста добър, но все пак го говори като чужд език. Когато разговаряхме с нея първия път, не осигурихме преводач. Полицаят, който взе показания от нея тогава, реши, че тя не може да каже нищо важно, затова не насрочи втори разговор с преводач. Този път направихме всичко както трябва.

— И добрахте ли се до нещо важно? — попита Фиона.

Стив отпи от бутилката и кимна.

— Може да се каже. Свидетелката твърди, че е бил с шлем, очила и тъмен екип. Казва също, че било колело за крос, работодателят й имал същото. Идентифицирахме марката и модела, но разбира се, тя може и да греши.

— Много ясни спомени след толкова време — каза замислено Фиона. — Налагаше ли се да помагате с въпроси?

— Ни най-малко — отвърна Стив мрачно. — Веднага щом я попитахме дали е виждала колоездач, тя започна да кима и видимо се развълнува. Каза, че се опитала да съобщи на полицая, който я разпитвал преди, но щом му казала, че не е виждала Блейк, той изгубил всякакъв интерес. В наша защита мога да кажа само, че тя не се появи при първия ни призив за очевидци. Дойде десетина дни след убийството. Обясни, че дотогава работодателите й отсъствали от Лондон и тя се притеснявала да отиде в полицията без тяхно разрешение. Така че, когато тя се появи, Блейк вече се бе очертал като основен заподозрян.

— Защитата не е кой знае каква — заяви Кит. — А имаш нахалството да се дразниш, когато тук-там в книгите ми се появи някой тъп следовател. И така, какво смяташ да правиш от тук нататък?

Стив повъртя пурата между пръстите си.

— Много се изкушавам да призова Блейк и да изискам от него свидетелски показания.

Кит изпръхтя презрително.

— Отсега мога да си представя показанията му. Хващам се на бас, че ще започват с фразата „Я си…“

Стив тупна Кит по рамото.

— Не се притеснявай да казваш точно това, което мислиш.

Без да им обръща никакво внимание, Фиона каза замислено:

— Ще трябва да действаш много внимателно. Направено е официално изявление, че не се провеждат активни издирвания на друг виновник за убийството. Ако призовете Блейк да дава свидетелски показания, само ще му дадете повод да ви обвини в тормоз, след като сами твърдите, че следствието е приключено. Ако кажете в своя защита, че търсенето продължава, това само ще предупреди истинския убиец, че го издирвате по-активно от преди.

— Но от другата страна на везните трябва да сложим това, което Блейк може да ни каже — възрази Стив.

— Мисля, че Кит е прав. Няма да ви каже нищо. — Тя поклати глава. — Прекалено много рискува, ако действително е присъствал на убийството. — Тя започна да брои на пръсти. — Първо: обвинение във възпрепятстване дейността на правозащитните органи. Второ, губи възможността да изнудва убиеца, ако е успял да го идентифицира. Трето, насладата от воайорските си фантазии. И на четвърто място образа си на невинно пострадал, благодарение на който измъкна вече доста пари от вестниците, а очаква и значително повече като обезщетение от Министерство на вътрешните работи.

— Така че на мое място би го оставила на мира — заключи Стив.

Фиона повдигна вежди.

— Не съм казала точно това. Казах, че няма да го разпитвам за убийството.

Стив се усмихна.

— От друга страна, ако колегите от пътна полиция бъдат предупредени да проверят дали не е пил, ако го засекат с една миля над допустимата скорост…

Кит поклати престорено тъжно глава.

— Това би било тормоз — каза той.

— Само ако пипаме несръчно. А тъй или иначе смятам да не го изпускам от очи, когато се прибере.

Фиона кимна одобрително.

— Шансът е минимален, но въпреки всичко може да те отведе до убиеца.

Стив стана изведнъж много сериозен.

— Възползвал съм се и от по-незначителни шансове. Можеш да ми вярваш, че ако Френсиз Блейк крие нещо, аз ще разбера какво е то.

Глава 25

Стив остави слушалката и записа нещо в бележника. По-рано през деня бе разговарял със следователя от ирландската полиция, който разследваше убийството на Джейн Елиъс и се бяха уговорили да чака сведения. Ирландският следовател беше обещал да му даде отговор колкото е възможно по-бързо, но му обясни, че само в кабинета на покойната има стотици писма и хиляди листове хартия. Както и да е, целият този материал вече се обработваше и той се бе обадил преди малко, за да каже на Стив, че досега поне не са се натъкнали на писмо, подобно на получените от Кит, Джорджия и останалите писатели.

Естествено, това все още нищо не означаваше. Възможно бе тя веднага да е изгорила писмото в откритата камина в дневната или да го е изхвърлила в кошчето за боклук. Но и около трупа не бе открито писмо, нито пък в полицията се бе получавало някакво писмено съобщение от предполагаем убиец. Нищо не говореше в полза на теорията, че авторът на анонимните писма и убиецът на Джейн Елиъс са едно и също лице. Стив бе доволен, че поне ще може да зарадва някого с добри новини; искаше му се някой да зарадва и него по същия начин.

Прозя се и се протегна така, че раменете му изпукаха. Съвсем не беше единственият следовател в Ню Скотланд Ярд, който бе още зад бюрото си в девет часа вечерта. Но чиновете на повечето от тези, които оставаха без да са нощна смяна, бяха доста по-ниски от главен инспектор. От друга страна, припомни си той с известно самосъжаление, повечето офицери с по-висши чинове имаха семейства, при които да се приберат. За себе си той бе приел отдавна, че надали ще постигне такова блажено състояние. Силата на любовта му към Фиона, останала скрита поради ясното съзнание, че не е взаимна, го извади автоматично от играта точно по времето, когато беше между двайсет и трийсетгодишен — времето, когато повечето му приятели създадоха семейства.

Той пренесе неудовлетворената си страст върху работата. В деня, когато осъзна, че вярното приятелство, което го свързваше с Фиона, в крайна сметка му е достатъчно, той разбра и че междувременно е подредил живота си така, че никога вече няма да има необходимото време, нужната енергия и подходящата възможност, за да завърже връзка, която би му донесла емоционално удовлетворение. Но напоследък бе започнал да се замисля отново по този въпрос.

Толкова много от приятелите му, които се ожениха навремето, отново заживяваха сами. Но като че ли не оставаха дълго самотни. Може би и за него не бе прекалено късно, въпреки че беше на трийсет и осем години. Може би трябваше отново да започне да се движи сред хора, които живееха сами също като него. Разбира се, ако Френсиз Блейк изпълнеше заплахата си да съди Министерство на вътрешните работи, не бе изключено отново да започнат да търсят изкупителна жертва. Целият скандал около примамката молеше да приключи така, че Стив внезапно да започне да разполага с извънредно много свободно време. Знаеше какво ще стане, ако шефовете му решаха той да бъде лицето, което да поеме вината пред обществеността. Най-малкото, което рискуваше, е да бъде забутан в някой по-маловажен отдел, където никога не би се занимавал с дело, вълнуващо общественото мнение. На такова място и професионалните предизвикателства бяха минимални. С такава работа би имал много свободно време. И това не бе време за убиване, а време, което би могъл да използва смислено.

От друга страна, не бе изключено да успее да разреши случая с убийството на Сюзън Бланчард. И макар мечтата за живот с жена и деца около него да го преследваше неотлъчно, той се стремеше да получи задоволство от добре свършената работа — защото това опиянение му бе познато, знаеше, че е осъществимо, и то никога не му омръзваше.

Стив въздъхна и затвори досието на Френсиз Блейк. Миналата седмица го бе препрочел повече от десет пъти, но не изпитваше чувството, че е пропуснал нещо, интуицията не му подсказваше накъде да се насочи. Искаше му се съветът на Фиона да не бе съвпаднал толкова точно със собствените му опасения как би реагирал Блейк. Поне настояването за свидетелски показания пред загорелия и нагъл Блейк би му осигурило мишена, която да атакува. Но той знаеше, че Фиона е права. Не можеше да намери друга причина да разпита Блейк, освен желанието си да притесни човек, когото ненавиждаше.

Мисълта за Фиона събуди отново тлеещата жарава на потиснатия му гняв. Ако само бяха продължили да работят заедно, сега нямаше да е затънал в тази каша. Гневът събуди забравен спомен и Стив скочи и отиде до шкафа с досиетата. В самото начало на работата по случая Фиона бе нахвърлила един предварителен профил и бе дала първоначални съвети за водене на следствието. В пълния хаос, който последва, Стив бе забравил изцяло за съществуването на тези материали — докато тя не ги спомена отново снощи, когато разговаряха за колоездача.

Той започна да рови из папките. Опитваше се да си спомни къде бе пъхнал записките на Фиона. При втория опит ги откри. В горния десен ъгъл на плътния жълт плик бе написано с черен маркер „ФК предв.“. Стив се усмихна и го извади. Пликът беше съвсем тънък, затова го бе пропуснал първия път.

Отвори го и се зачете в текста, написан в познатия стегнат и точен стил на Фиона. Както обикновено, тя не цитираше името на случая, защото не се доверяваше на сигурността на университетския компютър.

Случай СП/35/ФК

Жертвата и мястото, където е извършено престъплението, попадат в традиционните групи с нисък рисков фактор. Тя е почтена омъжена жена, излязла на разходка с близначетата си, не съществуват доказателства, че някой от семейството и близките й може да е замесен в някаква престъпна дейност. Мястото е обществен парк, посещаван от доста хора. Няма какво толкова да ангажира вниманието на минувачите, та да не обърнат внимание на това, което става наблизо. Престъплението е извършено посред бял ден, само на няколко ярда от доста оживена улица. По общо мнение Хампстед Хийт е едно от сравнително безопасните места за разходка в столицата, охранявано добре от полицията, няма регистрирани и много сериозни нападения, не се счита за сборен пункт на наркомани.

Престъпникът е поел много голям риск, извършвайки престъплението именно тук. Всичко това говори или за доста високо ниво на увереност и опитност, или за безразсъдно пренебрежение към последиците от деянието му.

Ако обаче вземем предвид естеството на самата криминална проява, става ясно, че престъпникът не се е възползвал от случайно възникнала възможност в момент на афект. Трябва да е носел със себе си оръжието, което е използвал — нож с дълго острие. Жената е била нападната в леснодостъпна част на Хампстед Хийт, която обаче е скрита от погледа на минувачите — това говори за предварителен умисъл; възможно е също, като се вземат предвид и показанията на свидетел 1276/98/СТП, той да си е осигурил предварително възможност за бягство, а именно колело. Затова бих казала, че търсим човек, твърдо уверен в способностите си.

При престъпниците такава самоувереност може да се дължи само на предварителен опит. Възможно е да не е убивал преди, но съществува висок процент вероятност да е извършител на нападения, свързани със сексуално насилие. Ако има досие в полицията, то най-вероятно ще започва с воайорство, може би прояви на ексхибиционизъм, ще ескалира през обикновено натрапничество до изнасилване. Разбира се, възможно е нито една от тези негови прояви да не е била регистрирана и той изобщо да няма досие.

Бих препоръчала внимателна проверка на всички решени и нерешени случаи на изнасилване и сходни прояви на сексуално насилие от последните пет години, за да се провери дали някои от тях нямат сходни черти и по този начин да се търси заподозрян.

Ключовите фактори, по които би трябвало да се ориентира търсенето са:

1. Престъпленията да са извършвани на открито — изследванията доказват, че изнасилвачите нападат жертвите си или на открито, или под покрив, но рядко сменят предпочитания от тях вариант.

2. Повечето изнасилвания се извършват спрямо лица от една и съща етническа група, макар това да не е задължително. Тъй като жертвата в случая е русокоса жена от бялата раса, много вероятно е и предишните жертви да имат сходни отличителни белези.

3. Престъпникът не се е смутил от присъствието на малки деца. Това може и да е допринесло за удовлетворението му. Следователно и в предишните престъпления трябва да се търсят подобни елементи — деца, свидетели на насилие.

4. Да се търсят престъпления, при които се знае, че извършителят е избягал на колело. Ако това му е помогнало в миналото, най-вероятно е да е прибягнал до същото средство.

5. Престъпления, при които извършителят е ползвал или заплашил да ползва нож. Ясно е, че е носел ножа със себе си, затова и считам, че го е ползвал при предишни престъпления.

Резултатите от такова проучване могат да ни помогнат да открием предполагаемата ескалация на насилието в сродни престъпления и да развием географските характеристики на профила, които ще ни помогнат да идентифицираме заподозряния.

Стив си каза, че Фиона се изразяваше както винаги ясно и лаконично. Освен това снощи не му натри носа, че още в самото начало бе преценила правилно ролята на колоездача. В края на официалния доклад бе лепнала едно листче, на което бе написала няколко реда с дребния си, спретнат почерк.

„Знам, че имаш двама свидетели, които са видели мъж, бягащ откъм местопрестъплението. Но не мисля, че този човек е убиецът. Който и да е извършителят, той е достатъчно хладнокръвен, за да организира отстъплението си по далеч по-незабележим начин. Ако бъда принудена да дам мнение, бих заложила на велосипедиста — който, ако съдя по прочетените показания, не се е явил в полицията да заяви, че е бил на Хампстед Хийт в посочения час. Трябва да поговорим скоро. Ф.“

Въпреки че случаят „Сюзън Бланчард“ официално бе приключен, Стив бе успял да се възползва от чувството за вина на шефа си, за да си издейства малък екип, който да продължава неофициално издирванията. Уговорката бе никой да не споменава публично тази дейност, освен ако не успееха да се доберат до заподозрян, който би заменил убедително Френсиз Блейк в очите на обществеността и обвинението. Разполагаше с двама редови следователи и един сержант, които работеха целодневно под негово ръководство, а можеше да ползва и услуги на добра воля от страна на много следователи, които бяха работили с него по първото следствие.

Като прехвърли на ум задачите на подчинените си, Стив реши да възложи прегледа на досиетата на следовател Джоан Гиб. Джоан беше съвестна, а умееше и да поддържа добри отношения с полицаите в лондонската централа и извън нея. Бе я виждал да успокоява враждебно настроени полицаи от други участъци, да ги убеждава да се откажат от ненавистта си към онези лондонски самохвалковци, които се месеха в работата им. Никой не би се справил по-добре със систематичното проучване на досиета за наличието на ключовите фактори, споменати от Фиона. Никой не би се справил по-добре и с измъкване на подробности от следователите, които са работили по случаите.

Стив преписа внимателно показателите, цитирани от Фиона, и остави бележка на Джоан да започне с изпълнението на новата си задача още на другата сутрин. Протегна се доволно, едновременно облекчен и оживен от мисълта, че е успял действително да задвижи нещо. Тази нощ може би щеше да спи спокойно, а не да се върти в леглото, както правеше напоследък.

Стана от стола, разгъвайки постепенно слабото си, високо тяло, и свали сакото си от куката, залепена на шкафа до бюрото му. Функционално, макар и не естетично, като голяма част от живота му — така казваше Фиона още от първите дни на тяхното приятелство. Може би, ако имаше чувството за стил на Кит, отношенията им щяха да се развият по друг начин, мислеше той, като потупваше всичките си джобове, за да открие ключовете. Такива мисли бяха напълно безполезни, разбира се. Ако имаше стила на Кит, би бил съвсем различен човек. А пък този съвсем различен човек може би нямаше да се наслаждава на плодовете от дългогодишното приятелство на Фиона.

Беше почти до вратата, когато телефонът на бюрото му иззвъня. Стив размисли за миг, после се върна, вдигна слушалката и каза:

— Стив Престън.

— Главен инспектор Престън? Говори сержант Уилсън, от дежурна приемна. Току-що се получи факс от испанската полиция. Френсиз Блейк е купил билет за самолет. Ще лети утре от Аликанте за Станстед. Очаква се да пристигне в единадесет и четиридесет и пет. Казах си, че е най-добре да ви уведомя незабавно.

— Благодаря, сержант. Имаме ли други подробности за полета?

— Всичко е във факса. Ще ви го пратя по някого.

— Не е необходимо, аз ще го взема, когато си тръгвам.

Стив затвори телефона и си позволи да се усмихне. От утре следствието щеше да се движи по две линии. Докато Джоан търсеше следите на убиеца, сержант Джон Робсън и следовател Нийл Маккартни щяха да следят човека, който също би могъл да ги заведе при него.

Нещата определено се обръщат към по-добро, мислеше Стив, изправяйки несъзнателно рамене, докато се отправяше за втори път към вратата.

III

Това бе единственото място, което имаше значение за него. Това бе светилището, жертвеникът, където моралът добиваше конкретни измерения. Всичко тук бе внимателно подбрано. Нямаше нищо случайно, освен формата на помещението — нея не можеше да промени. Някога стаята имаше прозорец, но той закова отгоре парче шперплат и го замаза внимателно, така че стената и там бе напълно гладка. Само вратата нарушаваше съвършената хармония на стаята. Това бе все пак приемливо. Даваше известна симетрия на помещението, също както симетрията на човешкото тяло бе ориентирана спрямо оста на гръбначния стълб. Беше облепил стените с облицовъчна хартия. Тапетите, които би купил, бяха спрени много отдавна от производство, но това също не бе от особено значение. Беше направил шаблон и с негова помощ изрисува мотиви със стилизираните листа, които се спускаха на ленти по стените. Смесваше бои, докато постигне точно онзи оттенък на зелено, който му трябваше, и възпроизведе всичко до съвършенство. После покри стените с тънък слой безцветен корабен лак — за да може да мие петната и пръските, без да пострада шарката. Смяташе, че е в правото си да предприеме такова подобрение.

Подът му създаде повече затруднения. Купи паркета от един търговец, който продаваше дървен материал на втора ръка. Човекът го бе уверил, че е кленов. Бил свален от канцелариите на една стара фабрика за трикотаж близо до Екзетър. Изгуби няколко вечери, докато го подреди в шарка, която наподобяваше паркета, който помнеше. Но тази работа не бе предизвикателство, а досада.

Намери полилея в един вехтошарски магазин на пътя към Торнтън. Него купи преди всичко останало — всъщност тази вещ му даде идеята да създаде това вълшебно място. Приличаше досущ на онзи, който помнеше — би могъл да е същият, дотолкова ясно виждаше в паметта си абажурите от матирано стъкло. Докато се взираше удивено в полилея насред мизерния вехтошарски магазин, му дойде идеята — можеше да върне живота на спомените си, да възстанови всичко точно както беше, да изгради храм на тъмните страсти, които преживяното бе породило у него.

Мебелировката беше скромна. Обикновена чамова маса — но тя се различаваше от онази, която помнеше, по многото следи от нож, които личаха на повърхността й. Четири чамови стола с кръгли облегалки, потъмнели от постоянния допир на ръцете, които ги местеха ту напред, ту назад. На малка масичка за игра на карти, покрита със зелено сукно, бяха наредени оръдията на неговото призвание. Светлината на лампите се отразяваше в блестящата стомана. Хирургически скалпели, месарски сатър, малък трион и точило, благодарение на което те съхраняваха остротата на бръснач. Под масата бяха натрупани различни размери тави за месо от стиропор, имаше и голямо руло прозрачно опаковъчно фолио.

Убиваше ги другаде, разбира се. Нямаше значение къде. Това нямаше никакво отношение към смисъла на ритуала. Методът бе винаги един и същ. „Удушаване с жица, връв или подобно средство“ беше техническият термин. Много по-сигурно, отколкото с ръце, които се хлъзгаха по потната от страх кожа. Но изборът му се дължеше най-вече на факта, че по този начин тялото не се увреждаше. Раните от нож и пистолет биха причинили разкъсвания, биха унищожили съвършенството, към което той се стремеше.

После идваше ред на почистването. Съвсем гол, също като жертвата, той потапяше трупа в топла вода и отваряше вените, за да изтече кръвта. После почистваше ваната и я напълваше наново, за да пречисти окончателно тялото със сапун, да премахне и последните следи от омърсяване.

Едва тогава можеше да се заеме със задачата си. Започнеше ли работа, не можеше да си позволи да губи време. Трупното вкочаняване започваше пет-шест часа след настъпване на смъртта — и тогава не можеше да работи точно по правилата. Трупът, проснат на масата, приличаше на статуя — неговото жертвоприношение пред ужасните богове на преследващата го мания. Още преди години бе разбрал как трябва да успокоява гнева на тези богове.

Първо главата. Работеше с толкова фин скалпел, че следата, която оставаше, не бе по-дебела от драсване с молив. Когато привършеше, оставяше главата настрани. После сваляше кожата с професионални разрези, като опитен патоанатом. Това, което оставаше, приличаше на илюстрация от учебник по анатомия.

Почистваше тялото от вътрешностите, изваждаше сърцето и белите дробове, и тогава се заемаше с китките. Опитът му в месарския занаят помагаше много, но той се бе усъвършенствал толкова, че издигаше тайното си занимание до нивото на изкуство — напълно бе убеден в това. Работата му по човешкото тяло бе ненадмината по своето съвършенство — и по преклонението пред обекта на дейността му.

Идваше ред на ръцете, раменете, глезените — той работеше бързо и ловко, без да се поколебае нито за миг. Времето летеше и накрая всичко, което оставаше, бе куп разфасовано месо. Главата беше последна. Сърцето му се блъскаше в ребрата, устата му пресъхваше. Това беше върховият момент на жертвоприношението — удовлетворението, към което се стремеше толкова отчаяно. Единствено главата, прилична на тотем, можеше да задоволи страстта му.

После оставаше известно време неподвижен, задъхан, подпрян на масата като бегач, преминал финалната права. Жертвоприношението беше приключило. Оставаше му само да почисти.

За повечето убийци това би било неразрешим проблем. Ако Денис Нилсън бе успял да намери по-практичен начин да се отървава от жертвите си, вероятно щеше да намалява процента на лондонските безработни до ден-днешен.

Такъв проблем обаче не съществуваше за човек, който притежаваше фирма за търговия с месо на едро. Притежаваше десетки големи фризери, претъпкани с месо. Дори някой да отключеше катинарите на фризера, за който персонала знаеше, че се отваря само от шефа, не би видял нищо друго, освен складирани пакети месо. За щастие, след като бъдеше разфасовано, човешкото месо не се различаваше по нищо от всяко друго.

Глава 26

Часовете, когато над Хампстед Хийт се спускаше здрач, никога не губеха очарованието си в очите на Фиона. В първите дни на октомври, след необичайно горещото лято, силната слънчева светлина осветяваше прекалено ярко прахта по сухите листа, избледнелите цветове на тревата, сивия цвят на спечената от суша земя. Но когато небето започнеше да тъмнее и по него плъзнеха червеникаво лилавите багри на залеза, цветовете на земята възвръщаха своята сила и плътност — в пълен контраст със силуетите на града, който се простираше в ниското.

За разлика от Хампстед Хийт, лондонските улици губеха всякаква индивидуалност в падащия мрак. Чезнещото слънце пращаше последни отблясъци към прозорците на по-високите административни сгради — като огънчета, блещукащи тук-там сред общата сива, безформена маса. И най-развихреното въображение не можеше да намери нещо общо между тази картина и дивия, постоянно променящ се пейзаж на хълмистите земи в Дърбишър — но сцената й напомняше по някакъв начин, че такива открити и диви земи съществуват наистина, че не са само плод на фантазията й, убежище в случай на нужда. Разходката тук й помагаше все пак да се освежи донякъде. През седмицата след смъртта на Джейн Елиъс, Фиона идваше дотук поне веднъж седмично. Сега седеше на една пейка на самия връх на Парламент Хил и не изпитваше нужда да прави каквото и да било, освен да наблюдава минувачите.

Някои от хората й бяха познати от предишните разходки из Хампстед Хийт; идваха тук редовно с кучетата си или да тичат; имаше една шумна групичка тийнейджъри със скейтбордове; минаха две възрастни жени, които живееха на тяхната улица и я поздравиха с кимване; видя и продавачката от близката книжарница, която тренираше състезателно ходене. Други й бяха напълно непознати. Някои явно живееха наоколо, разхождаха се, често потънали в разговор с децата, съпруга или съпругата, краката им налучкваха по навик всеки завой на пътеката. Други бяха очевидно туристи, държаха карти и се опитваха да разпознаят известни сгради в смътно очертаните силуети на града. Имаше и такива, които не се поддаваха на определение — те вървяха ту бавно и безцелно, ту се забързваха целенасочено нанякъде.

Фиона се чудеше в коя ли категория би могъл да се включи убиецът на Сюзън Бланчард.

Изведнъж трепна и застана нащрек. Запита се какво я бе навело на тази мисъл. В края на краищата, не бе преставала да се разхожда по Хампстед Хийт от убийството насам, макар да бе избягвала алеята, край която бе намерена убитата. Защо тази мисъл бе изникнала в главата й точно сега?

Фиона се озърна, огледа алеята нагоре и надолу, убедена, че е забелязала несъзнателно някого или нещо, и че това е отключило спомена за убийството. Не можеше да е двойката наблизо — двамата бяха около трийсетгодишни, мъжът носеше бебето, привързано към гърдите си. Не беше и онзи мъж на средна възраст, който разхождаше черния си лабрадор. Нито пък двете кискащи се момиченца на ролери. Озадачена, Фиона продължи да оглежда сцената около себе си.

Той стоеше приведен в една долчинка на десетина метра от нея, и на няколко метра встрани от алеята. На пръв поглед приличаше на всички, които идваха тук да тичат. Беше облечен в анцуг, с тениска и маратонки. Но не изглеждаше задъхан, както би бил всеки, който е тичал нагоре по хълма дотук. Нито пък съзерцаваше гледката. Нищо подобно. Беше се вторачил в момичетата, които правеха кръгове с ролерите си, крещяха, закачаха се и се присмиваха една на друга.

Когато момичетата продължиха по-нататък и фигурите им се скриха зад една редица храсти, той се изправи и хвърли поглед назад по пътеката, за да види кой идва насам. В продължение на няколко минути никой не прикова вниманието му. После се появи една двойка. Бяха съвсем млади, момичето беше отпуснало глава на гърдите на момчето. Човекът незабавно застана нащрек. Ръката му се плъзна в джоба и той отново приклекна.

Фиона изчака момчето и момичето да изчезнат от поглед, после стана и направи няколко крачки към мъжа. Вперила поглед в него, тя извади демонстративно мобилния си телефон. Щом забеляза какво прави тя, той се изправи и хукна надолу по хълма, по една пътечка сред най-гъстия храсталак.

Фиона прибра телефона си. Нямаше намерение да се обажда на полицията, достатъчно беше, че той си е помислил така. Какво би могла да каже всъщност на полицаите? Видяла някакъв човек, който като че ли проявявал подчертан интерес към непълнолетни момичета. Действията му не представляваха заплаха; така погледнато, не бе и направил нищо особено, нищо, което би се затруднил да обясни с възмутен тон. Дори внезапното му бягство можеше да се обясни — бе си почивал след тичането и после бе продължил.

Описанието на поведението му можеше и да звучи безобидно, но той бе привлякъл вниманието на Фиона. Тя не подозираше непознатия в нещо по-различно от плахо воайорство. Но случката й напомни, че убиецът на Сюзън Бланчард сигурно е проучил подробно топографията на парка, преди да нанесе удар. Сигурно е обикалял често тук — но не с колело, оглеждал е всички подробности на пейзажа, преценявал е възможностите за бягство, подбирал е жертва. Може да е бил толкова предпазлив, че да е съумял да прикрие изцяло интересите си, но Фиона не бе убедена в това.

Зачуди се къде ли е той тази вечер. Желанието да убие отново сигурно го измъчваше много. Къде ли обикаляше? Какви планове имаше и кое бе мястото, което оглеждаше? Как щеше да подбере сцената на следващото си престъпление? Щеше ли да се върне пак на Хампстед Хийт? Или щеше да си опита късмета някъде наблизо, но не точно тук? Гробището Хайгейт? Градините на Александра Палас? Или познаваше достатъчно добре целия град и щеше да се пренесе на съвсем различно място? Какви бяха границите на картата, която рисуваше съзнанието му? Престъплението му й говореше ясно за ограниченията, налагани от психиката му — но не можеше да знае какви са географските ограничения на действията му.

Въпроси без отговор нахлуваха един през друг в мислите й и смущаваха покоя, заради който бе дошла дотук след уморителния работен ден. Време бе да потегля обратно към къщи, да тръгне по улиците, сред плътните силуети на къщите със замърсени от градския въздух гипсови корнизи и типичната за Лондон зидария от жълтеникави тухли, осветени от мътната, мръсно оранжева светлина на уличните лампи. Време беше да си достави своето воайорско удоволствие — да се позабавлява с откъслечните сцени от живота на други хора, видени за миг в осветените прозорци, край които минаваше. И, разбира се, да се наслади на чувството на превъзходство, което я обземаше при вида на нечие особено безвкусно обзавеждане.

— Защо не си гледаш своята работа, гъско? — измърмори тя, след като току-що бе регистрирала някаква покъртителна дневна с три различни вида тапети — явно избрани умишлено, защото стаята бе ремонтирана току-що. Каза си, че не бива да забравя да опише гледката на Кит.

В момента, в който отвори вратата, телефонът започна да звъни. Фиона изтича в кухнята, вдигна слушалката и каза:

— Ало?

— Доктор Камерън? — гласът имаше метално ехо, каквото предизвикват понякога мобилните телефони.

— Майор Берокал, вие ли сте? — попита неуверено Фиона.

— Si. Съжалявам, че ви безпокоя у дома, но при нас има развитие и реших, че може би ще искате да го знаете.

— Ни най-малко не ме безпокоите. Да не сте открили Делгадо? — попита Фиона, свали сакото си и взе бележника и химикалката, които държеше до телефона.

— Не точно, но мисля, че открихме мястото, където се крие.

— Това вече е напредък.

— И то благодарение на вашата идея.

— В някаква гробница ли живее? — Фиона почувства приятния гъдел на гордост и удовлетворение.

— Не съвсем. На север от Толедо има голямо гробище, което отговаря на вашето предположение, затова убедихме колегите от местната полиция да организират претърсване. Нямаше никакви признаци да са били отваряни гробници, затова полицаите решиха, че сме се побъркали съвсем, и че Делгадо не може да бъде открит там. Но един от моите следователи — жена ми казва, че бил упорит като булдог — отишъл днес отново в гробището.

— Открил ли е нещо?

— Да, една барачка, в която работниците, които поддържат гробищата, складирали инструментите си. Барачката е празна от няколко години, но моят колега забелязал, че дъските, с които са запречени прозорците, са разковани. Влязъл вътре и открил къде лагерува Делгадо. Имало храна, вода, спален чувал и дрехи. Сравнихме пръстовите отпечатъци с образците, които взехме от вещите на Делгадо в апартамента и те съвпаднаха.

— Значи наистина е живял там.

— Да. Моите хора наблюдават постоянно гробището, но се опасявам, че той няма да се върне там. Плодовете в барачката бяха започнали да загниват. Трябва да е видял местната полиция да претърсва гробището и надали ще рискува да се появи наоколо.

— Такова разочарование — отбеляза Фиона. — Били сте толкова наблизо, а пак го изпуснахте.

— Близо до средата на мишената, но недостатъчно за награда. Мислите ли, че сега, когато знае, че е преследван, ще стане още по-опасен?

Фиона се замисли.

— Не мисля, че ще изпадне в паника. Досега винаги е успявал да се овладее. Познава много добре града и околностите. Сигурно вече си е наумил къде да се пренесе.

Берокал изръмжа нещо неясно.

— Боя се само, че ако се почувства притиснат до стената, ще реши да загине славно. Ще се опита да измисли нещо сензационно. Няма какво да губи. Разбрал е, че ние знаем всичко. Може да реши, че най-доброто, което му остава да направи, е да подчертае идеята на престъпленията си по възможно най-внушителен начин.

— От масово убийство ли се опасявате? От клане? — попита Фиона.

— Именно — призна Берокал.

Фиона въздъхна.

— В момента не мога да се сетя за случай, в който сериен убиец е преминал към масови убийства. Но както знаем, повечето серийни убийци извършват престъпленията си по сексуални подбуди, а от самото начало ми беше ясно, че мотивът за тези убийства е съвсем различен. Наистина, и аз не знам какво да кажа, майоре. Признавам, че вашето тълкувание на положението звучи убедително.

Настъпи доста дълго мълчание. После Берокал каза:

— Ще направя всичко по силите си да вдигна на крак цялата полиция. Градът не е толкова голям. Би трябвало да успеем да го хванем.

Опитва се да си повярва, помисли Фиона. Рано или късно всички, които преследват серийни убийци, започват да го правят.

— Намерете човек с подробни познания за историята на Толедо — каза тя. — Разпитайте за други места в града, свързани в паметта на местното население с насилствена смърт. Ако реши да удари отново — независимо от това дали предвижда само едно убийство или нещо повече, той ще се ориентира отново към такова място. Там можете да го заловите.

— Благодаря за съвета.

— Няма защо. Предполагам, че и вие сте стигнали до подобен извод. Моля ви, дръжте ме в течение.

— Разбира се. Лека нощ, доктор Камерън.

— Лека нощ, майор Берокал. Желая ви късмет.

Фиона поставяше слушалката на мястото й, когато чу как изщрака ключалката на външната врата.

— Кит? — подвикна тя учудено.

Вратата се затвори и познатият глас отвърна.

— Здравей, скъпа, прибрах се.

Той влезе в кухнята и я притисна в мечешката си прегръдка, която й действаше толкова успокояващо. Фиона наклони назад глава, за да го целуне. Лешниковите й очи грееха радостно.

— Не те очаквах толкова рано. Нали щяхте да вечеряте с Джорджия след нейната лекция?

Кит я пусна и се отправи към хладилника.

— Такива бяха намеренията ни, но не стана в отсъствие на главното действащо лице.

— Хайде де. Искаш да кажеш, че Джорджия е предпочела да си легне рано, за да съхрани красотата си, вместо да се отдаде на пиянски изстъпления с банда пропаднали писатели на криминални романи? — подразни го Фиона и извади чаши за виното, което той отваряше.

— Откъде да знам? Тя изобщо не се появи.

— Искаш да кажеш, че е отказала? — попита Фиона с подчертано недоверие. Мисълта, че пристрастената към всякакъв вид реклама Джорджия ще пропусне възможността да изнесе лекция в Британския филмов институт граничеше с абсурда.

— Не. Искам да кажа, че просто не дойде. Не беше предупредила никого — нито хората от Филмовия институт, нито собствения си рекламен агент. Не отговаря нито на домашния си телефон, нито на мобилния — по думите на споменатия рекламен агент.

Кит отпуши бутилката и наля виното.

— И какво стана?

— Нищо особено. Хората се повъртяха около половин час в залата с вкиснати физиономии, после човекът, който трябваше да я представи, стана и съобщи, че госпожа Лестър е неразположена и че могат да получат обратно парите за билетите на касата. Всички отидохме да пийнем по нещо и после аз си тръгнах.

— Ето ти същинска загадка — каза подчертано весело Фиона. — Каква е теорията ти, Шерлок?

— В пиянската компания се обособиха теориите на две философски школи — Кит се разположи на един стол и започна да разказва. — По-добронамерената теория гласи така. Джорджия има вила в Дорсет, където отива, когато уж има намерение да пише на спокойствие, но по една случайност ми е известно, че обичайната цел на такива излети е да се чука до припадък с поредния италиански келнер, когото е оплела в мрежите си. Достатъчно далеч от Антъни — предания, но скучен съпруг, нали така? Та според първата теория Джорджия, потънала в заниманията си със Супер Марио, е изгубила представа за времето, тръгнала е много късно и е свършила горивото някъде из дебрите на Дорсет, а и батерията на мобилния й телефон се е изтощила.

— Това, казваш, е добронамерената теория?

— Хайде, Фиона, познаваш Джорджия много добре. Повечето хора, дори ако познават само фасадата, не могат да устоят на изкушението да се заяждат, когато говорят за нея.

— Умирам от нетърпение да науча недобронамерения вариант — измърмори Фиона.

— И той е следният. След убийството на Дрю Джорджия хленчеше наляво и надясно, че държи издателство „Карнеги Хауз“ да й осигури лична охрана. Подчертаваше, че е една от най-именитите писателки в жанра и затова трябва да бъде опазена от всякакви налудничави типове, и че това е задължение на издателя й. Разбира се, доста хора в бранша бяха на мнение, че това е просто начин да принуди издателство „Карнеги“ да й сводничи…

— Какви злобари.

— Но не е изключено да са прави. Тъй или иначе, тя заплашваше публично, че няма да тръгне на обиколката за представяне на новата си книга, ако не попълнеха свитата й с някое по-мускулесто момче от служителя на търговския отдел и рекламния агент. А така погледнато, тази лекция бе всъщност първото мероприятие от предстоящата обиколка. Затова някои колеги решиха, че Джорджия е постъпила така умишлено, за да подплаши издателите. В края на краищата Британският филмов институт не е книжарница. Може да си позволи да не се появи на такова място, без да провали продажбите — завърши той цинично.

— Искаш да кажеш, че целта й е утре издателите да й се обадят и да й кажат, че са й осигурили двойка биячи, с които да обхожда книжарниците на Великобритания? — Фиона се стараеше да не й проличи, че е много смутена.

— Именно. След някой и друг час ще изпълни по телефона сценария: „Горката аз, бях толкова уплашена, че когато трябваше да изляза, не можах да събера сили“. И разбира се, ще стане дума и за терзанията, които е преживяла при мисълта, че ще разочарова толкова свои верни почитатели. Така че, ако „Карнеги Хауз“ държат на най-продаваемия си автор, като нищо ще се бръкнат за бронирана лимузина и отбор охранители…

— Което автоматично ще й осигури още повече рекламен шум.

— Нещо, което и през ум не й е минало — засмя се добродушно Кит.

— От доста време не съм чувала по-отвратително цинична теория. Би трябвало да се срамувате от себе си.

Усмивката на Кит беше мрачна.

— Дано да са прави. Защото никой от тях не знае, че Джорджия получи анонимно писмо със заплаха, че ще бъде убита. И че се опасяваше, че името й е в списъка на бъдещите жертви на предполагаемия убиец.

— Нищо ли не им каза?

— Защо? Някой неминуемо щеше да се раздрънка. Когато разпитвах дали някой друг е получавал анонимни писма, не цитирах конкретно името на Джорджия. Разбереше ли се, че тя е замесена в тази история, някой неминуемо би продал клюката на вестниците. И така, тази вечер всички се позабавляваха добре за сметка на Джорджия.

— А ти? Като вземем предвид това, което знаеш, какво мислиш ти?

Кит прокара длани по лицето и главата си.

— Има много и най-различни неприятности, които може да са й се случили. Но искрено се надявам, че днешните теории отговарят на истината и че тя разиграва всички. Защото ако не е така, излиза, че е крайно време да се изплашим сериозно.

Глава 27

— Нали ти казах? — два дни по-късно Кит размаха „Гардиън“ под носа на Фиона, докато закусваха. — Щом го пише тук, трябва да е истина. — Той посочи колонката с клюки от литературните среди и започна да чете: — „Носи се клюката, че авторката на криминални романи Джорджия Лестър не смее да участва в публични изяви, защото се бои за живота си. Лестър, една от най-продаваните писателки в жанра, не се яви пред изключително престижен форум в Британския филмов институт, за да изнесе очакваната лекция върху филмовите версии на съвременни «черни» трилъри. Оттогава никой не е чувал нищо за нея.

Говори се, че отношенията на Джорджия Лестър с издателите й от «Карнеги Хауз» са обтегнати, защото издателството отказало да й осигури лична охрана за предстоящото турне, на което тя ще представя новия си психологически трилър, «Смъртоносна памет». Изискването й бе представено непосредствено след ужасяващото убийство на Дрю Шанд, вундеркинда на криминалната литература, който живееше в Единбърг и на американската писателка на трилъри Джейн Елиъс край усамотеното й, добре охранявано имение в Ирландия. Полицията счита, че Шанд е убит от маниак, който го е следил, докато убийството на Джейн Елиъс вероятно е дело на наркомафията и е трябвало да послужи за предупреждение на любовника й, служител на отдела за борба с наркотиците в ирландската полиция.

Излиза, че е открит ловния сезон за писатели на криминални романи. Приятелка на Джорджия Лестър твърди, че писателката била възмутена от това пренебрежително отношение на издателите към нейната безопасност, и че заявила, че ще накара «Карнеги» да си платят. Остава само да разберем дали ще плащат в брой или им се пишат други неприятности. Това, че Джорджия Лестър, прочута със стремежа си към медийна популярност, е отказала такава престижна проява, със сигурност би трябвало да подскаже на издателите й, че няма да допусне да й се наложат, независимо от това колко параноично може да звучат изискванията й“.

Ето какво е общественото мнение. Мисля, че е редно и аз да престана да се безпокоя.

Фиона поклати глава.

— Не съм съгласна. Не и докато не разговаряш лично с Джорджия. Източникът на информацията за тази публикация в „Гардиън“ вероятно е някой от твоите другари по чашка, с които се бяхте събрали онази вечер.

Тя бе по-притеснена, отколкото бе склонна да признае. Затърси някаква убедителна фраза и прибегна до думите, които повтаряше от момента, когато разбра за писмото до Джорджия.

— Каквото и да е станало, не мисля, че виновникът е авторът на писмата. Разбира се, че е логично да бъдеш по-предпазлив. Но това не означава да живееш в постоянен страх.

Кит измърмори нещо неясно с уста, пълна с корнфлейкс. Настъпи продължително мълчание, нарушавано само от изтракването на прибор или шумоленето на прелистена страница.

Внезапно Фиона се оживи. Беше открила нещо, което звучеше далеч по-успокоително от всякакви общи фрази, които би могла да съчини.

— Ето, това е значително по-интересно от някакви непотвърдени слухове — каза тя, прегъна вестника така, че да се вижда статията, и го подаде на Кит.

Задържан е човек, заподозрян в убийството на Джейн Елиъс

Полицията арестува човек във връзка с бруталното убийство на американската писателка на трилъри Джейн Елиъс — тази информация е потвърдена от служители на ирландската полиция в графство Уиклоу.

Заподозреният е Джон Патрик Ригън, трийсет и петгодишен строител от Килдени — малко градче близо до имението на Джейн Елиъс на бреговете на езерото Киларган.

Трупът на Джейн Елиъс бе открит на един междуселски път преди десет дни. За последен път е била видяна дванайсет часа по-рано от служители на охраната в собственото й имение, да потегля с една от платноходките си на разходка по езерото.

Ригън е братовчед, а вероятно и сътрудник на Томас Донъхи, който е в предварителен арест по обвинение в контрабанда с наркотици и очаква началото на процеса срещу него. Донъхи бе арестуван миналата година при масирани действия на ирландската полиция — резултат на мащабна операция, проведена от агенти под прикритие. Операцията доведе и до конфискация на хероин на приблизителна стойност милион и двеста хиляди паунда.

Пиърс Финеган, служителят от отдела за борба с наркотиците, който ръководел операцията, е бил любовник на Джейн Елиъс. Снощи бе изразено предположение, че убийството е имало за цел да сплаши Финеган, за да не свидетелства в процеса срещу Донъхи и съучастниците му. Идущия месец ще бъде даден ход на делото.

Говорител на Ирландската полиция заяви:

„Задържахме заподозрян, когото разпитваме във връзка с убийството на Джейн Елиъс. Засега няма повдигнато обвинение.“

Убийството на Джейн Елиъс потресе жителите на тихата ирландска провинция, където живеещата в почти пълно усамотение писателка бе дълбоко уважавана.

(Продължение на стр. 3)

Кит прочете бързо статията, вдигна очи и погледна Фиона с лека усмивка.

— Това сигурно трябва да се брои за добра новина — каза той.

— По-добра, във връзка с разследване на убийство не може и да има.

Той поклати глава и сви устни с горчивина.

— Какъв ужасяващ повод да бъдеш убит! Искам да кажа — да те убият не заради това, което си, или заради нещо, което си направил. Да те убият заради човека, когото обичаш.

— Като си помислиш, това се случва много често — каза Фиона. — Жени, убити от бившите си съпрузи, които не могат да се примирят с мисълта, че са били отхвърлени в полза на някой друг. Хора, убити, защото обичат човек от друга религия или с друг цвят на кожата — или от същия пол.

— Не, не е така. В тези случаи има елемент на личен избор. На определено ниво тези хора са направили съзнателен избор, знаели са, че съществува някакъв риск. Но не можеш да предположиш, че връзката ти с офицер от полицията може да има такива последици.

Фиона поклати глава.

— Няма никаква разлика. Ти твърдиш, че в примерите, които цитирах, хората са имали право да решават сами. Но не е съвсем така. Ако двамата с теб живеехме в Северна Ирландия и аз бях служител на протестантската църква, а ти — виден републиканец, би ли се отказал от чувствата си към мен заради страха, че връзката ни може да струва живота на някой от нас?

Кит я изгледа ядосано.

— Не говори глупости. Разбира се, че не бих се отказал.

— Е, видя ли? Съмнявам се, че Джейн Елиъс не е можела да предположи, че връзката й с Пиърс Финеган крие потенциални рискове. Беше достатъчно интелигентна и не може да не го е съзнавала. Предполагам, че е поела риска, защото възможността да бъдат понякога заедно, макар и опасна, й се е струвала далеч по-приемлива от това да живее в безопасност, но без него. А предполагам, че и на теб ти е минавало през ума, че да живееш с жена, съдействала на полицията да залови доста серийни престъпници, носи известен риск — говореше меко, не искаше думите й да прозвучат предизвикателно.

— Не твърдя, че не съм се замислял по този въпрос. Работата е там, Фиона, че никога не съм се притеснявал за собствения си живот заради твоята професия. Страхувал съм се само за теб. Предполагам, че приписвам собствените си чувства и на Джейн. Сигурно е прекарала не една безсънна нощ заради Пиърс, но може би, също като мен, и през ум не й е минавало, че на нея може да й се случи нещо лошо.

Той разпери ръце и се усмихна. Фиона протегна ръка през масата и той я пое.

— Обичам те, нали знаеш — каза тя.

— Ама че романтичен разговор на закуска — отбеляза той.

— Зарежи тази роля на суровия мъж на британската криминална литература — парира Фиона. — Не забравяй, че истината ми е известна.

— Можеш да съсипеш репутацията ми само с една дума — каза той примирено.

— Ако запариш още чай, ще мълча като гроб — каза Фиона, взе обратно вестника и го отвори. — Този арест има една определено положителна черта.

— И каква е тя?

— Доказва, че не може да има връзка между убийствата на Дрю Шанд и Джейн Елиъс. Затова можем да си избием от главата идеята, че някакъв сериен убиец преследва най-добрите автори на криминална литература в света — подчерта Фиона.

Кит започна да пълни чайника и шумът на водата заглуши отговора му.

— Моля? — попита Фиона.

Кит повтори.

— Казах, ако предположим, че ирландските ченгета не са сбъркали.

Фиона поклати глава и се засмя.

— Какво ти става? Да не би да държиш да живееш в смъртна опасност? Може би си решил да възпроизвеждаш сюжетите си на живо?

Този път Кит не се усмихна.

— Не. Не искам да се озъртам като преследван заек през остатъка от живота си. Но не можеш да отречеш, че често се случва човекът, когото първоначално арестуват, да не е истинският виновник.

— Но няма основания да предполагаме, че в този случай е станало така.

Кит сви рамене.

— Няма основания и да сме убедени в противното.

Фиона се намръщи.

— В тази кухня песимистът обикновено съм аз.

— Бих го нарекъл реализъм, а не песимизъм — по тона на Кит личеше, че ще й е трудно да го разубеди.

Фиона бутна стола си и стана.

— Добре — каза тя. — Ще те накарам да повярваш.

Арест във връзка с убийството на Джейн Елиъс — Последни новини

От ченгетата винаги може да се очаква да се захванат за очевидното. Затова и от днес Джон Патрик Ригън е зад решетките като предполагаем извършител на престъпление, което накара купувачите на бестселъри в Съединените Щати да изпаднат в шок.

Читателите ни помнят, че ние първи публикувахме новината, че от доста години насам Джейн Елиъс е била любовница на тайния агент от ирландската полиция Пиърс Финеган. И тъй като служителите на правозащитните органи четат сайта ни с не по-малък интерес от най-пристрастените ни привърженици, в резултат на нашата информация решили да прегледат досиетата на последните случаи, по които работел Финеган.

И — бинго! Попаднали на Томи Донъхи и приятелчетата му — всички до един наркодилъри на едро. Донъхи и трима от най-близките му сътрудници чакат началото на процеса срещу тях, по обвинение в контрабанда на хероин. За това, че са зад решетките, те трябва да благодарят най-вече на Пиърс Финеган, организирал мащабна операция за залавянето им. Въпреки че Донъхи работи предимно на север от Дъблин, полицаите проверили всички негови сподвижници и така попаднали на името на братовчед му Джон Ригън, който живее само на петнайсет мили от имението на Елиъс. По някакво странно съвпадение, строителната фирма на Ригън изпълнила някои от ремонтните работи в джорджианската къща, обитавана от покойната.

Ригън се занимава със строителство и ремонти на дребно, разведен е, има две деца и живее в тихото ирландско градче Килдени. Известно е, че има моторница, както и че излязъл за риба същия следобед, когато изчезнала Джейн Елиъс. При това тръгнал съвсем сам. И ето ви човек с мотив и възможност да извърши убийството, пък и без помен от алиби. Идеален случай за полицията, особено като се има предвид, че нямат абсолютно никакви други улики.

Малко неприятно е това, че Ригън няма никакво досие в полицията. Засега знаем, че хората от съдебна медицина не са открили никакви уличаващи следи, но продължават да търсят. Очаква се повдигане на обвинение срещу Ригън — може би доста скоро, особено ако той реши да направи самопризнания. И това не е изключено, ако вземем предвид мазохистичните наклонности на ирландците. Да се надяваме заедно с Джон Ригън, че следствието не е възложено на Пиърс Финеган.

Не забравяйте — всичко това прочетохте за първи път в „Убийства зад вестникарските заглавия“!

Фиона стоеше права и чакаше нетърпеливо принтерът да разпечата текста. Измъкна бързо листа и слезе тичешком до кабинета на Кит. Знаеше, че е излязъл от кухнята и се е потопил в уюта на кабинета си — зад бюрото си се чувстваше на сигурно място като в майчина утроба. Когато влезе, „Класик FM“ тъкмо отстъпваше място на поп музика. Знаеше много добре как се чувства Кит.

Той се взираше мрачно в екрана. Препрочиташе последните страници, които бе написал. Фиона пусна листа върху клавиатурата. Докато четеше, Кит масажираше главата си и гладко избръснатата кожа ту се обтягаше, ту се отпускаше.

— Звучи малко несериозно — каза той колебливо.

— Винаги се изразяват така. Можеш да ми вярваш, че ако имаше и най-дребното основание да се предполага, че арестът е неоснователен, щяха да го кажат в прав текст, а не да си служат със смътни намеци. Нали ти казвам, основната им гордост е, че публикуват неща, които никой не знае или никой не е склонен да публикува. И като всички хора гледат да не рискуват за нещо, в което не са сигурни. Вярвай ми, нали съм лекар… — тя се наведе и го целуна лекичко по ухото.

Кит се завъртя на стола си и я прегърна. Сега вече усмивката му беше искрена.

— Благодаря ти — каза той. — Наистина ме успокои.

— Чудесно. Значи ли това, че можем да поизлезем като нормални хора в събота вечер?

— Откога искаш да си нормална?

— Рекох си да опитам, за да разбера да не съм пропуснала нещо през всички тези години.

— Добре, но само веднъж. И то при условие, че когато се приберем, веднага започваме с крайно ненормалното поведение.

— На това разчитам.

Той се усмихна.

— Полека-лека ставам нетърпелив.

Откъс от декодиран текст — веществено доказателство Р13/4599

Невероятно. Арестуваха някакъв човек за убийството на Джейн Елиъс. Доколкото можах да разбера от вестниците, Елиъс спяла с някакъв ирландски полицай, който отдавна работел под прикритие, и успял да вкара зад решетките няколко едри наркодилъри. Смятат, че убийството било с цел отмъщение. Е, поне в това отношение са прави!

Тези ирландци трябва да са се побъркали напълно. Гангстерските екзекутори никога не се занимават с толкова сложни маневри, за да пречукат някого. Но в крайна сметка случилото се има и положителна страна. Бъдещите ми жертви няма да са нащрек. Започвах да се притеснявам, че няма да мога да заловя Кит Мартин, ако започне да проверява дали някой не го следи.

Що се отнася до Джорджия Лестър, очаквах да е по-предпазлива. Бях повредил бензинопровода на колата й, така че да закъса насред път. Движех се точно зад нея — същински рицар на шосетата. Тя стоеше объркано до ягуара, аз спрях зад него, слязох и й предложих да го погледна. Но тя каза, че щяла да повика „Пътна помощ“. Ударих я незабавно, когато се наведе да извади мобилния телефон. После я натиках на задната седалка. За около пет минути я върнах обратно във вилата. В далечния край на градината имаше някаква барака, която бях избрал. Оставих я там, вързана и със запушена уста, докато се оправя с ягуара. Докато се върна, се беше смрачило. Така беше по-добре.

От всичко, което съм извършил, единствено тази работа ми докара кошмари. Сънувам, че се задушавам под планини от човешка плът и не мога да се измъкна. После виждам очите й. Когато се върнах, тя бе дошла на себе си. Очите й едва не бяха изскочили от орбитите си — като на уплашен кон. От всички страни на ирисите се виждаше бялото. Едва не изпаднах в паника. Наложи се да я ударя пак, въпреки че не исках. Но не бих могъл да я удуша, докато беше в съзнание.

Наистина не ми е приятно да убивам. Харесва ми усещането, което изпитвам след това, чувството за власт, което ме изпълва при мисълта, че си отмъщавам. Бих искал да имаше по-лесен път да го сторя. Но няма как — трябва да се придържам към плана си.

Чудя се колко време ще им отнеме да разберат какво се е случило този път?

Глава 28

Джоан Гиб помнеше как веднъж един неин приятел, лекар, разказваше за условните съкращения, които лекарите драскали по бележките, които си изпращали — не за пулс и кръвно налягане, а например „СХ — странно хлапе“. Това, което й дойде на ум този понеделник сутринта, бе „НКЗТ — нормално като за тук“. Имаше предвид състоянието, до което работата върху сериозни криминални престъпления свеждаше следователя — бледа кожа, коса, която провисваше един час след измиването, черни сенки под очите, бръчки по челото и около устата, неестествено вдървяване на раменните мускули. Да, случаят определено беше НКЗТ. Тя се огледа намръщено в огледалото на дамската тоалетна. В нейния случай козметиката не вършеше работа — беше го докарала до пластична хирургия.

Като вземеше предвид колко се бе изменила външно през трите години, откакто работеше под ръководството на Стив Престън, не й се мислеше за състоянието на вътрешните й органи. Изплези се на собственото си отражение и забеляза обложения с жълт слой език — само един час след като будилникът прекъсна четирите часа сън, които бе успяла да постигне снощи. Липсата на сън и многото кафе рано или късно щяха да й докарат язва — това беше сигурно. Цигарите унищожаваха последните остатъци от аеробния й капацитет, а пък за последиците на пиенето върху черния дроб нямаше какво да се говори. Сега пък приятелят й бе започнал да мърмори, да споменава нещо за общо жилище и че било крайно време да създадат семейство. Ако съдеше по общото си физическо състояние, не можеше да очаква от детеродните си органи нещо по-добро от маймуна с три глави.

Лесно им беше на мъжете, мислеше Джоан. В по-голямата си част успяваха да изглеждат привлекателно съсипани или очарователно измъчени като Стив Престън, което предизвикваше у жените порив да ги приберат у дома и да се грижат за тях. Затова пък на жените като тях се лепваше етикетът „загрубяла“, и мъжете ги зарязваха за някой по-нов модел. Какво пък, сама си избра работата в столичната полиция. Можеше да работи в банка, или в някое счетоводство, и да поддържа старателно това, което й бе дала природата. И да умре от скука, допълни тя на ум, докато прокарваше четката през равно подрязаната си кестенява коса. Дали пък да не смени прическата? Да се подстриже по-късо? Нещо по-оригинално от тежките прави кичури, които падаха безжизнено около лицето, определяно навремето като „сърцевидно“.

Джоан притвори очи и въздъхна. Време бе да приключи със самосъжалението и суетата. Трябваше да си припомни нещата, които действително имаха значение и да се гордее с тях, а не с отражението си в огледалото. Прибра гримовете обратно в несесера, напъха го в чантата си, взе и папката с днешната си работа и успя да си освободи един пръст, с който да отвори вратата. После тръгна по коридора, за да даде отчет на шефа.

Откри Стив Престън, седнал зад бюрото си с обичайната чаша чай „Ърл Грей“. Димът от първата тънка пура за деня се виеше под ниския таван.

— Добро утро, Джоан — каза той. Тя го огледа свойски и прецени, че и той не е спал повече от нея.

— Шефе — кимна тя, тръсна папките на бюрото му и се отпусна на стола срещу него.

— Изключила си компютъра в два часа сутринта — отбеляза той.

Джоан изрови цигарите от чантата си и запали.

— Ловувах — отвърна тя.

— Хвана ли поне нещо?

Джоан махна с ръка към папките. Тънката струйка дим от цигарата проследи движението й.

— Съсредоточих се върху случаите на столичната полиция, околностите и графствата около Лондон. Мога да поровя и в по-широк обхват, ако прецените, че си струва. Мисля си колко по-лесна би била работата ни, ако имахме някакъв вид централизирана система, в която да се въвеждат данните за всички тежки престъпления — каза тя с горчивата умора на хората, които работят срещу неадекватна администрация.

— И това ще стане — отвърна Стив. — Прекалено късно за нашето душевно здраве, но ще стане. Хората от отдела в Брамсхил вече човъркат по канадската система, VIKLAS. Казват, че е далеч по-съвършена от тази на ФБР, но никой не знае кога ще почнат да я прилагат на практика, особено за операции като тази, изтикани на заден план. Дотогава сме принудени да разчитаме на телефона, факса, и близки и приятели сред колегите. Успя ли да намериш нещо?

— Успях да намеря потискащо много неща. Не твърдя, че ми беше приятно да си припомня за колко много изнасилвания и свързани с тях престъпления се съобщава ежегодно в полицията. Но мисля, че успях да изровя истински интересни подробности. Направих едно обобщение за вас. Затова висях тук до два сутринта — Джоан отвори папката, която бе най-отгоре, извади два листа и му ги подаде. — Заповядайте.

Стив хвърли един поглед на старателно подредената информация.

— Добра работа, Джоан. Искаш ли да ми я обясниш накратко?

Джоан взе своето копие на обобщението и придърпа папката в скута си. Извади очила за четене от джоба на сакото си и си ги сложи на носа.

— Първо пуснах запитване за случаи, които отговаряха на петте цитирани от вас показателя — започна тя, наслаждавайки се на описанието и обсъждането, които често пораждаха нови идеи. — После поисках сведения за случаи, които отговарят на три или повече от показателите. Търсех регистрирани нападения, които са били извършени на открито, нападателят е носел нож, жертвата е била млада и руса, случаи, когато са присъствали деца, и такива, при които съществува предположение, че извършителят е избягал на колело.

Честно казано, не очаквах много попадения. Но открих четири изнасилвания и два случая на физическо насилие и опит за изнасилване, които притежават и петте отличителни черти. И шестте посегателства са извършени в Северен Лондон. За първото е съобщено преди две години и половина, в Стоук Нюингтън. Жената си правела слънчеви бани в собствения си двор. Бебето й спяло в количката до нея. Нападнал я мъж в колоездачен екип, който прескочил оградата. Тя се развикала, чул я един от съседите и нападателят избягал.

Вторият случай е в Камдън, след десетина седмици. Жената се разхождала по пътеката край канала с тригодишния си син, когато нападателят изскочил иззад някакъв зид и я заплашил с нож. Казал й, че ще я изнасили, но го подплашили група ученици, които се задали по пътеката. Прескочил обратно стената и избягал с колело, преди някой да успее да реагира.

Третият случай е в многоетажен покрит паркинг в Брент, петнайсет седмици по-късно. Този път изнасилил жена, която се прибирала от пазар. Била сложила детето си на задната седалка, когато той я нападнал, принудил я да влезе в колата и я изнасилил, заплашвайки я с нож. Според полицая, водил следствието, изнасилената жена твърдяла, че бил с колоездачен шлем.

До следващото подобно изнасилване минават цели шест месеца. Този път се е пренесъл по на запад, към Кенсъл Райз. Жертвата разхождала бебето си в гробището — професионалната маска на Джоан се пропука и тя хвърли поглед към шефа си. — Не е толкова налудничаво, колкото звучи — каза тя в опит да защити отсъстващата жена. — Тези стари гробища от викторианската епоха имат понякога много приятна атмосфера, а и когато наблизо няма зелени площи…

— Нищо не съм казал, Джоан — поклати глава Стив. — Най-добрият ми приятел Кит твърди, че гробището Хайгейт било най-прекрасният източник на вдъхновение. Разбира се, той не е ченге…

— Тъй или иначе, разхождала бебето в гробището, когато я нападнал някакъв тип с шорти и горнище от ликра, с колоездачен шлем, очила и нещо, което тя описва като много скъп кухненски нож, от тези, които се правят от едно парче метал. Отбранявала се ожесточено, затова има седемнайсет шева на едната ръка. Видяла го после да изчезва на колело. Нейното описание е най-точното от всички дотук.

— Мъж, на ръст между метър и седемдесет и метър и осемдесет и пет сантиметра, слаб, тъмна коса, бледо лице — цитира уморено Стив. — Което включва и половината мъже, които работят в столичната полиция.

— Не съвсем, шефе. Надали ще се съберат и десет процента, които биха могли да избягат на колело.

Стив огледа пурата си и изкриви лице.

— Май си права. Интересното е, че описанието й не отговаря на Френсиз Блейк. Прекалено е нисък, и не мисля, че някой би го описал като „слаб“. Набит е и раменете му са много широки. Карай нататък.

— Номер пет работела като чистачка в едно училище в Крауч Енд. Една петъчна вечер излязла последна от училището. Той я причакал, нападнал я и опрял нож в гърлото й. Завлякъл я в близките храсти край пътя и я изнасилил. С нея нямало деца, но включих и този случай, защото жената била нападната край начално училище, и е сигурна, че нападателят избягал с колело. Какво ще кажете?

— Не е зле да проследим всичко цитирано. А шестият случай?

— Той е може би най-интересният. Нападението било извършено само пет седмици преди убийството на Сюзън Бланчард. Случило се по-надалеч, всъщност в Хетфийлд, затова пък също в парк. Една бавачка разхождала тригодишното момченце, за което се грижела, близо до гористата част на парка. Нападателят я ударил и я съборил на земята, тя мисли дори, че е била няколко минути в безсъзнание. Когато дошла на себе си, той вече я бил завлякъл в близките храсти и я насилвал. Опрял нож в гърлото й и я заплашил, че ще я разпори като прасе, ако издаде звук.

— Да му се не види — измърмори Стив под нос. — Защо не разбрахме нищо за този случай, когато бе убита Сюзън Бланчард?

Устните на Джоан се свиха в тънка линия.

— Най-вече защото никой от Хъртфордшър не ни е казал.

— Но защо, по дяволите! Не сме държали случая Бланчард в тайна! Вестниците и телевизията гърмяха! Не им ли е минало през ума, че престъпникът може да е един и същ?

— Явно не. Били си набелязали някакъв местен човек. Местен жител, обвинен в изнасилване, бил пуснат на свобода под гаранция и те решили, че си е опитал късмета за последно — поне такава беше очарователната формулировка на следователя — допълни Джоан. — Когато Сюзън беше убита, онзи приятел вече излежавал седемгодишна присъда за три изнасилвания, затова не си и направили труда да ни съобщават. Не би могъл да е той, нали? — гласът й преливаше от сарказъм.

— Страхотно. — Стив угаси цигарата си и въздъхна. — Излиза, че техният изнасилвач си е признал и за бавачката, така ли?

— Така излиза. Но другите изнасилвания били в тъмни улички късно през нощта, и нито една от жертвите не била руса. Онези от Хъртфордшър му повярвали, но аз не вярвам.

— Нито пък аз. Но по онова време не са имали основание да не вярват, при това са разчистили много удобно висящ случай. Не само те са избрали най-лесния вариант.

Джоан се намуси.

— Ако позволите, сър, Блейк не беше най-лесният вариант. Беше много вероятен извършител.

— Всичко това е минало, Джо. Бъдещето ме интересува повече от миналото. — Стив стана и закрачи неспокойно зад бюрото. — А цитираните случаи още ли не са решени?

— Като изключим този в Хъртфордшър, не. Престъпникът почти не оставя следи. Използвал е презерватив. А колоездачният екип не оставя нишки. Имаме няколко косъма от изнасилването в Кенсъл Райз, благодарение на които е направен ДНК-профил. Но той не съвпада с нито една от ДНК-пробите на регистрирани престъпници. — Джоан затвори папката и я постави върху другите. — В нито един от случаите следователите не са попаднали на вероятен извършител. Не знам откъде да тръгнем, шефе.

— Нито пък аз. Но познавам една жена, която може и да знае — Стив спря пред прозореца и впери поглед в потискащата гледка пред себе си.

— Доктор Камерън ли? — попита Джоан.

Стив кимна.

— Но нали тя отказа да работи за столичната полиция?

— Отказа и не е променила решението си — той се обърна и се усмихна иронично. — Подай ми наколенките.

— Ще ви трябва и бронирана жилетка — каза Джоан, припомняйки си ледения поглед на Фиона Камерън.

— Не се съмнявам, Джо. Не се съмнявам нито за миг.

Глава 29

На няколко мили оттам Кит седеше в една мърлява закусвалня и чакаше някакъв тираджия, който би трябвало да пристигне днес от Белгия. Според един общ познат, този човек можел да разкаже на Кит за номерата, които въртели трафикантите, за да прекарат стоката си през Ламанша. Твърдял, че самият той не се занимава с контрабанда, но познавал всички хватки. Бил готов да осигури на Кит срещу удивително ниско заплащане информацията, която му бе нужна за фон на книгата.

Не беше споменал за срещата пред Фиона; беше получил гаранции, че човекът, когото чакаше, е сигурен, но тя можеше да постави тираджията в категорията непознати, с които Кит не бива да се среща насаме. Но той наистина се нуждаеше от такава информация, при това точно на това място не би могло да го застрашава нищо — освен може би инфаркт от храната, определена като „Голяма закуска за цял ден“. Сега, когато Стив му каза, че ирландската полиция не е открила доказателства Джейн Елиъс да е била заплашвана със смърт в анонимни писма, той бе още по-склонен да не живее като отшелник, който се плаши от сянката си.

Кит погледна часовника си. Шофьорът закъсняваше вече с десет минути, но в това нямаше нищо странно, защото бе предупредил, че не може да бъде сигурен дали ще пристигне навреме за срещата. Зависело от пословично непредсказуемото натоварване на движението по магистралата към Лондон. Кит разбърка чая си и разкъса корицата, която се бе образувала по оранжево-кафеникавата повърхност. Двама мъже, които седяха на съседната маса, станаха и си тръгнаха. Оставиха на масата шепа монети и един брой на „Дейли Мейл“. Кит се пресегна и взе вестника. Не обърна внимание на поредната политическа сензация на първа страница и започна да прелиства. Статията, която прикова вниманието му, заемаше челно място на пета страница.

Колата на изчезналата авторка на трилъри открита сред живописен пейзаж

Кола, която се оказала собственост на изчезналата писателка на криминални романи Джорджия Лестър, бе открита изоставена в гората близо до едно обичано от туристите място на няколко мили от вилата на писателката.

Полицията на графство Дорсет съобщи, че колата била забелязана от туристи близо до езерото Бърман, сред живописния пейзаж в околностите на Дорчестър.

Колата била отключена. В нея имало сак с багаж за една нощувка и дизайнерско сако на „Москино“, за което е доказано, че е принадлежало на госпожа Лестър.

Говорителят на полицията заяви: „Няма признаци за борба, няма и признаци, че с госпожа Лестър се е случило нещо неприятно. Ако тя действително е жива и здрава, молим я да се обади в най-близкия полицейски участък колкото е възможно по-скоро. Обръщаме се с молба и към всички свидетели, видели госпожа Лестър или колата й преди неделя вечерта, да се обадят в най-близкия полицейски участък“.

Говорителят отказа да отговори на въпроса дали полицията намира нещо подозрително в изчезването на госпожа Лестър.

Опасенията за нейната безопасност стават все по-големи, откакто тя не се появи, за да изнесе лекция пред Британския филмов институт миналата сряда вечерта.

Съпругът й, Антъни Фицджералд, заяви снощи: „Много се безпокоя за Джорджия. Разговарях с нея във вторник вечерта и тя ми каза, че очаква с нетърпение лекцията си в сряда. Научих, че не се е появила едва когато се прибрах у дома в сряда вечерта и намерих няколко спешни съобщения от организаторите на телефонния ни секретар. Оттогава се опитвам да се свържа с нея без никакъв успех. Още в петък съобщих в полицията, че е изчезнала, но оттам като че ли не приеха съобщението ми като нещо сериозно.

Познавам жена си и съм сигурен, че тя никога не би разочаровала съзнателно почитателите си. Нещо й се е случило, и нямам представа какво може да бъде то“.

Носеха се слухове, че госпожа Лестър може да е изчезнала умишлено. Колеги от бранша намекваха, че тя се е разгневила на издателите си от „Карнеги Хауз“, които отказали да й осигурят лична охрана за предстоящото й турне, на което трябваше да представи новата си книга.

Госпожа Лестър твърдеше, че се бои за живота си след убийството на друг автор на криминални романи — Дрю Шанд. Неин приятел заяви снощи: „Всички мислехме, че Джорджия преиграва, но тя твърдеше настоятелно, че издателите й я излагат на опасност. Когато не се яви в Британския филмов институт, някои хора решиха, че това е отмъщението й към издателството. Но сега започваме да мислим, че може и да е била права“.

„Дамата изчезва“ — (продължение на стр. 11)

— О, да му се не види — измърмори Кит под нос и запрелиства припряно страниците. Смущаваше го най-вече реакцията на Антъни. След като бе съобщил в полицията, че Джорджия е изчезнала, това не можеше да бъде номер от нейна страна. Кит не можеше да повярва, че Джорджия би държала Антъни в неведение, че би го оставила да се безпокои ненужно. Каквато и да бе Джорджия, тя никога не би причинила умишлено страдание на хората, към които бе привързана.

Почти цялата единайсета страница бе заета от обширен очерк, илюстриран с голяма снимка на Агата Кристи. В същата рамка бе монтирана по-малка снимка на Джорджия, изискана и елегантна както винаги. Косата й бе вдигната на върха на главата в някаква сложна конструкция.

„Дамата изчезва“

Загадъчното изчезване на съвременната кралица на криминалния жанр събужда по странен начин забравени спомени — за едно друго прочуто изчезване.

Неоспоримата първомайсторка на жанра, най-добрата, носителката на Ордена на Британската Империя Агата Кристи, изчезва в продължение на единайсет дни през 1926 година. Откриват я в един хотел в Харогейт, където се регистрирала под името на любовницата на съпруга си.

Агата изчезнала след голяма разправия с неверния си съпруг, полковник Арчибалд Кристи. Той си стегнал багажа и отишъл да прекара уикенда с любовницата си Нанси Нийл.

Същата вечер Агата оставила дъщеря им да спи, качила се в сивия си „Морис Коули“, напуснала имението в Сънингдейл и отпътувала. Оставила на секретарката си писмо, в което я молела да отложи срещите й и съобщавала, че заминава за Йоркшир.

Изпратила и писмо до заместник-началника на полицията в Съри, в което твърдяла, че се страхува за живота си и молела за помощ.

Колата й била открита изоставена на следната сутрин. Също като ягуара на Джорджия Лестър, и морисът на Агата Кристи бил открит в популярна сред туристите местност, близо до езерото Сайлънт Пуул. В колата било оставено коженото палто на Агата и малка пътна чанта с три рокли, два чифта обувки и шофьорската й книжка с изтекла валидност.

Вестниците незабавно се нахвърлили на сензацията. Всички се чудели дали изчезналата писателка е убита или се е самоубила.

Вестник „Дейли Мейл“ дори обявява награда от сто паунда за всяка информация, която би довела до откриването й. Подозрението паднало, естествено, върху неверния съпруг. Издирването не преставало. Дъното на езерото било претърсено, самолети прелитали над района с надеждата да открият следи, теренът бил претърсван и от еърдейл териери и хрътки, но резултат нямало.

Полицията на четири графства организирала масово претърсване на Саут Даунс[10], в което участвали 15 000 доброволци.

Криминологът Едгар Лустгартен публикувал статия в „Дейли Мейл“, в която твърдял, че това, което Агата си позволява, е типичен случай на „психическо наказание“.

Разбира се, продажбите на книгите й нараснали неимоверно. Междувременно в един балнеолечебен хотел в Харогейт (който понастоящем носи името „Стария лебед“) една жена, регистрирана като Нанси Нийл, се наслаждавала на всички удобства, които хотелът предлагал срещу седем гвинеи седмично. Разговаряла с гостите, разказвала, че е от Южна Африка, хранела се в ресторанта и танцувала в балната зала.

Но един по-наблюдателен музикант от оркестъра на хотела я разпознал по снимките в пресата. Повикана била полиция. Наблюдавали я в продължение на два дни, докато пристигнал съпругът й и потвърдил, че тайнствената госпожа Нийл всъщност е съпругата му.

Пресата незабавно я обвинила в търсене на сензации, макар че двама лекари потвърдили, че тя страда от истинска амнезия, причинена от тежък стрес.

Агата Кристи отнесе в гроба истината за това изчезване. Никога няма да знаем дали наистина е загубила временно паметта си, или просто е искала да си отмъсти публично на съпруга си.

Сегашното изчезване на Джорджия Лестър буди подобни въпроси. Дали не става дума за обикновен рекламен трик — точно преди появата на новата й книга на пазара? Дали не си отмъщава на издателите, задето не са приели сериозно опасенията й, че е преследвана от маниак убиец?

Или със сегашната кралица на британския криминален роман се е случило нещо по-страшно?

Милионите й почитатели очакват тревожно отговора на тези въпроси.

И те не бяха единствените, каза си мрачно Кит. Самият той много би се радвал да научи нещо по-конкретно. Нещо повече, ако Джорджия наистина бе инсценирала изчезването си, той действително заслужаваше да получи някакви сведения. Винаги я бе имал за приятелка. Тя бе един от първите утвърдени автори, с които се запозна след издаването на дебютния си роман.

Спомняше си живо първата им съвместна среща с публиката, на един литературен фестивал в Средна Англия. Първата му книга се бе появила наскоро на пазара, и за него това бе едва третата среща с публиката. Беше обзет от страхопочитание при мисълта, че седи на подиума редом с Джорджия, чиито книги бяха вече бестселъри, и още един писател, чиито романи станаха популярни след изключително качествената телевизионна адаптация на един от тях. В стаята, където се подготвяха преди започването на срещата, популяризираният от телевизията писател забеляза злорадо притеснението на Кит и започна да се забавлява, като разговаряше покровителствено с него и му разказваше анекдоти за такива публични гафове, които биха притеснили и най-невъзмутимия човек.

Джорджия бе нахлула в стаята, потънала в бяла коприна и ухание на „Шанел №5“, точно когато писателят приключваше поредния анекдот. Видя притесненото лице на Кит, после се обърна към другия писател, прониза го с поглед и каза:

— Ти наистина си гадно копеле, Годфри. Да не си посмял да тормозиш горкото момче — и веднага се отпусна, грациозна като лебед, върху страничната облегалка на креслото на Кит. Постави съвършено поддържаната си ръка върху неговата и продължи: — Толкова отдавна очаквам да се запознаем, Кит. „Специалист по дисекции“ беше най-хубавият трилър, който прочетох миналата година. Отсега знам, че ти предстои да станеш голяма звезда.

Той бе измънкал някакъв несръчен комплимент в отговор.

— Изобщо не бива да се притесняваш, скъпи. Не забравяй, че всички тези хора са тук, защото харесват работата ни. Те искат да харесат и теб, така, както вече са харесали книгите ти. Трябва да си абсолютно чудовище, за да не те обикнат. А ти определено не си чудовище, скъпи.

Това бяха думите, от които се нуждаеше. Благодарение на Джорджия той прие спокойно появата си и за свое учудване към края на вечерта дори започна да се забавлява. Наблюдаваше и слушаше как тя и Годфри печелят аудиторията и към края на срещата установи, че и той може да се представя добре. Липсваше му само техниката, която даряваше нужната самоувереност, за да изкара вечерта докрай без притеснения.

След срещата вечеряха с Джорджия и рекламния й агент. Така започна едно удивително близко приятелство. Удивително, защото, макар книгите на Джорджия да съдържаха елементи на ужаса, също както неговите трилъри за серийни убийци, двамата не биха могли да бъдат по-различни по темперамент, възгледи и начин на живот. Но взаимното уважение и добрите им чувства винаги съумяваха да преодолеят различията — във всяко отношение, от политически убеждения до произход. Развеселената търпимост, с която той посрещаше някой от най-скандалните й изявления, не допускаше разклащане на устоите на тяхното приятелство. Съжаляваше единствено, че Фиона като че ли не можеше да проникне отвъд фасадата на Джорджия и да разбере, че тя всъщност е сърдечен и мил човек. По някакъв начин Джорджия винаги успяваше да раздразни Фиона, но Кит не можеше да схване източника на това раздразнение. Забележка, която в неговите очи бе напълно невинна, предизвикваше гневни светкавици в погледа на Фиона. Кит недоумяваше. В крайна сметка реши, че всичко се дължи на несъответствие в характерите и се опитваше да не ги събира една с друга, когато това бе възможно.

Искаше му се да може да разбере какво се бе случило с Джорджия. Знаеше, че тя е напълно способна да организира нещо толкова възмутително като изчезването, само и само за да си върне на издателите, но не можеше да повярва, че ще допусне Антъни да се тормози. Въпреки честите флиртове и изневери на Джорджия, тя разчиташе на непреклонната преданост на Антъни — той й даваше стабилност, от каквато се нуждаеше. С течение на времето той бе свикнал да проявява заучено пренебрежение спрямо предпочитанието й към млади любовници от средиземноморски тип, но колкото и странен да изглеждаше бракът им за страничните наблюдатели, Кит знаеше, че всъщност е непоклатим.

Той размисли върху теорията, която преди бе отхвърлил. Не бе напълно изключено Антъни да е в течение на ходовете й. Все пак, не беше лесно да си представи него, човек, почтен до мозъка на костите си, да води за носа пресата и полицията. От друга страна, ако някой можеше да го убеди да постъпи така, това бе именно Джорджия. А след като полицията не приемаше сериозно вестта за изчезването й, не бе изключено случаят да е точно такъв. Кит се бе вкопчил в тази надежда и отказваше да обърне внимание на по-тревожната алтернатива, която се бе загнездила в едно ъгълче на съзнанието му. Ако се бе случило нещо ужасно, той предпочиташе да отложи колкото е възможно повече мисълта за това. Представата, че Джорджия може никога да не се върне, беше непоносима.

Кит си наложи да пропъди тези мисли. Беше обзет от суеверното убеждение, че може да предизвика завръщането й, ако започне да си го представя. Той се усмихна кисело. Можеше много живо да си представи пресконференцията след завръщането й? Дали щеше да изиграе картата с амнезията? Това му се струваше малко вероятно. Не, тя при всички случаи щеше да предпочете мелодрамата. Щеше да разказва как е решила да се скрие, тръпнеща от ужас за живота си, след това, което се случи с милия, нещастен Дрю. И как в крайна сметка събрала сили да се появи отново, защото не можела да понесе мисълта за тревогите, които неизвестността причинява на нейните приятели и почитатели, и най-вече на скъпия й съпруг, Антъни.

Да, каза си Кит. Джорджия би разиграла точно такъв сценарий. Такава очебийна манипулация на медиите щеше неминуемо да предизвика възмутени коментари, както и това, че полицията е била ангажирана напразно — в този ред, каза си цинично Кит. Но почитателите й щяха да лапнат стръвта, нали въображението им е вече свръхвъзбудено от заряда, който им осигуряват Джорджия, Кит и останалите. А за Джорджия това бе най-важното.

Но този упорит оптимизъм не помагаше особено — другите, далеч по-неприятни възможности настоятелно напомняха за себе си. Един вариант можеше да изключи незабавно — самоубийството. Изключено бе самовлюбена личност като Джорджия да изпадне толкова рязко в отчаяние. Ако имаше нещо подобно, все някой би забелязал, и не биха я оставили сама.

Що се отнася до последната, най-страшна възможност, Кит нямаше намерение да я обмисля сам. И тъй като най-подходящият човек, с когото би могъл да сподели тези разсъждения, щеше да го чака довечера у дома, той реши да не се занимава с тях дотогава. Така или иначе, в същия момент се наложи да отклони мисълта си в друга посока. Срещу него се разположи нисък, набит мъж с татуирани ръце.

— Ти ще си Кит Мартин, а? — осведоми се той със силен северняшки акцент.

Кит му протегна ръка. Спасението идваше в най-неочаквани образи, но той бе винаги склонен да го приеме.

Глава 30

Фиона го гледаше яростно от другата страна на масата. Лешниковите й очи бяха потъмнели от гняв.

— Значи — отбеляза тя с убийствена точност, — ти ме караш да си плюя на фасона.

Стив поклати глава.

— Не бива да говориш така, Фай. Познаваме се достатъчно добре.

— Така мислех и аз. — Тя му обърна гръб и се вторачи в стената с невиждащ поглед. Когато проговори отново, гласът й беше спокоен и равен — овладян, но концентриран израз на гняв. — Досега мислех, че разбираш какво означава за мен работата ми. Знаеш, че когато повикахте за консултант Андрю Хорсфорт, не беше наранено самолюбието ми, а вярата, че хора като теб са започнали да разбират стойността на това, което вършат шепа хора като мен.

— Знаеш, че ценя работата ти — тонът му не просеше извинение.

Фиона се обърна към него.

— Шефовете ти все още възприемат психолозите като маша, която могат да ползват, както и когато си поискат. Аз не мога да приема такова отношение.

— Мислиш ли, че не съзнавам това и че не искам да го променя? — той я погледна мрачно. — Трябва да ми помогнеш, Фай. Помогни ми да променя и техния начин на мислене. Моля те само да въведеш данните за тези случаи в твоята програма за статистическо групиране на престъпления и да видиш дали можеш да получиш някакъв географски профил. Доколкото си спомням, ти искаше убиецът на Сюзън Бланчард да бъде заловен? Ако не искаш да го направиш заради нашето приятелство, направи го заради нея и децата й.

— Виж какво, Стив, това е удар под кръста. Знаеш много добре, че веднъж вече отидох против решението си и се поддадох на морално изнудване. Прегледах материалите от операцията на Хорсфорт, въпреки че, Бог ми е свидетел, през цялото време изпитвах отвращение към това, което четях. Дадох и някои предложения как да продължиш разследването. Всичко това направих от приятелски чувства към теб. Но сега вече имам чувството, че ти просто се възползваш от отношенията ни. Длъжна съм да ти съобщя, че повече услуги не ти се полагат.

Тя вирна предизвикателно брадичка.

Стив не отклони поглед от лицето й. Знаеше, че има много истина в думите й, но решението му да доведе случая до успешен край бе по-силно от неудобството, което изпитваше пред нея.

— Имам нужда от тези резултати, Фай — каза той без усукване. — Нямам достатъчно хора, с които да работя по случая. Шефовете ми не желаят да чуят нищо по въпроса, докато не им сервирам някакво блестящо разкритие. От всичко най-много биха предпочели случаят да бъде приключен. Аз искам същото, но не преди да съм вкарал виновника в затвора. А точно сега съм в задънена улица. Намерил съм хора, които имат желание да работят с мен докрай, но не мога да им дам насоки. Най-добрата ми възможност са идеите, които би ми дала ти.

Той стисна плътно устни и впери очи в нейните. Слабото му лице сякаш се вкамени и заприлича на лицето на статуя.

Измерваха се яростно с погледи, съзнавайки, че всеки момент могат да разрушат дългогодишното си приятелство.

— Няма да го направя — заяви Фиона.

Устните на Стив се свиха още повече, така че образуваха много тънка линия. Виждаше как надеждите му се изпаряват, но не искаше да се предаде. Още не. Продължаваше да я гледа в очите, решен да не бъде първият, който ще отклони поглед.

— Наистина няма да го направя, Стив — повтори Фиона.

Той прие повторението като проява на несигурност и веднага се приведе напред.

— Имам нужда от помощ.

Тя кимна уморено.

— Знам. Затова ти предлагам следното. Ще те свържа с човек от катедрата. Дипломната работа, която Тери Фаулър написа, е именно на тема статистическо групиране на престъпления и географско профилиране. Мога да предложа лондонската полиция да заплати за съответния анализ на материала. По тарифата за консултантски хонорар.

— Не знам дали ще намеря някаква пролука в бюджета.

— Ще ти се наложи, Стив. Така поне някой ще има полза от всичко това.

— Но ти ще контролираш работата, нали?

Фиона поклати глава.

— Тери Фаулър има идеалната подготовка за такъв елементарен анализ. Не обиждам студентите си с постоянен контрол. Аз излизам от играта, Стив. Повтарям ти го непрекъснато, а ти отказваш да ме чуеш.

Той прокара ядосано пръсти през косата си.

— Очевидно ще се наложи да се примиря с втория вариант.

— Това не е начин да се отърва от теб. Тери ще ти свърши отлична работа, Стив. Престани да се самонаказваш заради този случай. Знам колко държиш на собствената си работа, но не бива да разваляме приятелството си заради нея. — Фиона се пресегна през масата и му подаде ръка. — Вероятно е прекалено късно да те посъветвам да си изградиш личен живот?

Стив се усмихна накриво.

— Много, много късно.

— Благодарение на това оцелях — каза тя простичко.

Очите на Стив помръкнаха.

— Знам, че Кит ти помага да оцелееш.

Искаше да й каже, че би предпочел да си помагат взаимно да оцеляват, но съзна, че никога няма да го проговори. Възможно беше тя вече да го знае — тогава бе свикнала с тази мисъл; в противен случай признанието му би разтърсило живота и на двамата, би застрашило установеното равновесие. И в двата случая едно такова признание би било безсмислено.

Вратата се отвори съвсем навреме.

— Фиона, аз съм! — отекна гласът на Кит в коридора. Чуха тежкото тупване на чантата, която хвърли в кабинета си, докато минаваше край него. Веднага след това той застана на прага, широко усмихнат, без да долови напрежението между двамата. — Здрасти, Стиви, не очаквах да те видя тук тази вечер.

— Дойдох да проверя имам ли някакви шансове за нов кредит — отвърна сухо Стив.

Кит отиде при Фиона и я прегърна.

— Стив искаше да работя още върху случая Сюзън Бланчард — поясни тя.

Кит хвърли поглед над главата й към Стив и повдигна вежди.

— Каза ти да се разкараш, нали?

— В известен смисъл, да — кимна Стив.

— Нека столичната полиция плати на Тери Фаулър да им направи анализа — каза твърдо Фиона.

— Дано — отвърна Стив и стана. — Ще се обадя утре, за да ти съобщя какво съм успял да направя.

— Не си тръгвай, Стив — настоя Фиона. — Остани за вечеря. Може после да изиграем един скрабъл.

Беше явно, че му подава маслинена клонка. Изкушаваше се да си тръгне, защото дълбоко в себе си мразеше да моли за услуги, но се опасяваше, че един отказ може да се отрази по-сериозно на близостта им. Струваше си да пожертва гордостта си, за да заличи пукнатината в отношенията си с Фиона. Погледна към Кит и каза:

— Зависи какво има за вечеря.

Кит се смръщи замислено.

— Я да видим — отвори хладилника и започна да оглежда съдържанието му. — Пилешки пържоли, лук, естрагон, копър… Какво ще кажете за пиле с ориз и естрагон?

Стив се престори, че все още обмисля.

— А за десерт?

— Ама пък си скромен, а? — заяви възмутено Кит. — Има малко домашен шоколадов сладолед, ягоди и манго. Приема ли се?

— Добре де, убеди ме.

Кит свали сакото си, окачи го на един стол и се хвана на работа.

— Как мина днес? — попита Фиона, докато го наблюдаваше как реже и кълца.

— Изключително продуктивен ден — каза Кит. — Срещнах се с един информатор. По-добре да не изпадам в подробности пред представител на правозащитните органи — ухили се той и хвърли поглед през рамо към Стив. — Но има нещо друго. Изчезването на Джорджия предизвиква сензация. Видяхте ли днешните таблоиди? „Дейли Мейл“ публикува цял очерк, в който сравняват изчезването й с изчезването на Агата Кристи през двайсетте години.

— Значи още не се е появила? — попита Фиона и се обърна към Стив. — Става дума за Джорджия Лестър, писателката, нали си спомняш? Следиш ли историята?

— Четох нещо във вестниците. Ти нали беше казал, че и тя е получила писмо, подобно на твоето, Кит? Как мислиш, от инат ли се е скрила или от страх?

— Писмото не я беше притеснило никак, поне докато не разбра, че и аз съм получил същото. После действително се поуплаши. Знам, че изнудваше издателите си да плащат на двама телохранители, които трябваше да я съпровождат по време на турнето, но мислех, че просто опитва дали ще мине номерът. Бива я за такива работи — отбеляза той добродушно и посегна към тежкия чугунен тиган, който висеше до печката.

— Едно е сигурно — намеси се сухо Фиона. — Каквото и да е станало, не се е самоубила.

— Защо си толкова убедена? — попита Стив.

— Защото самоубийците имат извънредно ниско самочувствие. Що се отнася до Джорджия, у нея няма и помен от неувереност. Ако определяме самочувствието й по десетобална система, аз бих го оценила с единайсет.

— Фиона е права — потвърди Кит. — Знам как реагират повечето колеги, и аз включително, когато публикуват отрицателен отзив за някоя от книгите ни. Ритаме котката, крещим на компютъра, казано накратко, страдаме. Дори да се правим на претръпнали. Що се отнася до Джорджия, ако прочете някъде отрицателен отзив за своя книга, тя праща цветя на автора и прилага бележка, в която му пожелава скорошно оздравяване.

Стив се изхили неудържимо.

— Това вече си го измисли.

— Нищо подобно, историята е автентична. Джорджия би посегнала на себе си точно толкова, колкото би облякла и войнишка униформа.

— Искате да кажете, че съществува само една алтернатива? Ако не е инсценирала изчезването си, за да си направи реклама, трябва да е била отвлечена, така ли? — Стив облече в думи мисълта, която Фиона и Кит съзнателно пропъждаха досега.

Тримата помълчаха известно време. Кит сипа нарязаното пиле и лука в тигана. Вдигна се пара и в кухнята замириса приятно.

— Предполагам, че това е възможността, чието съществуване не искаме да признаем — каза накрая Фиона.

— Но не можете да не мислите за това. На ваше място аз не бих могъл. След убийствата на Дрю Шанд и Джейн Елиъс и двамата сигурно постоянно се тревожите — каза Стив.

— Но нали между двете убийства няма връзка — възрази Кит. — Ирландците са арестували някакъв местен човек, заподозрян в убийството на Джейн. Ти сам ми каза, че не са открили в кабинета й анонимни писма, и това доста ме успокои.

— Липсата на връзка няма значение — намеси се Фиона. — Искам да кажа, от чиста психологическа гледна точка. Знаем, че са били убити двама писатели на криминални романи. Така че, когато изчезне трети, неминуемо започваш да се питаш дали не се е случило същото. Това е игра на ума, Кит. Подсъзнателно винаги търсим някаква последователност, дори такава да не съществува. Макар съзнанието ти да приема факта, че убийствата на Дрю и Джейн нямат никаква връзка с изчезването на Джорджия, на подсъзнателно ниво продължаваш да смяташ, че връзка все пак има, и да се безпокоиш.

— Независимо от това — прекъсна я Стив, — от полицейска гледна точка не мога да изключа напълно възможността Джорджия да е отвлечена.

— Прав си. При това, ако има нещо такова и е получено искане за откуп, полицията не би го съобщила — каза замислено Фиона. — Биха действали точно така, както постъпват сега. Няма да демонстрират прекалена загриженост, ще подчертават, че не допускат сериозна опасност.

— Така смятам и аз — потвърди Стив.

— И двамата искате да кажете, че няма никакъв смисъл да прехвърляме други възможности — каза Кит.

— Да, нещо такова — Стив подуши въздуха. — Мирише фантастично, Кит.

— Такова ще бъде и на вкус — каза категорично Кит. — Искрено се надявам, че и Джорджия хапва добре, където и да се намира.

Фиона се усмихна иронично.

— Аз също. Защото, ако изчезването излезе инсценирано, ще трябва да кара дълго на скромна храна.

Глава 31

Часовникът показваше три и двайсет и четири минути. Фиона нямаше представа какво я бе събудило, но фактът бе, че за секунди се почувства съвсем бодра, мозъкът й работеше на пълни обороти. Много рядко страдаше от безсъние, но бе разбрала, че нападне ли я, няма смисъл да се съпротивлява. Единственият изход бе да стане и да ангажира по някакъв начин съзнанието си, докато й се доспи отново.

Измъкна се полека от леглото. Кит изръмжа, обърна се и пак задиша равномерно. Босите крака на Фиона стъпваха безшумно по килима. Тя свали от закачалката халата си и излезе на площадката. Не се чуваше нищо, освен далечния шум на уличното движение. Нямаше чувството, че в къщата има друг човек, освен нея и Кит. Докато се качваше нагоре по стълбите, хвърли поглед през прозореца към градината. Бледата светлина на почти пълната луна обливаше очертанията на всевъзможни тъмни силуети, но всеки от тях й бе добре познат. Каквото и да бе смутило съня й, то не бе появата на външен човек в къщата или двора.

Когато влезе в кабинета си, Фиона запали настолната лампа и извади кутия минерална вода от малкия хладилник до бюрото — един от по-ексцентричните подаръци, които й бе правил Кит за рождения ден. Когато го получи, не беше никак очарована — макар да се надяваше да е прикрила умело разочарованието си — но междувременно започна да го оценява по достойнство. Кит често я изненадваше с подаръци, които неочаквано се оказваха крайно полезни. Отвори кутията. В звукоизолираното помещение беше толкова тихо, че чуваше как пукат мехурчетата на газираната течност.

Включи компютъра и зачака да зареди. После влезе в Интернет — в Америка беше ден, все щеше да намери с кого да поговори, за да не скучае. Точно тогава се сети, че тази вечер в сайта „Убийство зад вестникарските заглавия“ има онлайн дискусия. Изписа името на сайта и зачака да влезе.

Започна да се рови из темите на дискусията и избра „Джейн Елиъс“. Попадна на доста разгорещен спор за ирландската полиция. Имаше възможност да проследи досегашния ход на разговора и тя я избра.

Това, което прочете, я накара да изтръпне. Сред местното население се ширеше убеждението, че полицията е арестувала невинен човек, и то напълно съзнателно. Според участниците в дискусията, по-висшестоящи служители настояли за ареста на Джон Патрик Ригън въпреки съпротивата на местната полиция. Сега станало ясно, че не съществуват веществени доказателства за някаква негова връзка с престъплението и полицаите били сериозно обезпокоени — още повече, че адвокатът му бил предприел необходимото за неговото освобождаване. Според един участник всички, които познавали Джон Патрик Ригън, били единодушни, че той няма акъл да организира отвличане, нито пък е в състояние да убие жена и да обезобрази трупа й.

На този етап дискусията се изроди в систематично оплюване на полицията. Фиона незабавно изгуби интерес към сайта — качеството на работа на полицията в някакво затънтено ирландско графство не я интересуваше ни най-малко. Имаше да обмисля далеч по-важни неща.

Излезе от Интернет, изключи компютъра и се вторачи в стената пред себе си. Арестът на Ригън я бе успокоил много повече, отколкото би признала пред Кит. Отпаднеше ли възможността той да е виновен, картината се променяше значително. Изобщо не ставаше дума за някакво влияние на подсъзнателни страхове — връзката ставаше съвсем логична.

Поначало убийствата на двама души с еднаква професия, които са живели от двете страни на Ирландско море не биха направили впечатление никому. Но когато става дума за известни личности, за популярни и награждавани писатели, чиито произведения са филмирани; когато двамата са убити по начин, който почти дословно възпроизвежда сцени от собствените им романи — в такъв случай трудно можеше да се говори за съвпадение и трябваше да се прецени възможността убийствата да са свързани.

Фиона се опита да оцени фактите в светлината на професионалния си опит. Да, убийци подражатели съществуваха. Съществуваше и вероятността убиецът на Джейн да е подражател, а също така и начинаещ сериен убиец — ако вземеше предвид разстоянието, което делеше местопрестъпленията, както и много различния начин, по който жертвите бяха намерили смъртта си.

Но Фиона нямаше вяра на съвпаденията.

Стана и изтича надолу по стълбите, към стаята, в която се намираше колекцията на Кит — криминални романи изпълваха лавиците, които покриваха стените от пода до тавана. „Разбира се, такова нещо като азбучен ред няма“, каза си Фиона и въздъхна. Започна да оглежда редиците, търсейки книгите на Джорджия. Първата, която откри, беше „Последна възможност“ — първия том на поредица от три съдебни трилъра, които бе завършила преди няколко години.

Няколко романа на Джорджия бяха филмирани, включително съдебните трилъри. Но игрален филм бе правен само по едно нейно произведение — „Сега и завинаги“, единственият й черен психологически трилър, който бе потресъл почитателите й с някои ужасяващо брутални сцени. Филмът беше английски, нискобюджетен, и спонсориран частично от Канал 4. Фиона си спомни смътно, че беше чела нещо за големия му успех. Някакъв елемент на филма бе приковал вниманието на масовата аудитория и за всеобща изненада той се бе превърнал в касов хит и в Европа, и в Америка. За успеха му допринасяше може би и основната тема от музиката към филма — запомнящата се, тъжна мелодия на баладата, изпълнявана от нежен момчешки глас, която бе в постоянен, потресаващ контраст с кошмарните сцени. По някаква причина Фиона така и не видя филма, въпреки че Кит сигурно имаше желание да го гледа.

Сега трябваше само да намери книгата. Една сред две-три хиляди — нямаше да е прекалено трудно, нали? Фиона обхождаше методично рафтовете и спираше всеки път, когато забележеше името на Джорджия. Как, по дяволите, се ориентираше Кит тук? И защо не можеше да изхвърли нито една книга, дори сам да твърдеше, че е пълен боклук?

На средата на втората стена търсенето й се увенча с успех. Откри първо издание на „Сега и завинаги“, с лично посвещение на Кит, написано с учудващо спретнатия почерк на Джорджия:

„На скъпия Кит, който вече е съвършен творец. Със садистична обич, Джорджия“.

„Колко типично за Джорджия“, помисли Фиона с иронична усмивка.

Изгаси лампата и тръгна обратно към тавана. Разположи се на дивана и придърпа завивката върху краката си. После започна да обръща страниците. Това, което прочете, пропъди и последната следа от спокойствие в душата й.

Глава 32

Стив протегна ръка, за да попречи на вратата на асансьора да се затвори, влезе вътре и се озова точно срещу следовател Джоан Гиб.

— Добро утро, Джоан — каза той.

— Добро утро, шефе. Позволено ли е да попитам помогнаха ли наколенките?

Стив направи гримаса.

— Да кажем, донякъде. Доктор Камерън ще ме свърже със свой дипломант, който ще направи анализа. Ако, разбира се, осигуря пари за хонорар.

— Но анализът може да ни помогне да напреднем значително — каза Джоан. — Не е възможно капитан Телфорд да не го съзнава.

Стив се усмихна.

— Надявам се да го убедя в правотата на нашите възгледи. — Асансьорът потрепери и спря. — Стискай ми палци. Елате с Нийл в кабинета ми след петнайсет минути.

Стив тръгна по коридора, подмина няколко врати без табели по тях и стигна до кабинета на непосредствения си началник. Почука и изчака, докато отвътре го поканиха да влезе. Капитан Дейвид Телфорд седеше зад бюро, което бе сигурно най-подреденото в цялата сграда. Нито едно хвърчащо листче не оскверняваше полираната му до блясък повърхност. Химикалките бяха подредени в метална чаша, до телефона бе поставен бележник — и това бе всичко. По стените нямаше нищо, с изключение на дипломите на Телфорд от полицейската школа и университета „Астън“, поставени в рамки.

— Седни, Стив — каза той със строго изражение. Беше твърдо решен да изтрие от паметта на всички служители в столичната полиция, че за фиаското на процеса срещу Френсиз Блейк имаше и друг виновник, освен Стив Престън. Стив го разбираше и напълно съзнаваше причините, поради които Телфорд — или „Тефлон“, както бе известен сред нисшите чинове — продължаваше да се държи с него като с прокажен.

— Благодаря, сър.

Понякога цялата тази игра му тежеше ужасно, но залавянето на престъпници имаше за него прекалено голямо значение, за да мисли сериозно за друга кариера.

— Никакъв напредък, нали? — тонът на Телфорд показваше недвусмислено, че иска да чуе утвърдителен отговор. Стив знаеше отлично, че той се интересува много повече от репутацията си, отколкото от въздаването на справедливост. Много слабо го вълнуваше намирането на убиеца на Сюзън Бланчард. За него бе далеч по-добре екипът да не открие истинския убиец, сред обществеността да се поддържа убеждението, че убиецът е Френсиз Блейк, който е на свобода по вина на съдията, и всички да забравят злощастната им операция.

— Напротив, сър, мисля, че открихме нова следа.

Стив се зае да описва старателно новите данни за колоездача, както и резултатите от проверката на Джоан.

— Сега имам нужда от вашето разрешение да бъде изплатен хонорар за съставянето на географски профил въз основа на групираните случаи. Това може да ни помогне да набележим заподозрени лица.

Телфорд се намръщи.

— Не ви ли се струва изсмукано от пръстите? Никакво неоспоримо доказателство, нали така?

— От самото начало проблемът с този случай е отсъствието на неоспорими доказателства, сър. Липсата на следи на местопрестъплението, относително малкото свидетелски показания, отсъствието на връзка между убиеца и жертвата. Очевидно е, че убиецът има известен опит в заличаването на следите си, което навежда на мисълта, че е извършител и на други престъпления със сексуален мотив. Това е най-обещаващото развитие от самото начало на разследването, сър.

— Хващате се за сламки — възрази Телфорд.

— Не мисля, че е така, сър — Стив се въздържа от традиционното „моите уважения, но…“. Достатъчно лъжи се налагаше да изрича и без тази. — Говорим за общопризната стратегия за водене на следствие. Ако не решим този случай, рано или късно обществеността ще си спомни за него. Когато това стане, бих предпочел да мога да докажа, че не сме пропуснали да проучим нито една възможност.

— Доколкото си спомням, доктор Камерън заяви официално, че няма повече да сътрудничи на полицията? — Телфорд мина на друга вълна, смутен от прикритата заплаха в думите на Стив, че може и да не се е отървал от натиска на общественото мнение.

— Доктор Камерън няма да се заеме с анализа, сър. Ще се обърнем към друг член на катедрата.

Телфорд се поусмихна.

— Едно на нула за нея, а?

Стив премълча. Където липсваше здрав разум, можеше да помогне обикновеното злорадство.

Телфорд се завъртя на стола си и като че ли започна да проучва дипломата си.

— Добре де, правете си анализите — той се обърна рязко към Стив. — Внимавайте да не оплескате повторно нещата, главен инспектор Престън.

Докато вървеше обратно към кабинета си, ръцете на Стив бяха свити в юмруци. Колко прекрасно би било да открият убиеца на Сюзън Бланчард! Разбира се, Телфорд щеше да обере лаврите, но всички в полицията щяха да знаят истината. Така щеше да се въздаде справедливост във всяко отношение.

Когато отвори вратата на кабинета си, видя Джоан и следовател Нийл Маккартни, които го чакаха. Нийл беше едър, раздърпан двайсет и няколкогодишен мъж. Стив не помнеше да го е виждал спретнат. Дори стойката му, когато седеше, бе винаги отпусната. Нерядко си бе задавал въпроса как ли е изглеждало това момче в униформа. Нищо чудно пословичната му неспретнатост да бе подтикнала ръководството да го прехвърли колкото е възможно по-скоро към цивилната полиция. Този ход бе само от полза за криминално-следствения отдел — Нийл беше добър полицай, проницателен, разсъдлив и упорит до крайност.

— Така. Имаме разрешение да поръчаме географски профил — съобщи Стив, докато заобикаляше изпружените крака на Нийл. — Аз лично ще отнеса материалите в университета веднага, щом приключим тук. И така, Нийл, какво прави Блейк?

— Доколкото мога да преценя, нищо интересно. Спи до късно, излиза да си купи вестник и мляко, и да вземе няколко касети от видеотеката. После се прибира у дома. Понякога прескача по обяд до букмейкърите да заложи на някое надбягване, пие по две бири в местната кръчма и се разхожда из парка. Прибира се пак в апартамента си и доколкото мога да преценя, стои до късно и гледа телевизия. Съдя по светлината на телевизионния екран. Нищо необичайно, никакви опити да се крие. И слава богу, като се има предвид колко малко хора се занимават със следенето. Кой го знае какво прави в промеждутъка между нашите смени. Понякога пък, когато някой от нас го следи, той не си подава носа от къщи по цял ден. Може да има и харем — няма начин да разберем.

Стив кимна.

— Знам, че това не е задоволително. Но засега просто трябва да следим нашия приятел господин Блейк толкова отблизо, колкото ни е възможно. Докато не попаднем на реална следа, той е всичко, с което разполагаме. Може да поразпитате дискретно съседите от долния етаж — дали не са забелязвали, че някой го посещава. Но първо трябва да сте абсолютно сигурни, че не са в приятелски отношения с него. Не искам Блейк да се досети, че все още ни интересува. Какво ще кажеш, Нийл?

Нийл сбръчка нос. Беше работил с шефове, които мразеха да се подлагат на съмнение решенията им. Но познаваше достатъчно добре Стив Престън, за да прецени, че няма да го упрекне, задето казва откровено мнението си. Особено сега, когато бяха само тримата.

— Не мисля, че е препоръчително, шефе — поде той. — Те са млада двойка, по на двайсет и няколко години, очевидно от хората, за които полицаите по принцип са лоши хора, нали разбирате? Според мен ще счетат за свой дълг да уведомят Блейк, че онези мръсници от полицията се навъртат наоколо.

Стив беше разочарован, но се довери на преценката на Нийл.

— Джон ли е на смяна днес? — попита той.

— Аха — Нийл се прозя.

— Добре. Иди да си починеш, Нийл. Гледай да се наспиш.

— Сигурен ли сте, че няма нищо за мен, шефе?

— Абсолютно. Джон ще се справи сам. Ако имаме нужда от теб, ще викаме.

Нийл разгъна полека едрото си тяло и се протегна с наслада.

— Няма да възразя. Да не повярваш — ще ми се съберат повече от осем часа сън! Току-виж организмът ми изпаднал в шок.

Той се потътри навън.

— Значи да държа фронта, така ли, шефе? — попита Джоан.

— Да. Аз ще прескоча до университета да се видя с някакъв тип на име Тери Фаулър. Доктор Камерън изпрати съобщение, че е уговорила всичко. Не знам колко време ще се бавя — зависи колко дълго трябва да описвам случая на Фаулър. Мисля после да се обадя и на Фиона. Така че, ако не се видим, ще си пишем.

Стори му се странно, че влиза в сградата на катедра „Психология“ и не се отправя веднага към кабинета на Фиона. Портиерът го упъти към стаичката на третия етаж, където работеше Тери Фаулър заедно с още един дипломант. Стив почука на вратата и за негово учудване отвътре се разнесе женски глас.

Той отвори вратата и надникна вътре. Имаше две компютърни бюра. Едното беше празно, зад другото седеше млада жена с късо подстригана, изрусена коса, която стърчеше на фитили, яркочервено червило и очила с плътни черни рамки. Целите й уши блещукаха, пробити на по три места с халки, плюс обици с клипс на всяко. Стив се усмихна.

— Извинете, че ви безпокоя. Търся Тери Фаулър.

Изрусеното момиче подбели демонстративно очи, после се ухили и посочи към себе си.

— Току-що я открихте. Тереза Фаулър на вашите услуги. Фиона ли ви извъртя този номер с неуточнения пол?

Ядосан на Фиона, че го представи като тъп полицай с предразсъдъци, Стив пристъпи напред и сви рамене. „Прекрасно започва“, помисли той кисело.

— Какво се очаква да кажа? Хванах се на номера и моля за извинение. Нямам никакви предубеждения по отношение на жените — той протегна ръка. — Стив Престън.

— Радвам се да се запознаем, господин главен инспектор. — Ръкостискането й бе здраво като неговото, без превземки и без опити за себедоказване. — Не се притеснявайте. Глупавите игрички са слабост на всички психолози. Върви си със занаята. Сядайте и се разполагайте удобно. Доколкото е възможно да се разположи удобно човек на този инструмент на инквизицията.

Усмивката й беше заразителна и той установи, че й се усмихва в отговор.

— Ако нямате нищо против, нека си говорим на „ти“ — той придърпа един пластмасов стол и седна. — Надявам се, че Фиона те е подготвила по-добре, отколкото мен?

Тя поклати глава.

— Описа ми само най-общо за какво става дума. Каза, че искате да въведа данни за определен брой случаи в програмата за статистическо групиране. После, ако се очертае статистически значима зависимост, трябвало да направя географски профил. И че сте щели да ми платите, което никак не е за пренебрегване, държа да подчертая. — Тери се облегна назад, изтъквайки несъзнателно достойнствата на стройната си фигура в черни джинси и тениска.

— Има и още нещо — каза Стив, докато отваряше куфарчето си, за да извади папката със справката на Джоан. Беше прибавил досиетата на четири други случая, за да се убеди в достоверността на резултатите, но нямаше намерение да съобщава това на Тери. — Като начало трябва да подчертая, че всички тези данни са строго поверителни.

— Гроб съм — Тери сви устни и ги изду напред.

— Не се и съмнявам — каза той сухо в опит да съхрани известна официалност. — Но очевидно работиш тук с още някого. Така че винаги, когато излизаш, трябва да вземаш със себе си и папката, освен ако няма място, където можеш да я заключиш и да си убедена, че никой не може да я извади.

— Добре.

— Дори да отиваш само до тоалетната или за кафе.

— Ясно — тя се усмихна и вдигна примирително ръце с дланите напред. — Няма проблем, Стив. Разбирам.

— Не че искам да те поучавам.

Тери поклати глава.

— Не си работил досега с мен, откъде да знаеш дали не съм някоя малоумна блондинка? — тя ококори очи, а изразителното й лице се изкриви във въпросителна гримаса.

Стив не можа да не се засмее.

— Фиона не ме мрази чак толкова. И така, ето какво съм ти приготвил. Шест изнасилвания и четири опита за изнасилване. Както ти е казала Фиона, искам да разбера има ли основания да приемаме, че съществува връзка между някои от тях. Ако се получи статистическо групиране, искам да видя какво ще покаже географския профил. Стигнем ли дотам, ще те помоля да въведеш данни за още едно местопрестъпление, и ще видим какво ще излезе.

Тери повдигна едната си вежда, но по някакъв начин съумя да не изглежда превзето.

— Данните за последното местопрестъпление в папката ли са?

Стив поклати глава.

— Не искам да въздействам по никакъв начин на съжденията ти. Когато видим резултатите, ще ти дам последните данни.

— Съгласна съм. За кога ти трябва?

Стив разпери ръце.

— За вчера.

— За вчера ще ти излезе по-скъпо. Но мога да те уредя за утре на редовна цена. При едно условие.

Стив наклони леко глава и я изгледа подозрително.

— Какво условие?

— Да вечеряме утре заедно — усмихна се като жена, която е твърдо решена да постигне своето.

Стив почувства, че се изчервява.

— Да вечерям с теб?

— Толкова странно ли ти се струва?

Той се вкопчи отчаяно в професионалната си въздържаност.

— Не мисля, че е много добра идея.

— Защо? Не си женен, нали?

— Не, но…

— Тогава какъв е проблемът?

— Избягвам да смесвам работата с удоволствията — още докато говореше, осъзна, че говори като сухар, какъвто се надяваше да не стане никога.

— Че къде другаде хора като нас могат да срещнат някого, когото да поканят на вечеря? Ако искаш, може изобщо да не говорим за работа — каза Тери. — Няма да те разпитвам за десетте ти най-велики случая, ако обещаеш да не искаш от мен дефиниция на теорията на Жан Пиаже[11]. Хайде де, няма какво толкова да загубиш. Дори да ти е тъпо, става дума само за няколко часа. Ако пък се забавляваш, няма да те предам.

Приятно развълнуван, но все още предпазлив, Стив зарови пръсти в тъмната си коса.

— Много е внезапно.

Тя сви рамене.

— Животът е прекалено кратък. Трябва да умееш да се възползваш от всеки момент.

— Защо искаш да излезеш точно с мен?

— Боже мили, бива те да разпитваш, а? — Тери се засмя, а белите й зъби лъснаха и му напомниха на големия лош вълк. — Защото мисля, че си умен и имаш чувство за хумор, защото изглеждаш добре, и защото не си изкукуригал психолог. Четири основателни причини. И така, ще вечеряме ли заедно или не? Ако откажеш, няма да се обидя. Голямо момиче съм. Ще направя и анализа, не се безпокой.

Стив поклати глава, напълно объркан. Срещата се развиваше изцяло в разрез с предварителните му представи.

— Добре, хайде да вечеряме заедно — той сам се учуди на решението си, но веднага установи, че перспективата му се струва приятна.

— Браво, Стив. Ще ти се обадя утре, веднага щом приключа. Може ли? — тя вече посягаше към папката.

Съзнавайки, че го отпращат, Стив стана.

— Ами… исках да попитам за вечерята… Къде да запазя маса? Каква храна предпочиташ?

Тя сви рамене.

— Където искаш. Месо не ям, но обичам риба. Не мога да се сетя за национална кухня, която не харесвам.

— Защо ли не съм учуден? До скоро, Тери.

Стив тръгна по коридора към кабинета на Фиона, ухилен до уши. Не можеше да повярва, че се беше случило. Беше застрелян на място от чара на едно напълно непознато момиче. Наруши най-твърдите си принципи и не помнеше да се е чувствал толкова добре от месеци насам. Може би най-сетне късметът му се обръщаше.

Глава 33

Усмивката на Стив угасна веднага, щом видя Фиона. Когато влезе в кабинета й, тя седеше, вперила безизразно очи в екрана на компютъра, сключила ръце зад главата си.

— Чудесен ден, нали? — заяви той блажено и се разположи на дивана.

Фиона го изгледа така, сякаш внезапно бе полудял.

— Така ли?

— Така мисля — каза той доволно. — Току-що имах много интересен разговор с Тери Фаулър.

— Прекрасно — каза разсеяно Фиона. — Тери е много способна. Уверена съм, че ще ти свърши работа — гласът й заглъхна и тя впери поглед в стената над главата му.

— Фиона… Какво ти става?

— Извинявай, Стив. Почти не съм мигнала тази нощ. Малко съм… объркана.

— Нали искаше да говорим за нещо? — подсказа той.

Фиона се намръщи и потърка горната част на носа си с палец и показалец.

— Знам. Струваше ми се очевидно, когато ти оставих онова съобщение, а сега… не знам. Може би реакцията ми е пресилена.

Да види Фиона подчертано смутена беше толкова рядък случай, че Стив не можеше да остави нещата така.

— Слушам — каза той. — После ще решим заедно колко е сериозно.

Тя кимна.

— Не звучи по-невероятно от всички останали обяснения. Събудих се посред нощ, както ми се случва понякога, нали знаеш. Нямаше видима причина, но не можех да заспя отново. Отидох горе да поровя в Интернет, и влязох в една дискусия, където обсъждаха убийството на Джейн Елиъс. Като че ли всички бяха на едно мнение — че арестуваният е невинен.

Фиона си пое дълбоко дъх.

— Знам много добре колко ниско мнение имаш за хората, които киснат в Интернет посред нощ за някакви виртуални разговори, но някои от хората действително познаваха арестувания и твърдяха, че няма нито ум, нито смелост да измисли и изпълни такъв план. Помисли само — ако полицията е заловила невинен човек и убийството на Джейн няма нищо общо с връзката й с таен агент на ирландската полиция, логичният извод е, че нейният убиец и убиецът на Дрю Шанд са едно и също лице.

— Това е пресилено, Фай, и ти го знаеш. Различни страни, напълно различен начин на действие, а доколкото ни е известно, не е открита отлика, която можем да определим като „подпис“ на серийния убиец.

— Има своеобразен „подпис“, Стив. Дрю и Джейн бяха много известни писатели на трилъри за серийни убийци, бяха печелили награди, книгите им бяха филмирани. При това и двамата са убити по начин, който възпроизвежда почти дословно убийство, описано от тях самите.

Разсеяността на Фиона бе изчезнала, тя се бе мобилизирала напълно.

— Не отговаря на традиционната представа за „подпис“ на сериен убиец — беше единственото възражение, което Стив успя да измисли.

— Знам. Но наскоро работих по друг случай — онзи в Испания — при който „подписът“ също беше нетрадиционен. Може би затова съм по-склонна да приема идеята, отколкото бих била в друг случай. Затова бъди така добър да ме изслушаш. Нека приемем, само в името на спора, че има вероятност двете убийства да са дело на един и същ човек.

Стив кимна.

— Добре. От чисто научен интерес съм съгласен да чуя докъде ще стигнем, ако приемем такава хипотеза.

— Ами ще стигнем дотам, че Джорджия Лестър изчезна и не се вестява до ден-днешен. Знаем, че е получила анонимно писмо със заплаха, че ще бъде убита, и че се уплаши, когато разбра, че и Кит е получил подобно писмо. Кит, който я познава доста добре, е склонен да вярва, че журналистите са прави, и че тя се крие някъде, за да предизвика рекламен шум около личността си. Ти самият каза снощи, че не е изключено да е отвлечена. Всяка една от тези версии може да отговаря на истината. Не можем да изключим и предположението, че полицията вече преговаря с човека, който я е отвлякъл, и не огласява нищо, за да осигури безопасността й. Ти би могъл да разбереш дали наистина е така. Но съществува и трета вероятност.

— Имам смътното чувство, че знам какво предстои — каза Стив.

— Мисля, че Джорджия може да е третата жертва на сериен убиец. Ако това действително е така, тогава, за да остави „подписа“ си, убиецът трябва да я убие по начин, който самата тя е описала в свой роман, в който става дума за сериен убиец. Така ли е?

Стив реши засега да не възразява.

— Теоретично да.

— След като се рових в Интернет снощи, прегледах заглавията на Джорджия. Тя е написала само един трилър, в който става дума за сериен убиец — и той е „Сега и завинаги“, който беше филмиран. Тя отговаря на изискванията и защото е печелила награди — два пъти е награждавана със „Златен кинжал“ на Асоциацията на авторите на криминална литература за най-добра книга на годината. Отговаря на всички показатели, Стив. Затова снощи реших да прегледам книгата.

Фиона помълча и прибра косата си назад. Стив едва сега забеляза тъмните кръгове под очите й.

Тя продължи. Тонът й вече беше спокоен и безстрастен. Говореше като човек, който изнася лекция.

— Убиецът в „Сега и завинаги“ отвлича жертвите си. Причаква ги на някой междуселски път и се преструва се, че е закъсал с колата — посред бял ден, за да не събуди подозренията им. После ги откарва обратно в леговището си и ги удушава. Накрая ги одира, нарязва ги на парчета и ги складира като разфасовано месо в кланица.

Известно време Стив гледа мълчаливо Фиона. Звучеше ужасно, но ако приемеше първоначалното й предположение, трябваше да стигнат до този извод.

— И ти мислиш, че същото се е случило и с Джорджия Лестър?

Фиона го погледна право в очите.

— Умирам от ужас, защото имам чувството, че точно това е станало с нея. Кажи ми, че съм параноичка, моля те.

— Психологът си ти. Сама знаеш, че за параноя може да се говори, когато не съществуват никакви поводи за страх. Това, което описа току-що, може да не е съвсем убедително, но не е и напълно неоснователно.

Стив се приведе напред, отпусна лакти на коленете си и сключи пръсти. Колкото и да се стараеше да говори скептично, част от него вече приемаше теорията на Фиона.

— Какво прави с останките на жертвите в книгата?

— Убиецът има фирма за търговия — месо на едро — в града, където живеят и жертвите му. Казал е на подчинените си, че един от фризерите във фирмата е развален и го държи заключен. В него складира жертвите си. Така че, ако съм права, логично е да търсим тленните останки на Джорджия на пазара в Смитфийлд. Двамата с Антъни живеят съвсем наблизо.

Стив притвори очи и се зачуди как точно ще убеди следователите, които се занимаваха с издирването на Джорджия Лестър, че им трябва разрешение за претърсване на хладилниците на пазара в Смитфийлд.

— Последен въпрос — каза той. — Мислиш ли, че убийствата са свързани с писмата?

Фиона сви рамене.

— Не знам. Първото, което си помислих, когато прочетох писмото до Кит, беше, че този, който го е писал, не е убиец. В нито едно от писмата, които видях, авторът не се хвали с извършено убийство — което би трябвало да се очаква, ако беше и убиец. Най-общо казано, авторите на подобни анонимни писма имат по-различна нагласа от хората, които наистина извършват убийства. Но колкото повече продължава тази история, толкова повече съм склонна да се усъмня в преценката си. Ако съществуват двама души, единият от които разпраща анонимни писма със заплахи до автори на криминални романи и втори, който пък ги убива, е изключително трудно да повярвам в обикновено съвпадение.

— Но ние не знаем дали Джейн Елиъс и Дрю Шанд са получавали подобни анонимни писма, нали? От Ирландия ме увериха, че не са намерили нищо подобно в кабинета на Джейн Елиъс.

Макар и склонен да приеме аргументите на Фиона, че се е появил сериен убиец, лично за себе си Стив не искаше да се примири с мисълта, че писмата представляват действителна заплаха. Защото ако беше така, най-близкият му приятел би трябвало да бъде следващата жертва на убиеца. Имаше чувството, че се вледенява само като си го помислеше.

Фиона се взираше безизразно в лицето му. Думите му минаваха край ушите й и не можеха да уталожат тревогата, която я гризеше отвътре като червей.

— Знам само едно — ако наистина съществува такъв сериен убиец, Кит почти сигурно е в списъка на жертвите му, дори авторът на писмата да е друг. Той отговаря на всички изисквания, също като Джорджия. Трябва да предприемеш нещо, Стив.

Глава 34

Докато вървяха по оживената Холборн Стрийт, Фиона беше необичайно мълчалива. Бяха се упътили към едно тихо кафене, където Стив бе уговорил да се срещнат с инспектор от полицията на Централен Лондон. Настроението й видимо хармонираше с мрачното небе и високите, тъмни викториански сгради, надвиснали над тях, докато вървяха към Фарингдън Роуд. В опит да я изтръгне от мрачните й мисли, Стив попита:

— Твоята дипломантка има ли обичая да кани на вечеря мъже, с които току-що се е запознала?

— За Тери ли говориш?

— Покани ме на вечеря.

— Доколкото виждам, все още не може да контролира импулсите си — Фиона като че ли се поразвесели.

— Често ли го прави? — повтори Стив, странно потиснат от тази представа.

— Дали кани често почти непознати мъже на вечеря? Не, не мисля така. Но има слабостта да се подчинява на всякакви пориви, хрумвания и вдъхновения, без да се замисля.

— Аха — каза Стив.

— Точно такава жена ти трябва, Стив. Жена, която да те измъкне от утъпкания път — каза тя, пъхна ръка под неговата и го притисна леко над лакътя.

— Такъв ли съм в твоите представи? Човек, който се тътри по утъпкан път?

— Признай си, че си роб на навиците и на прекалената предпазливост. Една кратка среща с очарователна вихрушка като Тери може да ти се отрази добре.

— Значи мислиш, че тя очаква само това? Кратка среща? — Стив се опита да говори шеговито, в тон с думите на Фиона.

— Нямам представа. Съжалявам, не исках да намекна, че за нея си само повод да прекара приятно няколко часа. Доколкото знам, за Тери не се говори, че има безразборни връзки. Работя с нея от две години, но единственото, което съм видяла е, че умее да поставя всеки мъж на мястото му. Което в нейните представи като че ли е на една ръка разстояние. Което — добави тя бързо — е съвсем разумно. Нагледала съм се на студентки, които провалят следването си само заради това, че са най-привлекателни в групата и не могат да устоят на ухажванията на колегите си.

— Но Тери не е такава, това ли искаш да кажеш?

Те отстъпиха встрани, за да пропуснат една жена с бебе в количка.

— Категорично не. Съзнава, че е привлекателна, но никога не злоупотребява с това. Когато започна да работи върху дипломната си работа, живееше с някакво момче, но се разделиха… трябва да има вече осемнайсет месеца. Оттогава като че ли няма никой или поне никой от значение. Трябва наистина да те е харесала — тя отново притисна ръката му и му се усмихна.

— Познаваш я доста добре — отбеляза Стив.

— Продължаваш да разпитваш, което сигурно означава, че си приел поканата.

— Да.

Фиона повдигна вежди.

— Чудесно. Време ти е да живнеш малко, Стив. Отпусни се. Мисля, че Тери ще ти подейства разтоварващо. Тя е умна и талантлива, но и също забавна.

Стив се усмихна.

— Така мисля и аз. Като че ли ще трябва да внимавам с госпожица Фаулър.

— Което е препоръчително в началото на една връзка — каза Фиона с лукава усмивка.

— По-спокойно! Засега само ще вечеряме заедно, не се е пренесла у дома.

Фиона премълча, само го изгледа проницателно, пусна ръката му и влезе в кафенето. То бе открито точно когато модерните кафе-барове бяха най-популярните заведения в града, обзаведено в изчистения стил на деветдесетте години. Стените бяха боядисани в различни нюанси на естествени тонове, навсякъде се виждаха пищни цветни аранжименти във високи алуминиеви вази. Столовете бяха ниски, с ергономична форма, цветовете на ниските масички напомняха на различни видове билков чай. За звуков фон служеше универсално търпима британска попмузика, достатъчно висока, за да заглушава съскането на кафе-машините. Заведението беше доста встрани от университета и тук рядко идваха студенти. Сега, в предобедните часове, бяха заети само няколко маси. Стив я поведе към една ъглова маса, където никой не би могъл да подслушва разговора им. Прегледаха обширното меню и Фиона си поръча капучино, а Стив — шварц. Той извади пура, запали я и изпрати едно съвършено кръгче дим към тавана.

Фиона се усмихна.

— Правиш това само когато си нервен — каза тя.

— Така ли?

— Забелязвала съм го и преди. Когато си напрегнат, започваш да правиш димни кръгчета.

— Това съм аз за теб — най-обикновено опитно зайче — каза Стив добросърдечно.

Преди Фиона да успее да отговори, в кафенето влезе висока чернокожа жена в елегантен светлокафяв делови костюм. Носеше куфарче. Жената спря на вратата, огледа се, и когато видя Стив, се насочи към тях. Докато наближаваше, Фиона успя да я огледа подробно. Обувки с ниски токове, стегнати мускули на прасците. Късо подстригана коса, високи скули, орлов нос, тъмни очи зад очилата с елегантни рамки. Възрастта й не можеше да се прецени лесно, но Фиона си каза, че след като е главен инспектор от криминалната полиция, трябва да е минала трийсет и пет години. Когато застана пред масата им, жената кимна на Стив и подаде ръка на Фиона.

— Доктор Камерън? За мен е чест да се запознаем. Аз съм Сара Дювал от криминалния отдел на полицията на централен Лондон.

Ръкуваха се и Сара Дювал седна срещу Фиона.

— Радвам се да те видя отново, Стив — кимна тя сухо.

— Благодаря, че отдели време да дойдеш, Сара. Знам, че си затънала в работа.

— Всички сме така — отвърна инспектор Дювал. Сервитьорът донесе кафетата и тя си поръча двойно еспресо. Фиона не се учуди. Тази жена трябваше да поддържа с нещо енергията, която я бе катапултирала толкова високо в йерархията на столичната полиция, и надали можеше да разчита единствено на подкрепа и похвали от страна на колегите.

— Стив каза, че искате да говорите с мен във връзка с издирването на Джорджия Лестър — каза тя и впери проницателния си поглед във Фиона.

— Честно казано, колкото повече обмислям предположенията си, толкова повече се убеждавам, че губя времето на всички вас — измърмори Фиона, съзнавайки, че губи обичайната си увереност, може би смутена от повелителния тон на другата жена.

— Склонна съм да ви изслушам и после да преценя — каза Сара Дювал. — Бихте ли ми обяснили за какво става дума?

Фиона започна от самото начало, от убийството на Дрю Шанд, и нахвърля в общи линии хипотезата, която беше изложила пред Стив. Сара Дювал слушаше в пълно мълчание. Лицето й беше абсолютно неподвижно, по тялото й не трепваше нито едно мускулче. Когато Фиона приключи, тя просто кимна и каза:

— Разбирам.

После взе чашата и отпи малко от кафето си.

— Мисля, че ни най-малко не ми губите времето — каза тя и хвърли поглед към Стив. — Надявам се, мога да говоря съвсем откровено?

— Фиона знае какво означава изразът „поверителни сведения“ — потвърди той.

Дювал взе лъжичката и започна да разбърква замислено кафето си.

— Основното разследване на изчезването на Джорджия Лестър се води от полицията в Дорсет, където е била видяна за последен път. Там е открита и колата й. Аз участвам, доколкото лондонското й жилище се намира в моя участък. Налагаше се да бъдат проведени проучвания на територията на Лондон и бе решено те да се проведат от по-високопоставени служители, отколкото са обикновено тези, на които се възлага издирването на изчезнали лица. Предполагам, че причините са очевидни — Фиона кимна, впечатлена от спокойния и уверен тон на жената.

— Както споменахте и вие, чуваха се намеци, че госпожа Лестър може сама да е инсценирала изчезването си, за да вдигне шум в медиите. До известна степен ние също допускахме такава възможност. Но лично аз не мисля, че случаят е такъв. Като изключим всичко останало, оказва се, че тя вече е била ангажирала бодигард, който трябвало да я съпровожда на обиколката — не мисля, че би си дала труда да прави нещо такова, ако планираше да изчезне с рекламна цел. Освен това притесненията и скръбта на съпруга й са напълно искрени, и всички, които я познават, ме уверяват, че тя никога не би му причинила подобно нещо. Следим телефона и пощата на господин Фицджералд — с негово изрично съгласие — все още никой не е искал откуп за госпожа Лестър, а ако беше отвлечена, това задължително щеше да се е случило досега.

Както твърдите и вие, остава мъчителното предположение, че госпожа Лестър е мъртва, и по-точно, че е била убита. Нищо не подсказва, че може да е станала жертва на фатална злополука. По тези причини подходът ни съответства на първоначалните стадии на следствие при убийство. Това, което ми казахте, е смущаващо, но в известен смисъл съм доволна, че го казахте, защото то съвпада напълно с предположенията, които ми подсказва моят инстинкт. Наистина ми се иска някой да се бе сетил да ми каже нещо за анонимните писма.

Фиона доби разкаян вид.

— Вината до голяма степен е моя. Джорджия настояваше тя и Кит да представят писмата в полицията, но приятелят ми, Кит, възразяваше. Той мислеше, че ги е писал някакъв безобиден луд и не искаше да го обвинят, че се възползва от убийството на Дрю Шанд, за да си прави реклама. Трябваше да бъда по-настоятелна. Съжалявам.

Дювал кимна. Нищо в израза й не подсказваше, че има желание да успокои Фиона. По-скоро личеше, че според нея Фиона е трябвало да прецени по-точно ситуацията. После тя каза:

— Но сега искам да ги видя колкото е възможно по-скоро.

— Ще ви ги изпратя още днес — обеща Фиона. — Те са в кабинета ми. Наистина съжалявам, бях притеснена и не съобразих да ги взема със себе си.

Дювал стисна устни и прие мълчаливо извинението.

— И така, какво да правим от тук нататък? — Стив явно искаше да промени разговора, преди напрежението между двете жени да премине във враждебност. — Не ми се вярва, че ще ти дадат разрешение да претърсваш Смитфийлд само въз основа на предположенията на Фиона.

Дювал отново отпи от кафето си. Явно така печелеше време, каза си Фиона.

— Мога да опитам — каза тя след малко. Отпи още кафе. — В полицията в централен Лондон имаме един-двама съдии, които са в състояние да проявят разбиране. Освен това сме в много добри отношения с администрацията на пазара. Всъщност един наш екип е разположен на самия пазар. Ще ви бъда задължена, доктор Камерън, ако можете да ми кажете нещо повече за психиката и личността на човека, който извършва тези престъпления — и дали според вас е възможно той да нанесе нов удар. — Тя се усмихна едва забележимо. — Предотвратяването на ново престъпление е подходящ аргумент за пред съдии.

— Не се занимавам пряко с поведенчески отклонения — каза Фиона. — Работата ми е чисто академична. Когато съставям профили, не се интересувам дали предполагаемият престъпник е бил малтретиран от баща пияница и дали е страдал от нощно напикаване. Това е работа на клиничните психолози, които имат необходимия опит.

Дювал кимна.

— Разбирам. Лично аз предпочитам известна академична строгост при издирването на престъпника — каза тя сухо. — Но има ли все пак още нещо, което бихте могли да ми кажете, въз основа на познанията ви за методите на такива престъпници?

— Гневът е основният подтик за такива престъпления. Повечето серийни убийства имат някакъв сексуален подтекст, но понякога мотивите могат да бъдат съвсем различни. Съществуват серийни убийци от така наречения мисионерски тип. Те считат за свой свещен дълг да отърват света от определен вид хора, които според тях не заслужават да живеят. Наскоро работих по подобен случай с испанската полиция. В настоящия случай бих казала, че мотивът за убийствата е загуба.

— Загуба ли?

— Повечето зрели хора приемат собствената си личност като комплекс от взаимносвързани фактори — поясни Фиона. — Така че, ако загубим родител, ако се разделим с любим човек, ако рухне кариерата, на която сме се посветили, ние преживяваме загубата, страдаме, но не губим усещането си за идентичност. Но съществуват хора, които не са в състояние да съхранят целостта на своята личност. Това са хора, които концентрират съществуванието си само върху един негов аспект. И ако се случи да го загубят, те губят безвъзвратно душевното си равновесие. Някои се самоубиват, а една по-малка група насочват мъката и яростта си навън и се опитват да си отмъстят на хората, които според тях носят вина за случилото се.

— Разбирам — кимна Дювал. — И вие мислите, че си имаме работа с такъв престъпник?

Фиона сви рамене.

— Така бих казала въз основа на личния си опит.

Стив се приведе напред.

— Но какъв трябва да бъде човекът, който би насочил личното си отмъщение към авторите на трилъри за серийни убийци?

— Или насочила — прекъсна го Дювал. — Ние от полицията в Централен Лондон даваме еднакъв шанс на половете, Стив. — На устните й отново заигра лека усмивка.

Стив поклати глава.

— Ако наистина е сериен убиец, трябва да е мъж. Дрю Шанд беше хомосексуалист и е бил видян да напуска онзи бар с някакъв мъж, който така и не се обади да свидетелства. Налага се да предположим, че той е убиецът.

Дювал кимна в знак на съгласие.

— Приемам аргументите ти. Поне засега. — После се обърна отново към Фиона. — Просветете ни, докторе. Какъв би трябвало да е човекът, който би си поставил за цел да убива писатели на криминални романи?

Фиона реши да не се впечатлява от покровителственото отношение и демонстративната строгост на Сара Дювал. Преценката беше нейна работа и никой не можеше да й попречи да я направи.

— Писането на художествена литература е творческа дейност и може да предизвика силни емоции. Би трябвало да знам, защото живея с писател. Не изключвам вероятността да става дума за почитател с психически отклонения, който просто иска да се прочуе, някакъв вариант на Марк Чапман[12]. Но такива хора обикновено се ограничават с едно убийство. За цел като тяхната това е достатъчно. А и рядко са в състояние да изградят такива сложни планове, каквито се предполага, че има в нашия случай.

Възможно е да става дума за кандидат за писателска слава, разяждан от завист при мисълта за успехите на другите. В паралелния свят, който обитава, той сигурно си представя, че те са присвоили негови сюжети, крали негови идеи — по най-традиционен начин или дори, че са успели да проникнат някак в съзнанието му. Бих причислила твърдо автора на анонимните писма към тази категория, съдейки по съдържанието им.

Може да става дума за истински писател, чиято кариера е в упадък. Такъв човек би могъл да мисли, че преуспяващите писатели му отнемат нещо, което е негово по право. — Фиона разпери ръце. — Съжалявам, не мога да кажа нищо по-конкретно. — Забеляза, че Дювал я гледа скептично.

— Никога не съм си представял, че някой може да се почувства толкова засегнат от писатели, че да иска да ги убие — каза Стив.

— Който и да е извършителят, в неговите представи точно тези писатели са му причинили голямо и непоправимо зло. Той счита, че по този начин си отмъщава за стореното — отвърна Фиона.

Дювал се намръщи.

— Но в крайна сметка писането на книги не се отразява пряко на ничий живот.

— Значи не сте от хората, които считат, че перото е по-силно от меча? — попита Фиона.

— Не, не съм — отвърна категорично Дювал. — Книгите са просто… книги.

— Дума дупка не прави, така ли?

Дювал поразмисли.

— Струва ми се, че нищо, което съм прочела, не е повлияло по някакъв начин на живота ми — за зло или добро.

— „Поезията не може да стане причина нещо да се случи“ — цитира Фиона.

— Моля?

— Това са думи на У. Х. Оудън[13]. А считате ли, че същото важи за киното и телевизията? — попита Фиона. Спорът се водеше между двете жени. Стив чувстваше, че засега му е отредена роля на наблюдател.

Сара Дювал се облегна на стола си и се замисли.

— Вашите колеги постоянно ни казват, че когато децата гледат насилие по телевизията, започват да му подражават.

— Съществуват реални случаи, които доказват тази теория. Но дори да не става дума за директно въздействие, считам, че всичко, което четем и гледаме, се отразява на начина, по който възприемаме света. Затова постоянно се чудя дали убиецът не изразява недоволството си от начина, по който тези писатели и техните книги представят света — подчерта Фиона.

— Струва ми се малко пресилено.

Фиона сви рамене.

— Но колкото и странно да звучи, логиката ни принуждава да мислим, че ако Джорджия е мъртва и всички тези убийства са свързани, причината се крие в написаното от жертвите.

Дювал кимна.

— Жертвата режисира собственото си убийство.

— Четете творчеството на жертвата, за да откриете убиеца — намеси се Стив. — Правило номер едно за залавяне на нестандартни убийци.

— И той ще убие отново — каза невъзмутимо Сара Дювал.

Точно това бяха думите, от които се боеше Фиона, въпросът, който я преследваше от мига, в който попадна на определени пасажи в „Сега и завинаги“.

— Да. Ако не бъде спрян, ще продължи да убива. Това, което трябва да направите, е да съставите списък на потенциални жертви и да се погрижите за безопасността им.

За миг Дювал изгуби невъзмутимото си изражение и хвърли поглед към Стив, сякаш очакваше помощ от него. Но лицето му остана напълно неподвижно.

— Не знам какво бих могла да направя — каза тя колебливо. Очевидно не й беше приятно външен човек да й дава съвети как да си върши работата.

— Струва ми се съвсем очевидно — каза спокойно Фиона. Сега, когато знаеше, че става дума за съдбата на Кит, хладнокръвието й се върна и тя пое нещата в свои ръце. — Става въпрос за награждавани писатели, автори на трилъри за серийни убийци, и то такива, които са били филмирани. Свържете се с Асоциацията на авторите на криминална литература. Те ще ви свържат със специалисти, които могат да ви помогнат по-нататък.

— Но сигурно има десетки писатели, които отговарят на това описание — възрази Сара Дювал. — Не е възможно да охраняваме всички.

— Можете поне да ги предупредите — тонът на Фиона не допускаше възражения. Лешниковите й очи светеха с непреклонен блясък в сумрака на заведението.

Същата непреклонност сякаш се отразяваше в лицето на Сара Дювал.

— Изключено — каза тя. — Струва ми се, че не сте обмислили предложението си докрай, доктор Камерън. Само това ни липсва, да избухне масова паника. Достатъчен ни е сегашният медиен цирк, при положение, че все още не сме сигурни жива ли е Джорджия Лестър или не. Едно огласяване на подозренията ни в този момент би било безотговорно.

Фиона я изгледа яростно.

— Някои от тези хора са мои приятели. Живея с един от тях. Ако вие не ги предупредите, ще ги предупредя аз.

Фините ноздри на Сара Дювал се издуха. Тя се обърна към Стив.

— Доколкото си спомням, ми каза, че тя разбирала от поверителност?

Стив постави ръка над лакътя на Фиона, но тя го отблъсна нетърпеливо.

— Главен инспектор Дювал има право — каза тихо Стив. — Все още не знаем нищо със сигурност. Ако предизвикаме преждевременна паника, това може сериозно да намали шансовете ни да заловим някога този човек. Знаеш, че е така, Фай. Ако не ставаше дума за Кит, ти първа би препоръчала да не доставяме на убиеца удоволствието от публичното огласяване на злодеянията му.

— Да, Стив, сигурно бих казала така — сопна се Фиона. — Но сега става дума за Кит, и моят дълг към него е далеч по-голям от задълженията ми към полицията.

Настана застрашително мълчание.

Накрая Дювал каза:

— Разбира се, можете да предупредите приятеля си да бъде нащрек. Но настоявам тези сведения да не се разпространяват.

Фиона изпръхтя презрително.

— Какво си мислите, че имате работа с идиоти ли? Това са все жени и мъже, които живеят благодарение на богатото си въображение. Още от убийството на Дрю Шанд всички писатели на криминални романи в Шотландия поддържат ежедневна връзка помежду си. Една от тях вече се обърна към мен с молба за професионално мнение. Повечето от тях знаят каква е професията ми. Ако намерите Джорджия, нарязана на парчета в Смитфийлд, телефонът ми ще прегрее. Нямам никакво намерение да казвам на тези хора, че нямат повод да се безпокоят.

— Фай, знаеш, че има разлика между това да им кажеш да бъдат по-предпазливи и да ги уведомиш директно, че са потенциални жертви на сериен убиец. Знаеш също така, че ако искаш, можеш да бъдеш по-въздържана в съветите си — каза Стив.

Фиона отблъсна стола си и стана.

— Ти може и да си забравил Лесли, Стив, но аз не съм и никога няма да я забравя. И сега ще постъпя така, както намеря за добре, а не както ти би предпочел.

Стив я проследи с поглед, докато излизаше от заведението. Вървеше толкова бързо, че косата й се развяваше.

— О, по дяволите — простена той.

— Ще ви бъда задължена, ако ме уведомите за какво става дума… сър — прекъсна Дювал мислите му.

Стив смачка нервно пурата си в пепелника.

— Тя е права, не бях се сетил за Лесли — каза той по-скоро на себе си. После изправи гръб и се обърна към събеседницата си. — Лесли беше сестра на Фиона. Беше изнасилена и убита от сериен убиец, който така и не бе открит. Затова и Фиона реши да специализира криминална психология. Навремето престъпникът бе изнасилил и други студентки. Тя винаги е вярвала, че ако администрацията на университета бе предупредила студентките, Лесли би била жива и досега. Сигурно не е права, но хората, изгубили близък човек по такъв начин, трябва да прехвърлят вината върху някого. В противен случай започват да обвиняват жертвата, а това вече е болестно състояние.

Дювал кимна с разбиране.

— Нищо чудно, че се е притеснила толкова за приятеля си.

— И аз се притеснявам за него, Сара. Той е най-добрият ми приятел — лицето на Стив беше строго.

— Настигни я и опитай да я успокоиш. Наистина не бива да предизвика хаос в хода на разследването. Макар да отчитам, че ни помогна много.

Стив, който мразеше да му казват какво да прави не по-малко от Сара Дювал, я изгледа мрачно.

Тя вдигна ръка в опит да го успокои.

— Щом се прибера в отдела, отивам право при шефа, за да изискам хора за пълноправно разследване на убийство. Надявам се още следобед да уредя заповед за обиск. Можеш да й кажеш това, за да я успокоиш.

— Ще й го кажа, Сара. Радвам се, че прие всичко сериозно. Защото ако нещо се случи с Кит Мартин, Фиона няма да е единствената, която ще иска главата на виновника.

Глава 35

Първият порив на Фиона бе да скочи в някое такси и да се прибере у дома при Кит. Но тя винаги се бе стремила да поставя дълга преди желанията си, затова тръгна стремително по улиците обратно към университета, без да забелязва нищо около себе си. В главата й цареше пълен хаос, стомахът й се свиваше от страх. Нямаше реални причини да предполага, че точно Кит ще е следващата жертва на убиеца, но нямаше причини и да е уверена в обратното. Трябваше да намери начин да го накара да гледа сериозно на опасността, без да изпада в паника като нея.

Вече влизаше в кабинета си, когато чу, че някой я вика по име. Обърна се и видя Стив, който тичаше към нея по коридора. Лицето му беше запотено.

— Чакай, Фиона — извика той отново, но тя се обърна и хлопна вратата зад гърба си.

Още не беше съблякла сакото си, когато той връхлетя в кабинета. Преди тя да успее да се отдръпне, той я прегърна и я притисна здраво към себе си.

— Знам, че се страхуваш — каза Стив тихо.

— Вятър — сопна се Фиона. — Бясна съм. Хората са изложени на сериозен риск, а вие не искате да ги защитите — тя се отдръпна, свали сакото си и го хвърли на дивана. — Нямаше да си мълчите, ако някой избиваше полицаи. Защо Кит и хората като него да не заслужават същото внимание?

— Нещата са съвсем различни, Фиона. Полицаите умеят да пазят тайна. Но ако пуснем циркулярно предупреждение към всички писатели на трилъри, наистина ще предизвикаме абсолютна лудница. Не можем да им гарантираме охрана, не разполагаме с толкова хора. Затова известна част от тях ще ревнат пред медиите какъв боклук е полицията, а вестниците само това и чакат — веднага ще раздухат масова истерия. Тогава ще дойде ред на откачалките и маниаците. Ще започнат фалшивите заплахи по телефона. Ще се завъдят всякакви доброволци, които ще решат да вземат закона в свои ръце и да защитават любимците си така, както намерят за добре. И накрая ще пострада някой, който няма нищо общо с цялата каша.

Стив крачеше напред-назад, докато говореше. Стойката на тялото му излъчваше силно напрежение.

— Не ми се оправдавай, Стив. Ако Джорджия е убита — а бог ми е свидетел, искрено се моля Сара Дювал и хората й да не открият във фризерите на Смитфийлд нищо друго, освен животинско месо — ако тя е убита, съществуването на сериен убиец е неоспоримо. Няма да допусна Кит и колегите му да служат за примамка, докато вие се туткате и не успявате да заловите престъпника. — Тя отвори рязко едно чекмедже, извади тънка пластмасова папка и му я подхвърли. — Ето писмата. Анонимните писма до Кит, Джорджия и другите четирима. Занеси ги на Сара Дювал.

Лицето на Стив се изопна.

— Така да е. Обещай ми само едно. Обещай ми, че каквото и да предприемеш, ще постъпиш като човек с чувство за отговорност.

Фиона като че ли всеки момент щеше да се разплаче от яд.

— Стив, мислех, че ме познаваш по-добре.

Упрекът в гласа й го удари като камшик. Стив трепна.

— Съжалявам, Фай. Но трябва да разбереш и моята гледна точка. Не можем да допуснем лов на вещици в медиите. Вярвай ми, аз също съм много уплашен. Ако нещо се случи с Кит, никога не бих си го простил.

— Тогава направи така, че да не му се случи нищо.

Стив хвърли ядосано папката на един стол.

— Нищо ли не можеш да схванеш? Не мога да предприема каквото и да било. Нямам право да постъпя така. Полицията на централен Лондон е напълно автономна и аз не мога да се меся в техен случай.

— Е, при това положение няма за какво повече да говорим, нали? — гласът на Фиона идваше сякаш много отдалеч.

Преди Стив да отговори, иззвъня телефонът. Тя автоматично посегна към него и каза:

— Моля те да ме извиниш. Чака ме работа. — После му обърна гръб. — На телефона е Фиона Камерън.

Стив видя как раменете й се отпуснаха, когато чу кой се обажда.

— Само минутка, майоре — каза тя, покри микрофона с ръка и погледна през рамо. — Довиждане, Стив.

Изчака да го види как прибира папката и излиза, после заобиколи бюрото и седна. Потисна въздишката си и отново заговори:

— Извинявайте, трябваше да изпратя някого.

— Аз моля за извинение, ако се обаждам в неподходящо време — каза Берокал.

— Мога да ви уверя, че точно сега за мен няма такова нещо като подходящо време. С какво мога да ви помогна?

— Имам много добри новини — каза той. — Арестувахме Мигел Делгадо.

Фиона се насили да заговори жизнерадостно въпреки надигащото се главоболие.

— Честито! Трябва да сте много облекчени.

— Разбира се, и доволни, че най-сетне успяхме. Вие бяхте права, имал е още един вариант за отстъпление. Имал някакъв приятел, на когото смятал, че може да разчита, защото въпросният приятел бил също престъпник. Но се оказва, че човекът е дребен крадец. Когато видял снимката на Делгадо във вестника, разбрал, че трябва да е извършил някакво сериозно престъпление — а единствените сериозни престъпления в града, за които бил чувал, били убийствата. Уплашил се да не го обвинят в съучастие в тези престъпления, и макар че дал караваната си на Делгадо, след това веднага се обадил в полицията. Открихме го днес сутринта в един къмпинг на няколко мили от града.

— Браво. Призна ли?

Тя чу как Берокал въздъхна.

— Не. Откакто го арестувахме, не е казал нито една дума.

— Има ли някакви доказателства, които го свързват с престъпленията?

— Помните ли втората жертва, американецът? При нас дойде един сервитьор, който твърди, че го е виждал заедно с Делгадо два дни преди убийството. Надяваме се в лабораторията да открият съвпадение в пробите на косми и тъкани, но трябва да почакаме. Дали сме за анализ и ножовете, които открихме у Делгадо, когато го заловихме в караваната. Както казах, все още чакаме резултати. Затова и няма с какво да го притиснем.

Фиона искрено се надяваше, че той не чака помощ от нея. Искаше й се да му каже да се разкара, че трябва да мисли за далеч по-важни неща. Но като професионалист съзнаваше, че прекъсването на поредицата убийства в Толедо не бе по-маловажно от това, което засягаше личния й живот. Винаги бе вярвала, че стойността на всеки човешки живот е еднаква. Обратното би лишило работата й от смисъл. Затова се постара да се овладее и да не излива безсилната си ярост върху Салвадор Берокал.

— Убедена съм, че екипът ви е достатъчно опитен — каза тя, докато включваше компютъра си.

— Никога досега не съм разпитвал сериен убиец. Но имам план — гласът му прозвуча ентусиазирано. — Мисля да се постарая да го ядосам. Ще си послужа с един следовател от моя екип. Нали знаете сценария? „Тъпите местни ченгета са прибрали някакъв мизерник, който никога не би могъл да извърши такива неща. Очевидно е, че убиецът е бил много интелигентен, щом е планирал така внимателно убийствата, а сигурно е бил и чаровен, след като е убеждавал толкова лесно жертвите си да тръгнат с него. Някакъв грозноват, смрадлив бакалин не би могъл да е убиецът от Толедо.“ Моят човек ще демонстрира през цялото време отвращението си, че му губят времето с такъв безсмислен разпит.

— Мисля, че наистина ще успеете да го ядосате — каза Фиона. — И това, разбира се, може да ви бъде само от полза. Явно сте обмислили всичко много добре. — „А сега затвори и ме остави на спокойствие“, допълни тя на ум. — Съобщете ми, ако има развитие.

Берокал още продължаваше да й благодари за профила, когато тя затвори телефона. Нека реши, че е невъзпитана кучка. Беше й все едно. Фиона влезе в пощата си и започна да пише. Кит не вдигаше телефона, докато пишеше, но тя знаеше, че проверява пощата си през един час.

От: Фиона Камерън <fcameron@psych.uion.ac.uk>

До: Кит Мартин <KMWriter@trashnet.com>

Отн.: съвет

Помниш ли какво пишеше в началото на „Пътеводител на галактическия стопаджия“? НЕ ИЗПАДАЙТЕ В ПАНИКА.

Тази сутрин не исках да те плаша. Беше ми хрумнало нещо, но предпочетох първо да го обсъдя със Стив. През нощта попаднах на сведения, според които ирландската полиция най-вероятно е арестувала невинен човек за убийството на Джейн Елиъс. Като взех предвид смъртта на Дрю Шанд и изчезването на Джорджия, разбрах, че не мога вече да пренебрегвам възможността наистина да се е появил сериен убиец. Затова слязох да прегледам „Сега и завинаги“ и бях много смутена от някои подробности, на които попаднах. Срещнах се с инспектора, който оглавява издирването на Джорджия, и добрата новина е, че опасенията ми бяха приети сериозно.

Лошата новина, предполагам, ти е ясна. Ако съм права, Джорджия трябва да е мъртва.

Но най-лошо от всичко е предположението, че може да има още убийства. Разбира се, от полицията веднага заявиха, че не искат да правят официално предупреждение и да предизвикват неоснователна паника, до голяма степен и защото не разполагат с достатъчно хора, за да охраняват всички потенциални жертви…

НЯМА ПРИЧИНИ да предполагаме, че точно ти си изложен на опасност (между другото, продължавам да поддържам теорията си, че писмата и убийствата не са дело на едно и също лице), но би било разумно да вземеш някои предпазни мерки. Не отваряй на непознати.

Не отивай никъде сам. Като казвам никъде, значи никъде. Не ме интересуват никакви прояви на смелост и мъжественост, трябва да съм сигурна, че си в безопасност.

Ако искаш да поговорим, ще работя в кабинета си. От два до три имам катедрен съвет, упражнения от три и половина до пет, и се надявам в шест да си бъда у дома.

Обичам те.

Пази се.

Ф.

Натисна send и видя как писмото й потъва в ефира. Склонността да разсъждава логично й подсказваше, че няма да успее да спаси Кит, ако някой си е поставил за цел да го убие. Но това не пречеше да действа на принципа на алармените инсталации. Един крадец й беше казал веднъж, че системите за сигурност в частните жилища не представляват реален проблем. Ако някой си постави за цел да обере определен апартамент, ще го обере. Ползата от тях според него била да пропъждат случайни крадци. „Идеята е крадецът да реши, че в съседната къща ще му бъде по-лесно“, бе пояснил той. Е, ако цената на живота на Кит бе някой друг да изглежда като по-достъпна жертва в очите на убиеца, Фиона бе готова да я плати.

След това щеше да се наложи да живее с мисълта за последиците. Но засега най-важното бе да запази живота на Кит.

Въпреки това, което заяви пред Фиона, Сара Дювал съзнаваше ясно дълга си по отношение на потенциалните жертви. Винаги бе предпочитала да предотвратява престъпления пред това, да разкрива извършителите, особено когато ставаше дума за убийство, а не за грабеж или улично насилие. Първата й задача бе да издейства позволение за претърсване на пазара в Смитфийлд, но когато на молбата й бе даден ход, тя започна да обмисля какво друго би могла да свърши.

Сара Дювал съзнаваше, че сигурно е скептична към предположенията на Фиона, защото никога не бе работила с нея, за разлика от Стив Престън, който очевидно я имаше за непогрешима. Затова и приемаше със съмнение твърдението на Фиона, че заплашителните анонимни писма надали са дело на убиеца. Дювал не вярваше в съвпаденията. Тя просто не бе в състояние да повярва, че докато един сериен убиец е взел на прицел определени автори на криминални романи, някакво съвсем друго лице им изпраща анонимни писма, в които заплашва, че ще ги убие. Или убиецът и авторът на писмата бяха едно и също лице, или авторът на писмата знаеше нещо за убиеца. Така че, ако откриеше източника на писмата, това би означавало, че или е открила серийния убиец, или най-малкото е намерила кой да я отведе до него.

Макар да не бе склонна да приема всяка дума на Фиона като неоспорима истина, Сара Дювал бе в състояние да оцени едно разумно заключение. Струваше й се по-вероятно авторът на писмата да е или неуспял писател, или писател, чиято кариера е пред залез. Ако това бе вярно, този човек неминуемо бе влизал във връзка с литературни агенти и редактори в различни издателства, и някои от тях биха могли дори да изкажат някакви предположения кой би могъл да бъде той. Това бяха все хора, които работеха с писано слово — нищо чудно някой от тях да разпознае дори стила на човека, писал писмата.

Затова възложи на човек от екипа си да търси хора от тези среди, включително някой експерт в областта на криминалните романи. В крайна сметка успя да си уреди среща с двама литературни агенти и трима издатели на криминална литература за сутринта на другия ден. Никой от тях нямаше представа за какво го вика инспектор Дювал, но тя бе подчертала, че работата е спешна и строго поверителна.

Но срещата бе чак на другата сутрин, и дотогава тя щеше да прецени какъв да бъде подходът й. Сега оставаше да се опита да разбере кои биха могли да бъдат бъдещите жертви на предполагаемия сериен убиец.

С тази цел се озова в Клапъм, на една тиха улица с типови къщи. Според следователя, комуто бе възложено търсенето, това, което Доминик Рийд не знаеше за съвременния криминален роман, просто не си струваше да се знае. Колата спря малко преди да стигнат дома на Рийд и Дювал включи осветлението на купето.

— Чакай малко — каза тя на следователя, който я караше. Искаше да прегледа още веднъж справката, която й бяха дали преди малко.

Доминик Рийд, четиридесет и седемгодишен. Започнал работа в радио Би Би Си, после продължил като независим продуцент. Понастоящем неговата компания произвеждала радиопрограми с игри, в които въпросите били от сферата на криминалната литература. Бил автор на документални радиопредавания, по-голямата част от които се отнасяли до един или друг аспект на жанра. Писал също справочник на криминалната литература за една голяма верига книжарници, пишел отзиви за произведения от този жанр в няколко списания, а наскоро издал и „Страниците на смъртта“ — критическо изследване на съвременния британски криминален роман. Беше очевидно, че ако Рийд не можеше да й каже кои са вероятните бъдещи жертви на серийния убиец, друг не би могъл да го стори.

— Четеш ли такива работи? — попита тя следователя. — Криминални романи, искам да кажа.

Той поклати глава.

— Веднъж опитах. Намерих пет грешки в първите двайсет страници и се отказах. Освен това не мога да се занимавам по време на почивката си с това, което работя. А вие, госпожо?

— Не чета художествена литература — тя говореше като въздържател за силноалкохолни напитки. — После изгаси лампата и каза: — Да тръгваме.

Рийд отвори още преди да отзвучи мелодията на звънеца. Беше висок, слаб мъж със симпатично, кокалесто лице и гъста, малко разрошена руса коса с доста сиви нишки в нея.

— Главен инспектор Дювал? — попита той с неприкрито любопитство.

— Господин Рийд — кимна Дювал. — Благодаря, че приехте да ме приемете веднага.

Той отстъпи малко назад и ги покани да влязат. В антрето почти нямаше място да се разминат. До едната стена бяха натрупани купчини книги на височина половин човешки ръст. Последваха Рийд в дневната и видяха, че три от стените са заети от лавици, претъпкани с книги. Като изключим тях, в стаята имаше само четири разкривени кресла и две ниски масички. На едното кресло стол спеше голяма черно-бяла котка, която не помръдна дори мустака си, когато влязоха.

— Седнете, моля — каза Рийд.

Дювал огледа креслата, за да види дали по тях има котешки косми, и избра това, което представляваше като че ли най-малка опасност за костюма й. Срещна погледа на следователя и кимна към най-далечното кресло.

— Мога ли да ви предложа нещо за пиене? — попита настоятелно Рийд. — Чай, кафе, безалкохолни напитки? Или нещо по-силно?

— Благодаря, господин Рийд, но не бих искала да ви отнемам повече време, отколкото е необходимо. Може ли да започнем?

Дювал махна към едно от свободните кресла. Рийд се разположи в него и каза:

— Никога досега не съм разговарял с високопоставен служител на полицията. Странно, нали, като се има предвид за колко такива съм чел. Но така си е — той преглътна и адамовата му ябълка подскочи в разкопчаната яка на ризата.

— Благодаря ви, че ни отделихте време. Съжалявам, че колегата не е можел да ви обясни за какво точно става дума.

— Всичко беше много тайнствено. Но разбира се, можели сте да предположите, че тъкмо това ще ме заинтригува, нали?

Дювал кимна с лека усмивка. Умееше да се държи любезно и предразполагащо със свидетелите, но знаеше, че чешити като Рийд не чакат покана, за да съобщят и най-дребната подробност, която знаят.

— Въпросът е строго поверителен. Преди да започна, трябва да съм сигурна, че всичко, за което ще говорим, няма да излезе оттук.

Рийд се поизправи в креслото, леко изненадан.

— Това звучи много сериозно.

— Наистина е много сериозно. Мога ли да получа уверенията ви, че няма да предадете нищо от разговора ни на трето лице?

Той кимна няколко пъти.

— Щом искате, разбира се, няма да продумам пред никого. Това има ли нещо общо с изчезването на Джорджия Лестър?

— Какво ви кара да предположите такова нещо?

Той сви смутено рамене.

— Просто си мислех… Вие сте от полицията на централен Лондон, а аз знам къде живее Джорджия. И като се вземе предвид, че темата за изчезването й не слиза от новините…

Дювал кръстоса крака и се наведе напред.

— Вярно е, че аз се занимавам с издирването на госпожа Лестър. Но се занимавам и с още нещо. В светлината на скорошните убийства на Дрю Шанд и Джейн Елиъс, ние не отхвърляме вероятността — няма да употребя по-силна дума — между убийствата и изчезването на Джорджия Лестър да има някаква връзка.

Рийд скръсти ръце пред гърдите си, сякаш искаше да се предпази от нещо.

— Смятате, че се е появил сериен убиец, който изтребва автори на криминални романи. — Тонът му не беше въпросителен. — Да, разбирам напълно какво ви е навело на такива мисли. Няма да крия, че и на мен ми мина нещо подобно през ума, но — Рийд посочи с глава към полиците с книги — реших, че съм прекалил с четенето.

Той се усмихна накриво.

— Не изключвам вероятността и ние да сме станали жертва на прекалено богато въображение — каза Дювал. — Но сме длъжни да проучим всяка възможност. Затова исках да поговоря с вас. Интересуват ме имената на авторите, които биха могли да бъдат в опасност, ако тази теория отговаря на истината.

Рийд кимаше, докато тя говореше.

— Решили сте, че аз мога да ви помогна. Вярно е, няма човек, който да знае за този жанр повече от мен. Кажете ми какво точно ви интересува.

Дювал си позволи да заговори малко по-непринудено. Преценила бе, че ще получи всичко, от което се нуждае, без да полага никакви усилия. Беше благодарна за това, защото работният й ден вече ставаше доста дълъг.

— Ако предположим наличие на връзка между убийствата, установяваме и наличието на няколко общи характеристики на жертвите. Писали са трилъри за серийни убийци. Получавали са награди за книгите си. Техни произведения са били филмирани с успех. Предполагам, че тези, които отговарят на всички изисквания, не са чак толкова много?

Рийд отпусна ръце.

— Повече са, отколкото предполагате, главен инспектор Дювал. Явно трябва да имате предвид писатели като Кит Мартин, Ения Фланъри, Джонатан Луис.

Дювал примигна, когато чу името на Кит Мартин, но не показа с нищо друго, че някое от изредените имена означава за нея нещо повече от останалите. Но след като експертът спомена първо неговото име, страховете на Фиона Камерън като че ли бяха основателни, мислеше Сара Дювал, докато слушаше Рийд.

— Но като изключим авторите, чиито книги се занимават изключително със серийни убийци, има много други, които са издавали по някоя книга за серийни убийци, например Иън Ранкин и Реджиналд Хил — той стана. — Данните за всички по-известни писатели са въведени в компютъра ми, който е в съседната стая. Споменатите от вас фактори са включени в моите критерии, затова можем да преровим данните и да видим кой още отговаря на изискванията. Искате ли да дойдете с мен, за да видите какво ще намеря?

Дювал стана.

— Чудесна идея. Водете ни, господин Рийд.

IV

Зъбите на Сузана тракаха. Звукът изпълваше неудържимо главата й, като че ли чуваше кастанети. Не помнеше във вилата да е било толкова студено предишния път, когато идваха тук. Но тогава, през септември, времето беше много меко. Достатъчно бе газовата камина да погори около един час вечер, за да стане топло в стаята. Но тогава я топлеше и близостта на Томас, в когото се гушеше. Сега не чувстваше ничия топлина до себе си. Само леденият ноемврийски въздух милваше тялото й. Явно човекът, който я бе отвлякъл, нямаше намерение да пуска монети в газомера, за да се почувства тя по-добре.

Кожата на голото й тяло бе настръхнала — не само от студ, но и от страх. Всъщност беше толкова уплашена, че би настръхнала и в тропически климат. Помнеше, че докато прехвърляше сметките за месеца, бе чула почукване на вратата. Погледна през прозореца и видя непознат бял товарен микробус на алеята пред входа. Но човекът, който стоеше пред вратата, бе позната гледка за нея — носеше пакет и бележник, и беше облечен в униформата на куриерската служба, по която тя получаваше работата си.

Не бе очаквала, че днес ще й изпратят още нещо от централата. Пък не беше и обичайният час — куриерът идваше обикновено малко преди обед. Каза си, че може да е нещо спешно, може би договорът на Брантингъм. В сутрешния си мейл Фил бе споменал, че отива към финализиране. Сузана бе отворила вратата и се бе усмихнала на куриера.

Така й не разбра с какво я бе ударил. Усети само удара.

Следващото, което почувства, бе страхотна болка. Болка, която се просмукваше отвсякъде в непрогледния мрак. Чу и шум на мотор, усети движение. Лежеше на една страна и от устата й се стичаше слюнка. Не можеше да помръдне. Бавно, като че ли беше много пияна, тя се опита да прецени източника на болката. Болеше я най-много главата — като при много тежка мигрена, само че болката не тръгваше от предната част на главата, а от тила.

Ако степенуваше болката, след главата идваха раменете. Ръцете й бяха извити зад гърба, това разбра по ужасните болки в мускулите. Опита да се изправи и нов пристъп на болка прониза краката й. Доколкото можа да прецени сред този хаос от мъчителни усещания, глезените й бяха вързани за китките.

Ако успееше да лежи напълно неподвижно, болката намаляваше. Беше много силна, но й позволяваше да мисли и за нещо друго. Мрак и движение. Допир на груба тъкан под бузата й. Повече от ясно беше, че се намира в багажника на кола.

Тогава я обзе страхът.

Нямаше представа откога пътуват. Нямаше начин да измери времетраенето на болката.

Най-сетне движението спря с рязко разтърсване. Шумът на двигателя утихна. Тя се опитваше да долови някакъв звук, но не чу нищо. После капакът на багажника се отвори полека. Светлината й подейства като удар, дори й се повдигна. После очите й се приспособиха и тя видя един тъмен силует, очертан на фона на вечерното небе.

Сузана отвори уста и закрещя. Мъжът се засмя.

— Няма кой да те чуе, скъпа — каза той с доста силен шотландски акцент.

Мъжът се приведе и я повдигна, сумтейки от усилие, докато я вадеше от багажника. Докато вървеше, залиташе леко под тежестта й. Лицето й бе притиснато в рамото му и тя не можеше да види нищо. След малко въздухът стана по-топъл и тя разбра, че са влезли някъде. Още няколко крачки, завой надясно и внезапно ги обля студена флуоресцентна светлина. Той я остави да падне и тя изкрещя, когато се удари в студения, облицован с плочки под. Главата й се удари в нещо твърдо и студено.

Следващия път, когато дойде на себе си, установи, че е гола. Седеше върху тоалетна чиния, ръката й бе прикована с белезници към окачалката за кърпи, здраво зазидана в стената. Замаяна и объркана, тя постепенно разбра, че краката й също са оковани и веригата опасваше основата на тоалетната чиния.

Но поне вече знаеше къде се намира. Томас бе наел тази вила, построена на един нос в най-пустата част на корнуолското крайбрежие, за да отпразнуват там първата годишнина, откакто бяха заедно. Прекараха тук цяла седмица, разхождаха се по скалите, наблюдаваха птиците, готвеха си сами, и се любеха всяка нощ. Беше истинска идилия.

А това сега беше кошмар.

Кошмар, който ставаше все по-ужасен.

Когато тя извика, мъжът се появи. Беше висок и широкоплещест, мускулест като състезател по вдигане на тежести. Тъмната му коса бе подстригана по войнишки, но лицето му й бе странно познато. Не можеше да се сети къде го бе виждала преди, но пък и в него нямаше нищо забележително. Невзрачно лице. Ако трябваше да го опише, чертите му биха отговаряли на хиляди мъже. Тъмни вежди, сини очи, бледо лице, прав нос, обикновена уста, скосена назад брадичка. Единственото странно нещо беше, че бе облечен с бяла престилка и на врата му висеше слушалка. Застана на вратата и започна да я оглежда.

— Защо правите това? — проговори Сузана с усилие.

— Не е твоя работа — отвърна той. После извади още един чифт белезници. — Ако се съпротивляваш, ще те боли много повече.

Опита се да го удари със свободната си ръка, но той бе по-бърз. Сграбчи китката й и щракна около нея гривната на белезниците. Вдигна ръката й и я прикова към една водопроводна тръба. После извади ролка лейкопласт и залепи китката й към стената, така че изобщо не можеше да помръдне.

Колкото и да беше уплашена, Сузана не можа да потисне учудването си, когато той извади маншон от апарат за кръвно налягане, уви го около ръката й над лакътя и го наду. После излезе от стаята. Когато се върна, тя разпозна веднага устройството, което носеше. Беше дарявала кръв почти всяка година.

— Какво правите? — простена тя, докато той търсеше вена и забиваше иглата в нея.

— Вземам ти кръвта — отвърна той спокойно, с тона на медицинските сестри от Центъра по кръвопреливане.

Тя продължи да гледа невярващо. Кръвта потече по тънката тръбичка и започна да плиска в контейнера.

— Вие сте луд! — изкрещя тя.

— Не. Просто съм по-различен — отвърна той, седна на ръба на ваната и зачака.

— Какво ще правите с мен?

— Ще те храня и ще внимавам да поемаш достатъчно течности. И ще източвам кръвта ти — той стана и понечи да излезе от малката баня.

— Да не сте вампир? — попита тя едва чуто.

Той се обърна и се усмихна. Привидно нормалният му тон беше най-ужасното от всичко, което й се бе случило досега.

— Не. Художник съм.

Когато се върна, той носеше най-различни четки за рисуване — от най-фина, калиграфска, до такива, които бяха близо два сантиметра широки. Когато установи, че е източил почти половин литър кръв, той отдели ръката от апарата и я освободи от маншона, притискайки раничката с палец. Постави памук и го залепи с лейкопласт, за да спре кървенето, после свали излишния вече лейкопласт. Отключи белезниците и отстъпи бързо, за да не може тя да го удари.

— Ето, нали не боля никак, скъпа?

Постави съда с кръвта в умивалника и излезе отново. Този път се върна с кутия енергийна напитка, картонена чиния с няколко филии, намазани с пастет от черен дроб, както и пет-шест шоколадови бисквити. Постави всичко на пода, така, че Сузана да може да го достига с лявата си ръка.

— Заповядай. Така няма да чувстваш слабост и организмът ти ще възстанови загубената кръв.

После й обърна гръб и тя сякаш престана да съществува за него. Взе съда с кръвта и пъхна четките в горния джоб на престилката си. Отстъпи назад и заоглежда внимателно стената. Над ваната бяха поставени два реда плочки, но над тях се издигаше измазана в бяло стена — около половин квадратен метър. Той подбра средна четка и я натопи в кръвта.

После започна да рисува.

Сузана започна да хлипа.

Глава 36

Докато допиваше втората си чаша кафе, Стив започна да се чуди дали не проявява симптоми на маниакална депресия. Нямаше и час, откакто бе станал, и вече не помнеше колко пъти настроението му се бе сменяло от напрегнато очакване до дълбоко отчаяние.

От друга страна, както самият той бе споменал едва вчера пред Фиона, тези промени в настроението можеха да се считат за болестни симптоми, само ако бяха неоснователни. А Стив имаше основания за пълния диапазон на изпитваните вълнения. Оптимизмът, макар и постоянно охлаждан от вродената му предпазливост, се дължеше на Тери Фаулър. Ако си вършеше работата така добре, както му бе гарантирала Фиона, и ако Джоан се бе ориентирала правилно в подбора на случаите, издирването на убиеца на Сюзън Бланчард можеше да напредне значително за първи път от много месеци насам. Това щеше да бъде достатъчна награда за него. А към всичко това се прибавяше и перспективата да вечерят с Тери днес. Не си спомняше кога за последен път бе очаквал среща с жена, изпълнен с увереност, че ще прекара добре. Не трябваше да забравя да запази маса някъде. Не биваше да е прекалено изискан ресторант — искаше и двамата да се чувстват добре. Но пък и не искаше да е нещо прекалено непретенциозно, защото държеше тя да разбере, че се отнася сериозно към нея. В друг случай би се обадил на Кит, за да му препоръча някое място. Но точно днес това бе изключено.

Защото, също като оптимизма му, и песимизмът му имаше личен и професионален аспект. Не можеше да си затвори очите пред факта, че бе на път да разруши най-старото приятелство в живота си. Фиона бе поискала от него повече, отколкото той можеше да й даде, но независимо от това, сигурно считаше, че той я е предал. Че е предал и нея, и Кит. Предната вечер се опита да им се обади няколко пъти, но отговаряше само телефонният секретар. Несъмнено Фиона бе решила, че трябва да прослушват обажданията — и очевидно Стив не бе в списъка на одобрените лица.

Лошото бе, че тя имаше право — и от морална, и от емоционална гледна точка. Но от практическа гледна точка той бе прав. И тези две стойности се изключваха взаимно. Откакто бе станал зрял мъж, изпитваше задоволство, че обичаната от него работа не бе му изневерявала, и не го бе принудила да жертва в нейно име нещо, което му бе скъпо. Беше виждал как такива неща се случват на негови колеги — разбити бракове, деца, превърнали се във врагове, съсипани приятелства — и винаги си бе казвал, че същото би могло да се случи и на него.

Този път късметът му не бе проработил. Най-близката му приятелка бе охладняла към него, животът на най-добрия му приятел беше в опасност, а той не можеше да се намеси. Случаят не беше негов. Ако изобщо имаше някаква представа как се развиват събитията, това се дължеше на добрата воля на Сара Дювал. Но Стив работеше достатъчно дълго като криминалист, за да съзнава, че такива случаи са костелив орех. Най-трудно бе да заловиш престъпник, който няма никаква явна връзка с жертвата и действа в съгласие с някаква своя логика, неразбираема за останалите, който почти не оставя следи и е достатъчно интелигентен, за да не допуска преследвачите в опасна близост до себе си. В повечето случаи такива убийци биваха залавяни случайно. Съседи се оплакваха от миризмата на каналите; рутинна проверка на регистрационните номера доказваше незаконна подмяна на номер; пътна полиция спряла убиеца за превишена скорост.

За Стив мисълта, че животът на Кит зависи от такива произволни ходове на съдбата, беше направо непоносима. Можеше да предположи колко по-зле се чувства Фиона, която вече бе преживяла една такава загуба. И сега, когато той трябваше да бъде до тях и да им помага, те го приемаха като чужд човек.

Стив отнесе чашата с кафе в спалнята и се зае да оглежда гардероба си. Не можеше да разчита, че ще успее да се прибере след работа, за да се преоблече. Избра един лек костюм от фин тъмносин вълнен плат, за който знаеше, че не се мачка лесно. Бяла риза и тъмносиня вратовръзка засега, но щеше да вземе със себе си и една внимателно сгъната и опакована тъмносива риза и една яркочервена вратовръзка. Фиона му беше подарила вратовръзката — странно наистина, но цветът й бе същия като червилото на Тери. Дори на толкова ниско ниво двете основни линии в живота му си оставаха неразривно свързани.

Докато се обличаше, Стив опита да пропъди мислите за личните си проблеми и интереси. Днес му предстоеше сериозна работа и се налагаше да бъде спокоен и съсредоточен. Но не успя. Докато отиваше към колата си, си мислеше, че както и да се развие случаят Бланчард, не би могъл да се успокои, докато не разбереше какво прави Сара Дювал.

Сара Дювал се чудеше откъде й дойде на ума, че срещата с литературни агенти и редактори може да й помогне да разбере нещо за писмата, получени от Кит Мартин, Джорджия Лестър и поне още трима други писатели на криминални романи.

Петимата представители на литературните среди, които бе поканила на закуска, изслушаха с голям интерес това, което имаше да им каже. След което пуснаха бомбата.

— Получаваме годишно около три хиляди ръкописа, които не сме поръчвали — каза един от тях. — За същия период е възможно да проявим интерес към не повече от трима нови автори. Което означава, че съществуват предостатъчно недоволни кандидат-писатели. Освен това, госпожо главен инспектор, ако прочетете някои от тези ръкописи, ще се убедите, че много често си имаме работа с психически нестабилни личности.

— Непрекъснато получавам писма с обиди и заплахи — подкрепи го един редактор. — Авторите най-често са лица, чиито ръкописи съм отхвърлил, а се е случвало да получавам такива писма и от писатели, които сме престанали да издаваме заради ниски продажби. Хората приемат тези неща като лична обида, защото писането е израз на личността. Но никога не се стига до нещо по-лошо. Изкарват си го на нас, включват ни в списъка на най-ненавижданите от тях хора, казват по нещо лошо за нас в професионалните кръгове и това е.

Те разгледаха писмата, но можаха да кажат само, че им звучат малко по-враждебно от обичайното. Бяха единодушни, че никой от тях не би занимавал полицията, ако получи такова писмо, и дори не би се обадил на охраната в сградата, където работи.

— Нашата работа е доста емоционална — добави друг литературен агент. — Градусът на напрежението е винаги доста висок. Но от друга страна, работим с хора, за които думите са достатъчно силно оръжие.

Дювал успя поне да ги убеди да вземат копия от писмата и да ги сравнят с образци от собствената си поща, защото съществуваше все пак минимален шанс да забележат някаква прилика. Но сама съзнаваше колко слаба е надеждата и затова не се учуди, когато в крайна сметка тя не се оправда.

Въпреки всичко беше разочарована. Надяваше се, че неуспехът не е поличба за останалата работа, която й предстоеше през деня. Не й се искаше такава масирана операция като претърсването на пазара в Смитфийлд да се окаже пълен провал.

Изобщо не й минаваше през ума, че иска всъщност Джорджия Лестър наистина да е убита.

Тери Фаулър се държеше непринудено, също както вчера. Беше облечена с бяла блуза, тънка черна жилетка и черни джинси, вероятно тези, които носеше и предния ден. Придърпа стола до своя и покани Стив да седне така, че да може да следи заедно с нея екрана на компютъра.

— Интересни резултати — отбеляза тя, докато пръстите й танцуваха по клавиатурата. Той забеляза, че ръцете й са учудващо широки и с ниско подрязани нокти — като че ли за да не се поддава на изкушението да ги гризе. Носеше масивен сребърен пръстен на безименния пръст на дясната ръка.

— Имах възможността да ползвам комплекс от показатели за серийни изнасилвания, разработени от Фиона. Наложи се малко да ги поизменя, но тъй като работех с предварително подготвена група случаи, стана по-лесно, отколкото ако почвах от самото начало. И тъй като разбрах, че бързаш…

— Съжалявам, професионален навик. Един-два дни закъснение надали щяха да бъдат фатални.

— Мисля си, че припряността не вреди в работа като твоята — Тери се извърна към него и му се усмихна. — Нали трябва да приклещиш лошия, преди да е направил нещо още по-лошо.

— Донякъде си права — въздъхна Стив. — А понякога просто се налага да свърша всичко необходимо, преди бюрократите да са се усетили каква част от бюджета им се е изпарила.

— Е, да. В случая определена част от бюджета ви се изпари за въвеждане на случаите от вашия архив в програмата за статистическо сходство между престъпления. — Тя повдигна вежди. — Включително и четирите случая, които си пробутал допълнително, за да се убедиш, че си разбирам от работата.

— Не го направих заради това — възрази Стив. — Не съм искал да те подлагам на изпит. Целта ми бе да покажа на моите колеги, че това не са някакви фантасмагории. Стойността на резултатите ще бъде по-висока, ако мога да докажа, че програмата разчиства случаите, които нямат логична връзка с останалите.

— Само споменавам — измърмори тя. — Не се притеснявай, не съм обидена, а и разбирам принципа на въвеждане на контролни групи… Така или иначе, след като превъртях всички случаи през компютъра, излезе, че наистина има статистически свързана група. — Тя заговори по-делово, когато стигна до действителните резултати. — В нея влизат четири от изнасилванията и два от опитите за изнасилване. Случаят в Хъртфордшър дава по-нисък резултат на вероятност, но въпреки всичко това са осемдесет и седем процента — по моите представи категорично положителен резултат.

Стив почувства лек прилив на вълнение, но дългогодишният опит му помогна да го прикрие.

— И как се интерпретира всичко това в географския профил?

— Нека разгледаме всичко поред — ръката й натискаше бутона на мишката и прехвърляше различни полета. На екрана се появи черно-бяла карта на Лондон. Тери натисна няколко клавиша и екранът се изпъстри във всевъзможни цветове — яркозелено, синьо, жълто, тъмнолилаво и едно тъмночервено петно. — Това са резултатите от първите два случая. Ако добавим третия и четвъртия… — тя отново натисна няколко клавиша. Сега тъмночервеното петно доби по-ясни очертания, цветът стана по-ярък. Но малко на север от първото червено петно се очерта ново, чийто тъмнолилав цвят започваше да клони към червено. Стив, който бе наблюдавал достатъчно често как работи Фиона, за да има повърхностна представа от принципа на програмата, установи, че като най-вероятен се очертаваше един район, обхванал десетина улици в северната част на Кентиш Таун. Вторият район по степен на вероятност се намираше към Арчуей.

— Когато добавим петия случай, степента на вероятност на втория район намалява — каза Тери. — А сега виж какво става, когато въведем и шестия случай.

Най-силно оцветеният в червено район не се промени, но тези, които клоняха към лилаво, почервеняха.

— И какъв е изводът ти? — попита Стив, макар че бе почти сигурен какво щеше да му каже тя.

Тери се обърна към него, широко усмихната.

— Същият като твоя, предполагам — тя посочи с един молив към оцветената в червено зона. — Ако сме идентифицирали правилно статистически свързаната група, престъпникът живее най-вероятно в този район. Не е изключено да живее и във втората по вероятност зона, но аз бих казала, че по-скоро работи там. Когато извършителят е в началото на престъпната си дейност, обикновено действа по-близо до дома. А ако обърнем внимание на първите два случая, те определено подчертават само първата зона.

Тя се облегна на стола си и се завъртя, за да седи с лице към Стив. После натисна още няколко клавиша, без да гледа екрана.

— А сега ще въведа данните за убийството на Сюзън Бланчард, за да видим какво ще последва.

Никакъв самоконтрол не можеше да прикрие удивлението на Стив.

— Какво каза?

Тери се засмя.

— Не ме гледай като варена риба. Знаех си, че ще те стресна.

— Да не си разговаряла с Фиона? — попита Стив, прикривайки объркването си зад резкия тон на въпроса.

— Нищо подобно. Сама отгатнах. Когато каза, че смяташ да въведеш допълнително друг случай, реших, че той трябва да е нещо сериозно. А по-сериозно от изнасилването е единствено убийството със сексуални подбуди. Освен това случаят беше явно много важен за теб, след като имаш нужда от статистически връзки и географско профилиране. Предположих, че е стар и неразрешен, защото вие не прибягвате веднага до такива консултации. След като интересът ти бе насочен към престъпления в северен Лондон, най-вероятно се опитваш да разкриеш случай на изнасилване и убийство в кварталите на север от реката, останал неразрешен. На всички тези показатели отговаря убийството на Сюзън Бланчард.

Тя разпери ръце с театралния жест на илюзионист, който току-що е извадил зайче от цилиндъра си.

— Впечатляващо — призна Стив. Фиона бе споменала, че Тери е импулсивна, но тя очевидно имаше и много силна интуиция.

Тери сви рамене.

— Не е кой знае какво постижение. Предполага се, че съм обучена да правя такива асоциации. — Тя се усмихна. — Не се стряскай толкова.

Стив се разсмя.

— Заобиколен съм с хора, чието обучение също предполага способност да правят верни асоциации, но това никак не им личи. Права си, разбира се. Интересува ме убийството на Сюзън Бланчард.

— Ако си спомням правилно, обявихте следствието за приключено след гафа в Олд Бейли? Не направихте ли официално изявление, че не търсите друг заподозрян?

— Съгласи се, че не бихме могли да кажем нещо друго, без да се изкараме още по-големи идиоти — Стив не можа да прикрие горчивината в гласа си.

— Прав си. Но тайничко продължавате да ровите, така ли?

Той кимна.

— Продължавам да работя по случая със съвсем малък екип сътрудници.

— Но не и с Фиона?

Настана мълчание.

— Предпочитам да не говорим за това, ако не възразяваш — каза той накрая. — Ако искаш, питай по-добре Фиона.

— Така да е — Тери махна с ръка в знак, че приключват с въпроса. — Не е моя работа. Моята работа е да благодаря за чека, който ми пратихте по пощата. И така, ти искаш да видиш какво става, ако прибавим данните от убийството на Сюзън Бланчард?

— Не, искам да видя дали има нещо общо между „Син Фейн“ и ИРА.

— Да живее логиката на детектива. И така, въпреки че си тесногръд и изпълнен с предразсъдъци полицай, ще споделя с теб заключението си — усмивката й смекчи ироничния й тон и тя натисна ENTER. Основната червена зона не се промени изобщо, а другата, която беше по на север, избледня. — Не се налага да ти го обяснявам, нали?

Стив поклати глава, обзет от дълбоко задоволство.

— Не. Според твоята програма човекът, който е убил Сюзън Бланчард, е отговорен за четири изнасилвания и два опита за изнасилване през последните две години. И трябва да ти кажа, че от моя гледна точка това е най-добрата новина, която съм чувал от много време насам.

Тери отново се усмихна по начина, който Стив започна да разпознава като встъпление към някакво предизвикателство.

— В странен свят живееш, Стив. Не познавам много хора, които биха определили сведението, че един изнасилвач е станал и убиец, като добра новина. Трябва ти разнообразие.

— Мислех, че вече си се заела с това — отвърна той на усмивката й.

— Някой трябва да върши и мръсната работа — отбеляза тя весело. — Та къде ще бъдем довечера?

— Някакъв нов ресторант в Кларкънуел. Много реномиран готвач, майстор на рибните специалитети. Успях да запазя маса за седем и половина. Как ти се струва?

— Звучи добре.

Стив се поколеба дали да не й предложи да я вземе от дома й, но се усъмни, че ще има време. Не му се искаше да не спазва уговорките им от самото начало. Ако отношенията им се задълбочаха, щеше да има достатъчно време за провалени срещи в бъдеще. Пък и не искаше да изглежда, че се престарава, макар че дълбоко в себе си изпитваше точно такова желание. Написа на едно листче името и адреса на ресторанта и й го подаде.

— Ще се видим там — той стана. — Трябва да се връщам в Ню Скотланд Ярд и да възлагам на екипа задачи, свързани с тези резултати. Можеш ли да ми разпечаташ картата?

Тери се обърна отново към компютъра.

— Да увелича ли червените зони?

— Да, моля те.

— Писмена аргументация искаш ли?

— Защо не, след като си плащам — ухили се Стив.

— По факса или по мейла?

— И по двете, ако не възразяваш.

— Ще ги пратя до обяд — Тери му смигна. — До скоро виждане.

Той кимна и се отправи към вратата. Когато я отвори, тя му изпрати въздушна целувка. Стив се изчерви така, че не можа да възстанови естествения си цвят, докато излезе от университета. Тери Фаулър бе направила за него много повече от анализа на привидно безнадеждния случай Бланчард. За известно време бе успяла да изтрие от мислите му постоянно присъстващия страх за съдбата на Кит. А това струваше много повече, отколкото администрацията на столичната полиция би могла да плати някога.

Когато се върна в Ню Скотланд Ярд, Стив повика веднага Джоан. Нийл следеше Френсиз Блейк, а Джон почиваше, така че той практически не разполагаше с хора, независимо от новите възможности, възникнали в резултат на анализа, направен от Тери.

Той подхвърли картата на Джоан, без да може да прикрие ентусиазма си.

— Като че ли най-сетне имаме истинска следа. Това е географският профил на подбраните от теб изнасилвания. Когато въведохме данните за убийството на Сюзън Бланчард, червената зона на вероятно местоживеене на престъпника не се промени изобщо.

Джоан го изгледа. Очите й искряха възбудено.

— Страхотно! И какво трябва да правя сега?

— Опасявам се, че сега идва досадната част. Направи списък на всички улици в червената зона — и по една встрани, за да бъдем напълно сигурни, и прегледай общинските регистри.

Джоан въздъхна.

— А после трябва да сверя имената от общинските регистри с нашите списъци, за да видя дали има криминално проявени лица, нали?

— Да, освен ако не измислиш по-добър начин.

— Когато ми дадат власт, ще реорганизирам криминалните регистри така, че в тях да може да се търси поне по десетина показатели — каза тя и стана. — Започвам.

— Благодаря ти, Джоан. Благодаря и за идеята за ресторант.

Тя повдигна вежди.

— Надявам се да прекарате приятно.

Стив се усмихна.

— Ще се постарая.

На път към вратата Джоан се обърна още веднъж.

— Постарайте се, ако изобщо стигнете дотам. Искам да кажа, ако имам късмет, до довечера може да имаме нов заподозрян в убийството на Сюзън Бланчард. Така ли е, сър?

— Пожелавам ти късмет, Джоан. Но гледай да не те огрее преди утре сутринта, ако искаш да си останеш фаворитката ми сред следователите.

Когато тя си тръгна, Стив почувства специфичното вълнение, което го обземаше всеки път, когато имаше шансове за явен напредък в разследването. Като си помисли за напредък в разследването, се сети, че бе видял на бюрото си съобщение. Беше го търсила Сара Дювал.

Дълбоко в себе си се боеше да й се обади. Ако наистина бяха открили мъртвата Джорджия Лестър, Стив искаше да отложи някак неоспоримото съзнание за нейната смърт и за произтичащите от това последици. От друга страна, възможно бе и да се е появила жива и здрава. Той набра номера на Сара Дювал.

Извадка от декодиран текст — веществено доказателство Р13/4599

Azoqf tqkru zpsqa dsumx qefld edqym uzeyk xurqe sauzs fasqf mdpqd. Ftqkx xtmqhq faefm dfeqq uzsit qbmiff qdzif qzuze bufqa rftqp gynet ufbmp pke.

Намерят ли останките на Джорджия Лестър, животът ми ще стане много по-труден. Тогава вече неминуемо ще разберат схемата. Но ще минат още ден-два, докато го признаят официално. Ще се опитат да държат всичко в тайна колкото е възможно по-дълго време, за да не избухне паника.

Затова трябва да се справя със следващата бройка в списъка си много бързо, докато още нищо не подозира. От друга страна, длъжен съм да внимавам и да не действам припряно. Разковничето е търпение. Никога не бива да се вкопчваш в първия удобен случай. Никога не бива да се губи хладнокръвие. Трябва да се изчаква и да се обмисля. Дори когато чакането е особено мъчително.

Да вземем например куриерската униформа. От самото начало ми беше ясно какво ми е необходимо, за да заловя Кит Мартин. Но не знаех как да си го осигуря. Тогава боговете проявиха снизхождение. Една вечер седях в обществената пералня и наблюдавах как дрехите ми се въртят в барабана на машината. Освен мен в помещението имаше само още един мъж. Когато той измъкна от машината влажните си дрехи и ги напъха в центрофугата, за да ги изсуши, веднага забелязах емблемата на куриерската служба „Капитал Сити“ на тъмносиньото яке. Имаше и униформени панталони — същински дар от небесата.

Човекът пусна няколко жетона в машината, погледна си часовника и се отправи към близката кръчма. Почаках няколко минути, после отворих центрофугата и изсипах всичкото му пране в моя сак. Елементарно.

Изчаках, докато собственото ми пране беше готово, поставих го върху неговото, и десет минути по-късно вървях към къщи. Наложи се да скъся малко панталоните, а якето ми стяга в раменете, но това няма значение. Нали няма да нося кой знае колко дълго униформата.

Само колкото да убедя Кит Мартин да отвори, за да си получи колета.

Глава 37

Фиона погледна часовника на стената в кабинета си. Тази сутрин на закуска и двамата бяха много напрегнати, макар да се опитваха да се държат както винаги и да не признават присъствието на вездесъщия страх. Тя бе изтръгнала от Кит обещание да не отваря вратата на непознати, да не излиза сам — дори да се откаже от обедната си разходка по Хампстед Хийт. Виждаше, че той вече започва да се дразни от тези ограничения, но поне можеше да успокои гордостта си, ако си кажеше, че го прави заради Фиона, а не защото го е страх.

Най-лошото от всичко беше, че нямаха представа какво става всъщност. На моменти й се искаше да бе приела по-уравновесено отказа на Стив да предприеме нещо, за да осигури безопасността на Кит. Ако не се бе държала така, щяха да поддържат връзка с него и щяха да знаят как върви разследването. Но Фиона не можеше да му прости нежеланието да рискува в името на приятелството. Затова се налагаше да се справи по някакъв начин с тази необичайна липса на вътрешна информация.

Тя отново погледна часовника. Цялата тази работа беше безсмислена. Нямаше никаква полза от това да седи тук и да бездейства. Докладът, който трябваше да редактира, преди да го предаде за печат, си стоеше непокътнат на екрана и я гледаше с упрек. Беше повече от ясно, че не може да се съсредоточи върху никаква работа тук. Може би щеше да е по-разумно да си вземе работа за в къщи. Не беше възможно да стане нещо с Кит, докато тя е при него.

Взела решение, Фиона стана и отиде да свали сакото си от закачалката. В този момент телефонът иззвъня. Тя устоя на изкушението да се престори, че не го е чула, и вдигна слушалката.

— На телефона Фиона Камерън.

— Доктор Камерън? Обажда се Виктория Грийн от „Дейли Мейл“. Бихте ли ми отделили малко време?

— Съжалявам, заета съм.

— Ако ми позволите само да обясня за какво става дума? — гласът на журналистката беше мек и подкупващ.

— Няма смисъл, тъй като не проявявам интерес. Ако бяхте прегледали информацията за мен, щяхте да видите, че не давам интервюта.

— Но ние не искаме от вас интервю — каза бързо Виктория Грийн. — Искахме да ви поръчаме една статия. Знам, че публикувате статии, защото четох някои ваши материали в „Приложна психология“.

— Вие четете списание „Приложна психология“? — Фиона беше толкова изненадана, че не затвори незабавно телефона.

— Завършила съм психология. Четох и дисертацията ви за статистически връзки между престъпленията. Затова знам, че няма по-подходящ човек от вас за статията, която искаме да поръчаме.

— Не ми се вярва — каза Фиона.

— Разбирате ли — продължи невъзмутимо Виктория Грийн, — аз имам една теория, че Дрю Шанд и Джейн Елиъс са убити от едно и също лице. Освен това мисля, че Джорджия Лестър е следващата жертва на същия убиец. Бих искала да ви помоля да приложите вашата система за статистически връзки към тези случаи, за да разбера дали има нещо вярно в предположенията ми.

Фиона затвори телефона, без да каже и дума повече. Слуховете вече започваха да се носят. Много скоро и други журналисти щяха да се присъединят към теорията на Виктория Грийн. Ако досега се бе колебала дали да се прибере у дома при Кит, този телефонен разговор разсея окончателно колебанията й.

Човекът с птича физиономия сви рамене.

— Месото си е месо, нали така? Като му махнеш кожата и го обезкостиш, човешкото месо няма да се различава много от парче говеждо или телешко.

Сара Дювал въздъхна.

— Съзнавам, че е така.

— Пък и пазарът е голям. Нямам представа от броя на хладилниците и фризерите на територията му. Не е като да влезеш в кварталната месарница, разбирате ли. Само в източната му част има двайсет и три търговски сгради, и още двайсет и една в западната.

Тъмните му очи примигнаха, той сбръчка завития си като птичи клюн нос и подсмръкна.

Сержант Рон Даниълс се усмихна добродушно на дребосъка. Познаваше Дарън Грийн, представителя на търговския съюз, от доста години — откакто ръководеше полицейския екип, обслужващ пазара. Знаеше, че въпреки привидната си агресивност Грийн е склонен да проявява разум, стига да се отнасят към него с необходимото уважение.

— Никой не те разбира по-добре от мен, Дарън. Но работата е изключително отговорна, нали точно затова се обръщаме към теб.

Сара Дювал се обърна към патоанатома, изпратен от Министерство на вътрешните работи.

— Какво е вашето мнение, професор Блекит?

Оплешивяващият мъж на средна възраст, който седеше зад нея, вдигна поглед от бележките си и се намръщи.

— Работата е много проблематична, както подчерта и господин Грийн. Послушах съвета ви и прочетох съответния откъс от книгата на Джорджия Лестър. Ако наистина си имаме работа с убиец-подражател, то парчетата, на които ще е нарязал трупа, биха се различавали по няколко съществени белега от стандартната месарска разфасовка.

— Все ще е месо, какво да е! — настоя Дарън Грийн.

Том Блекит поклати глава.

— Вярвайте ми, има разлика. — Той намери чиста страница в бележника си и започна да драска по нея. — Човекът не ходи на четири, а на два крака. Раменните ни мускули и мускулите на бедрата са много по-различни от тези на една крава или елен. Разликата е най-забележима при краката. Ако бедрото се отреже така, че да не се вижда горната част на бедрената кост, при която разликата се набива на очи… — той показа грубата скица, която бе направил.

Дарън Грийн се наведе и започна да я оглежда подозрително.

— Това е дългата кост на бедрото. Това е предната група мускули. А това е задната група и подколянното сухожилие. Тук, от вътрешната страна, е средната група мускули, където има най-много нерви и кръвоносни съдове. Освен това най-вероятно пластът мазнина ще е доста по-голям, отколкото в животински труп.

Лицето на Грийн грейна в усмивка. Явно започваше да разбира.

— Ясно — заяви той. — Това, дето ми го показвате, съвсем не прилича на говежди или телешки бут.

— Освен това съответната част от човешкото тяло би била значително по-малка от говежди или еленски бут — продължи професорът. — Това вече би било ясно за всеки месар, нали?

— Предполагам — отвърна предпазливо Грийн. — Но дори да организирам една група да помага в търсенето, тази работа може да ни отнеме цяла вечност. Никога няма да приключим преди началото на работния ден. Не забравяйте, това тук не ви е магазин, който отваря в девет сутринта. Най-много работа имаме сутрин, между четири и седем часа.

— Ако става дума за претърсване на целия пазар, съм напълно съгласна с вас, господин Грийн — каза Сара Дювал. — Но ние разполагаме с информация, която ще ни помогне да стесним обхвата на търсенето. Интересуват ни фризери, които не се отварят ежедневно, по-скоро такива, които се ползват за дългосрочно складиране, може би дори заключени. Много разчитаме на добрата воля на търговците. Не бихме искали да разбиваме ключалките на фризерите им. Затова ви моля да се обърнете към всички собственици на магазинчета на територията на пазара с молба да осигурят довечера хора, които да ни отварят складовете. Предупредете ги също, че може да се наложи тези хора да останат в магазините цяла нощ.

— Дявол да го вземе! — изръмжа Грийн. — Не искате малко.

— Ако нямате възможност да уведомите всички, аз мога да ви изпратя полицаи — каза Дювал. — Но е наложително тази работа да се свърши. — Тя говореше настоятелно и явно нямаше никакво намерение да отстъпва.

— Хич няма да им се хареса — продължи да хленчи Грийн.

Даниълс се намеси.

— Не сме се заели с това за удоволствие, Дарън. Случаят е много сериозен.

— Именно — каза строго Дювал. — Искам вие и вашите доброволци да се явите в участъка на Стоу Хил в девет часа, за да може професор Блекит да ви обясни какво точно да търсите, и да бъдете уведомени с кои полицаи ще работите. Претърсването ще започне точно в десет. Нямам никакво желание да нарушавам сутрешната ви търговия, но това зависи от вас и останалите търговци. Хващайте се на работа.

Усмивката й не намали строгостта на заповедта. Грийн си тръгна, мърморейки под нос.

— Как мислиш, Рон? Ще успеем ли? — попита Дювал.

Едрият мъж кимна.

— Убеден съм, че ще ни сътрудничат. Ще поговоря още веднъж с Дарън и ще му кажа да предупреди хората, че на този етап подозренията не са насочени към търговците от пазара.

Сара кимна.

— Изглеждате напълно уверен, че това, което търсим, е лесно за разпознаване, професоре — обърна се тя към Блекит.

— Ако бях дал воля на всички съмнения, които изпитвам, господин Грийн щеше да ви създаде повече главоболия. Но не е никак лесно да се идентифицира човешко месо на око, госпожо главен инспектор. Най-простото нещо на света е да го анализираме, когато имаме вече някакво подозрение, но дали ще намерим нещо подозрително зависи от способностите на търсения от вас убиец — Блекит помълча, после повдигна вежди. — Ако, разбира се, такъв съществува.

Глава 38

Следовател Нийл Маккартни беше много уморен. Да следи Френсиз Блейк по дванайсет часа дневно беше убийствена работа, донякъде и защото той явно водеше ужасно скучен живот. Понякога не си подаваше носа навън през цялата смяна на Нийл. Добре поне, че Нийл вече го следеше денем — от десет до десет — което беше все пак за предпочитане пред нощите, които Блейк прекарваше в гледане на видео и сън. Но Нийл знаеше, че разнообразието няма да трае дълго. Джоан беше вързана за компютъра и скоро Джон щеше да започне да настоява за дневната смяна. При това човекът беше прав — имаше жена и две малки деца, които не можеха да пазят тишина по цял ден, защото татко трябва да спи.

Нийл си каза кисело, че и неговият живот би могъл да бъде такъв, ако не беше сбъркал при избора на съпруга. Беше се запознал с Ким в полицията. Тя беше жизнена и бъбрива, постоянен център на компанията. Всъщност не беше негов тип, защото той беше по-скоро затворен човек. В началото Нийл си мислеше, че случайно срещнатите погледи на колегите му, когато беше с нея, са израз на завист. Много по-късно разбра, че са били израз на съжаление. Оказа се, че той е бил параван за връзката й с един женен сержант — присъствието на Нийл неутрализираше подозренията на съпругата на всички събирания. А най-сигурният параван беше, разбира се, бракът.

Първоначално той се сърдеше на себе си. Не виждаше защо да мрази Ким; тя си беше такава и не можеше да се промени. Затова, след като дълго време търси обект, към който да насочи горчивината си, той избра професията си.

Много лесно можеше да се превърне в един от полицаите, които изкарват гнева от провала в личния си живот върху всеки, с който си имат работа. Но когато се озова в криминалния отдел, започна работа в екипа на Стив Престън и това го спаси. Като начало си припомни защо бе избрал да работи в полицията. Най-важно от всичко беше да успяват да приберат колкото е възможно повече злодеи — служебните интриги не бяха от значение. На този принцип Стив ръководеше екипа си, затова и служителите с по-различна ценностна система не оставаха дълго при него.

Затова Нийл се чувстваше задължен да служи вярно на Стив. Колкото и досадна да беше сегашната му задача, той никога не би си позволил да кръшка. Провалът на процеса срещу Френсиз Блейк само затвърди решимостта му. Така ставаше, когато политиката се намесваше в полицейската работа, и Нийл бе решил да помогне на шефа си, за да възтържествува справедливостта и убиецът на Сюзън Бланчард да си получи заслуженото. Потискаше всякакви съмнения в смисъла на задачата си и следеше Френсиз Блейк неотклонно като сянка.

Нийл се прозя. Ситният дъждец ръмеше упорито, подходящ фон на досадата, обхванала и неговия живот, и живота на Френсиз Блейк. Ако той разполагаше с парите, които Блейк сигурно бе налапал от вестниците, със сигурност би живял поне на някое по-прилично място.

Това тук беше истинска кочина.

Апартаментът, който Блейк бе наел след излизането си от затвора, бе на около миля от предишното му жилище край гара Кингс Крос. Намираше се на оживена, но мърлява улица близо до Пентънвил Роуд — на такива места живееха безнадеждно безработни, бивши проститутки, бедни старци и умствено изостанали хора. Най-доброто, което можеше да се каже за този район, бяха удобните транспортни връзки. В средата на улицата, някакъв напълно лишен от вдъхновение архитект бе проектирал досаден сив блок, от онези, които строяха масово през шейсетте години. От двете му страни имаше по една тясна алея, която го отделяше от типовите къщи, заемащи останалата част от улицата и минаваше и зад него. В основата на блока имаше няколко магазинчета — бакалница, будка за вестници, букмейкърски пункт, минимаркет, закусвалня и офис на таксиметрова служба. Двата по-горни етажа бяха разделени на апартаменти и в една от тези безлични кутийки на втория етаж живееше Блейк. Нийл изпадаше в депресия само като си помислеше за такова жилище.

Да, на мястото на Блейк не само че би избрал по-хубав квартал, но сигурно би намерил някакво по-интересно занимание от гледане на видео и някое и друго залагане.

Ако можеше да се съди по това, което Нийл виждаше, начинът, по който Блейк си прекарваше времето, не се различаваше много от живота му в затвора.

На две мили разстояние от жилището на Блейк, Стив Престън и Тери Фаулър имаха далеч по-интересни занимания. Стив бе успял като никога да се измъкне по-рано от работа. Остави Джоан да се бори с безкрайните досиета. Нийл не съобщаваше нищо интересно, така че никакво безпокойство, свързано с работата не му пречеше да се забавлява тази вечер.

Тери беше подранила с пет минути. Обясни, че страда от патологична точност. Изобщо не била в състояние да закъснява изискано.

— Винаги пристигам на гости, когато домакините са още в банята — допълни тя. — Така поне вечерта започва забавно.

Това не беше проблем за Стив. Така можаха да прекарат допълнителни пет минути на бара, през които той я съзерцаваше с истинска наслада. Беше облечена в къса до коляното черна рокля от някакъв плат, който блещукаше при всяко нейно движение. Стив бе толкова свикнал с мрачното си настроение, че се зачуди дали наистина късметът му се обръщаше така явно, както изглеждаше. „Внимателно, повтаряше си той. Знаеш, че когато се ангажираш емоционално, се увличаш прекалено и градиш прибързано върху несъществуващи основи. Поне този път се дръж в личния си живот така разумно, както постъпваш в професионалния.“

Но през цялата вечер нищо не успя да наруши убеждението му, че се е случило нещо много хубаво. Тя беше много приятен събеседник, при това явно бе склонна да оценява положителните му страни. Разговорът нито веднъж не бе прекъснат от онези неудобни мълчания, когато двамата мислят трескаво каква тема да подхванат. Разправяха си най-различни истории, разсмиваха се един друг и полека-лека започнаха да споменават и подробности от живота си. Привикнал да не споделя почти нищо от преживяванията си, Стив установи с удоволствие, че откровеността на Тери го подтиква да й отговаря със същата откритост. За първи път, откакто се запозна с Фиона преди толкова много години в университета, той отново срещаше жена, в чието присъствие можеше да се държи непринудено, която нямаше към него никакви други претенции, освен да бъде верен на себе си. За нищо на света не можеше да разбере какво у него я привлича. Когато тя стана и отиде до тоалетната, той установи, че следи вратата и чака завръщането й с нетърпение. Не му се бе случвало да очаква така друг човек от години.

„Чувствам се като ученик, каза си той смутено. Това е лудост, Престън, трябва да удариш спирачките“.

Вечерята вървеше към своя край и Стив все чакаше какво ще му развали настроението. Но нищо подобно не се случваше. Тери дори не възрази, когато той настоя да плати сметката.

— Печелиш повече от мен, скъпи — каза тя и сви рамене.

Минаваше десет, когато излязоха на Кларкънуел Грийн. Докато бяха в ресторанта, бе завалял ситен дъждец, затова двамата застанаха под една тента и зачакаха свободно такси. Играта на светлосенки подчертаваше ъгловатите контури на неговото лице, а косата на Тери сияеше като платинена под бялата неонова светлина от надписа на ресторанта. Тя се сгуши в него, вдигна лице нагоре, усмихна се и каза:

— Е, хубавецо, смени ли чаршафите тази сутрин?

Стив се разсмя на глас.

— Защо, ти смени ли твоите?

— Предполагам, че твоето жилище е в доста по-прилично състояние от моето, но ако трябва да бъдем честни, смених ги.

Той поклати глава и усмивката очерта ситни бръчици в ъгълчетата на очите му.

— Добре де, признавам, че си позволих да очаквам прекалено много. И аз ги смених.

Той я притисна към себе си. Тя се обърна към него, застана на пръсти, хвана го за реверите и го накара да приведе лице към нея. После го целуна. Целувката беше дълга, нежна и изпълнена с откровена страст.

Не му трябваше нищо повече. Внезапният прилив на желание разпиля и последните останки от предпазливост у него. Когато влязоха в апартамента му, за първи път от години Стив изключи и телефона, и пейджъра си. Каквото и да се случеше, можеше да почака до утре. Тази нощ за него съществуваше само Тери, и това му беше предостатъчно.

Над града бе паднала нощ. Само преди няколко години по това време уличките около пазара Смитфийлд пустееха. Издигащите се над тях високи сивкави стени без прозорци ги превръщаха във виещи се проломи, в чиито дълбини почти не проникваше светлината на уличните лампи. Самият пазар беше затворен, огромната викторианска конструкция от стъкло, тухли и стомана беше в процес на реставрация.

Сега всичко бе съвсем различно. Многобройни барове, ресторанти и бистра бяха окупирали целия квартал, ярки светлини се лееха от прозорците им и осветяваха оживените улици. Старите сгради бяха сменили предназначението си и сега предлагаха луксозни апартаменти за новобогаташи. Смитфийлд започваше нов живот и градеше репутация на елегантен квартал.

Старият покрит пазар бе възстановен в пълния си блясък. Дори когато не работеше, постройката привличаше погледите с внушителния си вид. Алеята, която делеше източната от западната част на пазара, бе обточена с високи парапети от ковано желязо, боядисани в различни нюанси на лилавото и тъмносиньо. Дребните елементи бяха подчертани с бронз. От парапетите се издигаха високи железни колони, украсени със стилизирани листа, а на тях над алеята бяха опънати тенти. Интериорът представляваше хармонично съчетание на пищна викторианска декорация с безукорни съвременни технологии. Камионите с месо влизаха в специални изолирани помещения, за да не се излага стоката на атмосферни влияния, месото се разтоварваше и тръгваше по система от конвейери към съответните пунктове за продажба. Сандъците с по-дребните доставки се складираха в помещения с регулирана температура от двете страни на сградите. Светлинни години деляха Смитфийлд от някогашния пазар, из който сновяха търговци с колички, отрупани с месо, изложено на всякакви зарази. Тази система би затруднила доста повече убиеца.

Екипът на Сара Дювал се яви малко преди десет часа. Някои пристигнаха с личните си коли, но повечето бяха дошли пеш от близкия участък на Сноу Хил. Дювал изрично бе подчертала, че операцията не бива да бъде демонстративна. Само това й липсваше — един куп полицейски коли и камионетки, паркирани пред Смитфийлд в ранните часове на деня. Такава гледка щеше неминуемо да привлече вестникарите, а надушеха ли нещо, много скоро щяха да измъкнат и истината.

Дарън Грийн си бе свършил работата добре. Търговците бяха подготвени и учудващо малко от тях бяха възразили, че операцията може да попречи на нощната търговия. Сега, когато претърсването щеше да започне всеки момент, Грийн беше в стихията си. Първоначалното му раздразнение бе отстъпило място на възбуда и той се въртеше около униформените полицаи като муха над сурово месо, следеше дали всички са получили защитни комбинезони и шапки, за да се спазят строгите хигиенни изисквания.

Дювал огледа хората пред себе си. Беше успяла да осигури дузина униформени, шестима следователи, както и четирима професионални месари, които трябваше да помагат на полицаите при претърсването. Том Блекит също беше тук заедно с двама свои асистенти от близката болница „Бартс“. Докато чакаха закъснелите, Блекит отиде при Дювал и каза мрачно:

— Не мога да разбера как успяхте да получите разрешение за тази операция.

— Помолих толкова много хора за услуга, че ако работата се провали, ще трябва да им се отплащам с години.

— Нищо чудно. Малко съдии биха поели такъв риск при толкова несигурни основания — усмивката на Блекит не беше по-жизнерадостна от заръмелия дъждец. — Да се надяваме, че ще открием нещо. — Той отиде при асистентите си и подхвана разговор с тях.

Сара Дювал се покашля и каза високо:

— Така, сега всички слушайте. Знаете какво се иска от вас. Професор Блекит и асистентите му ще чакат с мен тук, под часовника на междинната алея. Ако някой намери нещо подозрително, веднага трябва да дойде при нас и патолозите ще влязат и ще огледат находката. Господин Грийн?

Дарън пристъпи напред и направи абсурдно театрален жест.

— От тук — съобщи той.

— Късмет — подвикна Дювал подир екипа и ги проследи с поглед, докато се насочваха към различните секции на пазара. После промърмори под нос: — Ще имаме нужда от късмет.

Глава 39

Като никога Кит се беше събудил първи. Той се обърна в леглото, прегърна Фиона и я целуна по тила. Тя измърмори нещо.

— Ставам — обяви той. — Ще приготвя нещо по-специално за закуска.

— Ох, господи — въздъхна Фиона. — Трябва ли? Не можем ли просто да си полежим и да се наслаждаваме на спомена за секса?

Кит се засмя.

— Споменът си е спомен, а сега, кой знае защо, съм гладен. Ставайте, доктор Камерън. Ще ви сервирам закуската след около четиридесет минути.

Той я целуна още веднъж и скочи от леглото, преливащ от енергия. Като повечето писатели, Кит беше разработил до съвършенство система от дейности, с чиято помощ се откъсваше от действителността.

Фиона полежа, заслушана в неговите отдалечаващи се стъпки, после се надигна и седна в леглото. Прозя се, протегна се и стана. Поразкърши схванатите си рамене. Всичко е от напрежението, каза си тя, дори прекалено много напрежение. Това, че нямаше представа какво става с разследването на Сара Дювал, за нея бе истинско мъчение. А след като се бе държала така със Стив, не можеше да го помоли за никакви сведения.

Ако Джорджия бе наистина мъртва, тя трябваше да знае. Страхът за Кит не я напускаше нито за миг, а не бе възможно да не го изпуска от поглед двайсет и четири часа в денонощието. Ако откриеха останките на Джорджия, щяха поне да се погрижат повече за неговата безопасност. А ако бе сбъркала… за първи път в живота си Фиона копнееше да е направила ужасна, катастрофална грешка. Най-голямата й мечта бе да види усмихнатото лице на Джорджия в сутрешните вестници, да я види жива и здрава, как позира в прегръдките на Антъни. Бе дори готова да й прости, че стана причина за толкова тревоги, стига само да можеше да се убеди, че Кит е в безопасност. Не виждаше как би изкарала дори един ден на работа, след като умът й бе толкова зает със съвсем различни неща.

След двайсет минути бе взела душ, беше се облякла и успяла да се гримира — нещо повече, бе успяла дори да се събуди. Докато закусваха, почти не разговаряха. Радиото запълваше паузите. Толкова много мисли и страхове гъмжаха в главите им, че не бяха в състояние да поддържат обикновен разговор. Фиона си сипа два пъти, после бутна чинията настрани и каза:

— Беше фантастично. Не само паметна нощ, но и паметна закуска след нея.

После стана и посегна към чантата си.

— Голям късмет имаш с мен — Кит се ухили надуто, но разруши илюзията с намигване.

— Знам, и смятам да не си играя с късмета. Обещаваш ми да се пазиш днес, нали? — Фиона се усмихна плахо и се наведе, за да го прегърне. — Пази се — повтори тя тихо.

— Разбира се, че ще се пазя. Кой ще допише иначе тази книга, скъпа? Ще ти се обадя по-късно.

Кит беше убеден, че ще спази обещанието си.

Стив почти не можа да заспи — като дете в нощта срещу Коледа. Това, което се бе случило между него и Тери, го държеше в постоянно възторжено състояние, а обещанието за бъдещето му отне всякакво желание за сън. Въпреки това не се чувстваше уморен.

Облегна се на възглавниците, изопна ръце над главата си и се протегна. После се обърна на една страна и я загледа. Тя спеше, разперила ръце и крака като огромна морска звезда. Лежеше по корем, обърнала лице към него. Дори с размазан грим и разчорлена от съня коса му се струваше прекрасна. Беше зашеметен и очарован. Тялото му бе като ново. Беше се случвало да се люби по-добре, но тази нощ техниката на секса бе изгубила всякакво значение. Той бе погълнат изцяло от усещанията си, не остана нито една частица от него, която да наблюдава отстрани и да оценява. Нямаше чувството, че трябва да постига някакви набелязани цели — било то заради нея или заради себе си. За него съществуваше само общото им изживяване.

Беше прекрасна нощ. Не само защото страстта ги беше изгорила като огън, но и защото се бяха смели заедно. Стив се бе събудил в познатата стая, но гледаше настъпващото утро, сякаш го виждаше за първи път. Плашеше го съзнанието, че е така покорен от нейното привличане. Цялата му въздържаност на зрял мъж, цялата му професионална проницателност не му бяха помогнали ни най-малко. Той се чувстваше раним и безпомощен, и нямаше представа какво трябва да прави оттук нататък.

Тери се размърда и измънка нещо неразбираемо. Лицето й се раздвижи. Тя повдигна вежди и отвори очи. Той видя моментното й объркване, но веднага след това по устните й плъзна доволна усмивка.

— Мамка му, добре, че не се оказа сън — отбеляза тя, сви се и се сгуши в него.

Той потърка наболата си брада, погали рошавата й коса и я прегърна.

— Вас, учените, ви бива да се изразявате изискано.

— Не забравяй, че действието е по-важно от думите, а пък аз съм жена на действието — възрази Тери и плъзна пръсти по мускулите на гърдите и корема му. После прехвърли крак през жилавото му тяло.

Стив простена.

— Доколкото разбирам, нямаш проблеми със събуждането — промърмори той с пресипнал от възбуда глас.

Тя отдръпна леко глава и се нацупи.

— А ти имаш ли? — гласът й го вълнуваше не по-малко от тялото й.

Той я притисна здраво и почувства топлината на гърдите й.

— Не, стига да не ти се налага да ставаш рано.

Сара Дювал имаше чувството, че ще повърне. Знаеше, че това се дължи по-скоро на безсънната нощ и многото кафе, отколкото на видяното в Смитфийлд, но самоанализът не можеше да прогони постоянното гадене. Не й олекваше и от спомена как се бе наложило да обяснява на Антъни Фицджералд какво трябва да идентифицира в моргата. Би предпочела убиецът да се бе придържал по-точно към текста, тогава щеше да им бъде спестен поне един ужас.

Тя седеше на задната седалка на колата и гледаше мрачно. Но независимо от неподвижността на лицето, умът й работеше трескаво. Този случай беше ужасен в много отношения. Щеше неминуемо да предизвика болезнен интерес в медиите, което пък означаваше, че от тук нататък всяка нейна стъпка, както и стъпките на подчинените й щяха да бъдат следени от тайфа журналисти. Паникьосаните й шефове също щяха да я дебнат да не каже или направи нещо не както трябва.

Не биваше да забравя и Фиона Камерън. След това последно развитие Фиона нямаше да е единствената, която би стигнала до логичното заключение за серийния убиец. Това не бе нещо, което Сара би признала публично, но не виждаше как могат да поддържат илюзията, че убийствата на Дрю Шанд, Джейн Елиъс и Джорджия Лестър не са свързани. Много скоро някой амбициозен млад журналист щеше да си спомни, че Фиона живее с писател на криминални романи. Щяха да обсадят кабинета й, и макар Сара да не можеше да си представи, че Фиона би предложила сътрудничество на пресата, не знаеше как би отговорила на пряк журналистически въпрос. Чуеше ли се дори една дума за сериен убиец, отвсякъде щяха да заприиждат подплашени писатели и да настояват за охрана. Случаят беше същинско минно поле. Не й се мислеше какво ще стане, ако журналистите открият, че някои писатели са получавали и заплашителни анонимни писма.

Проблемно беше и самото разследване. Тази сутрин беше истински кошмар, а това бе само началото. След ужасяващото откритие малко след полунощ тя се опита да забрани отварянето на пазара, което трябваше да стане след около четири часа — Дарън Грийн възрази категорично, че това не влиза в правомощията й. Нямаше начин тя да определи цялата територия на пазара като местопрестъпление. Грийн подчертаваше с много повече проницателност и непреклонност, отколкото бе очаквала от него, че каквото и да е било извършено тук, то е станало преди доста време. От тогава през пазара бяха минали стотици хора и не съществуваше никаква вероятност полицията да открие следи от престъпника, освен евентуално в непосредствена близост до фризера.

Основният му коз бе, че ако полицията иска да е сигурна, че ще разпита всички потенциални свидетели, пазарът трябва да заработи в обичайния час. Можеха да вземат имената и адресите на всички, които идваха рано, и после да провеждат разпитите си.

Идеята не беше лоша, а и даваше възможност на Дювал да я представи за своя, без да излезе, че е отстъпила пред нечии настоявания. Затова запечатаха складовата част и призоваха цяла армия полицаи, за да са сигурни, че никой няма да влезе в Смитфийлд, без да обясни къде и при кого отива. Междувременно бе започнал огледът на мястото, където бяха намерени ужасните останки.

Дотук положението беше достатъчно неприятно. Още по-лошо беше, че щеше да се наложи да продължава да работи заедно с местната полиция на Дорсет. Каквото и да се бе случило с Джорджия Лестър, само финалната фаза засягаше нейния участък, но всичко бе започнало в Дорсет. Много по-вероятно бе да открият очевидци в Дорсет, отколкото тук. По-възможно бе някой обитател на дълбоката провинция да е забелязал нещо необичайно, докато човек, натоварен с пакети месо, надали би направил впечатление на когото и да било в Смитфийлд. Имаше някакви шансове, ако дорсетските полицаи си разбираха от работата, каза си тя. Тя не умееше да прехвърля отговорност дори на собствените си подчинени, а мисълта, че ще трябва да разчита на полицаи от съвсем друг район за най-съществената част от разследването я тормозеше ужасно. Засега нямаше никакви основания да се оплаква от работата на колегите си от Дорсет, но въпреки това я измъчваше смътното съмнение, че те не действат толкова енергично, колкото е необходимо. Налагаше се да се срещне с тях, най-добре на техен терен, за да добие и тя някакво усещане за мястото, където е станало отвличането.

Но това можеше да почака. Първо трябваше да изпълни колегиалния си дълг към Стив Престън и да го уведоми за резултата от неговото упътване. Затова помоли шофьора да я откара първо до Ню Скотланд Ярд, преди да продължат към нейното работно място на Ууд Стрийт. Качи се с асансьора до етажа, където се намираше кабинета на Стив Престън и тръгна забързано по коридора. Размина се с няколко служители, които я проследиха тревожно с поглед. Почука на вратата и влезе, без да чака отговор. Първото й впечатление беше, че през последните двайсет и четири часа Стив е успял да си почине като за цяла седмица. Напрегнатият му израз бе изчезнал. Кожата му изглеждаше свежа, изчезнал бе нездравият му тен на работохолик. Очите му сияеха и усмивката, с която я посрещна, нямаше нищо общо с измъчената гримаса, която й бе отправил едва вчера.

— Очевидно работата ти върви доста по-добре от моята — отбеляза Сара и се разположи на стола срещу неговия. Знаеше, че костюмът й е измачкан, и предполагаше, че мирише като снощен кръчмарски пепелник.

Стив повдигна учудено вежди.

— Трябва да е някаква оптическа илюзия. Разбрах, че си имала тежка нощ.

Тя кимна и нагласи очилата си.

— Предстои ми още по-тежък ден. Реших, че трябва да ти кажа как точно се развиха събитията.

— Оценявам жеста ти — кимна признателно Стив.

— Беше десет вечерта, когато влязохме в пазара и се заехме да обръщаме всичко надолу с главата. Полицаите и месарите ровеха из фризерите за съмнително на вид месо, търговците вдигаха пара, че се съсипва стоката им, патоанатомите оглеждаха всичко, което изглеждаше дори леко подозрително. Не мога да твърдя, че имаше кой знае колко подозрителни обекти. Първоначалната ни уговорка беше, ако намерим нещо, патоанатомите да го отнесат в лабораторията и да проверят дали съмненията ни са основателни. Бях обяснила на целия екип какво точно да търсят. Но когато опряхме до истинската находка, всяка предварителна подготовка се оказа ненужна.

— Какво искаш да кажеш?

— Около полунощ момчетата откриха фризер в дъното на един от складовете. Беше заключен с катинар и не можахме да разберем у кого са ключовете. Според администраторите там го сложил преди месец един от търговците, който се канел да го изнесе от пазара. Но въпросният търговец е категоричен, че фризерът не е бил заключван, и двама негови колеги поддържат твърдението му. Така че намерихме ножовка и отворихме фризера. Той беше пълен с разфасовано и пакетирано месо. С изключение на най-горния рафт, на който имаше само един пакет, увит в черни пластмасови пликове за боклук — Дювал направи ефектна пауза.

Стив притвори за миг очи. Слабото му лице доби измъчено изражение.

— Главата ли беше?

— Главата. Месарят, който я намери, се свлече като подкосен. Откараха го в болница, за да зашият раната на главата му, защото се удари в един тезгях, като падаше.

— Дано успее да привикне със спомена, без да се пропие — отбеляза Стив. — Беше главата на Джорджия Лестър, нали?

— Несъмнено. Днес по някое време мъжът й трябва да я идентифицира, но няма място за никакво съмнение.

— Кога ще направите съобщение?

Дювал въздъхна.

— Шефът ми иска да свикаме пресконференция днес следобед. Чакаме колегите от Дорсет да потвърдят, че ще успеят да пратят някого дотогава.

— Ще се съгласиш ли аз да уведомя Кит Мартин преди вашата пресконференция? Бяха близки с Джорджия, а той знае, че двамата с Фиона имахме среща с теб. Това е най-малкото, което мога да направя за него.

Тя се намръщи.

— Бих предпочела новината да не излиза от полицията колкото е възможно по-дълго време. Знам, че ти е приятел, но не можем да си позволим да тръгне слух, че имаме предпочитание към определен писател.

Стив сви рамене.

— Случаят си е твой. Откровено казано, мислех не само за Кит, но и за по-дългосрочните интереси на Скотланд Ярд. Фиона Камерън е изключителен специалист, а ние се лишихме от услугите й заради собствената си глупост. Въпреки всичко тя ни съобщи подозренията си. Бих искал да възстановя това, което разрушихме по наша вина. Убеден съм, че ще бъде от полза и за полицията на централен Лондон.

Сара Дювал прикри раздразнението си с кисела усмивка. В рамките на няколко часа първо Дарън Грийн, а сега и Стив Престън успяха да й наложат своите решения. Беше доста потискащо, особено за жена като нея, обикновено много самоуверена.

— Имате право, сър.

Стив прецени, че обръщението е сигнал да кара по-кротко.

— Пак подчертавам, случаят е твой, Сара.

— Вероятно няма да стане беля. Ако обещаеш, че ще му набиеш в главата да не споменава и дума пред медиите преди официалното ни изявление — това беше последният й опит да подчертае, че тя решава всичко.

— Съмнявам се, че такова нещо би му минало през ума — Стив стана и посегна към сакото си. — Тя му беше приятелка, Сара. Кит не е толкова закъсал за реклама в медиите.

Тя прие мълчаливо скрития укор и също стана.

— Ще те държа в течение. Как върви случаят Бланчард?

Стив навлече сакото си и разпери ръце.

— Попаднахме на нещо, което може да се окаже истинска следа. Но все още върви много бавно. Нямам достатъчно хора за сериозна операция.

Дювал се усмихна едва-едва.

— За да могат шефовете ти да си измият ръцете, ако трябва, нали?

— Има нещо такова. Освен ако не намеря железни доказателства.

Тя направи гримаса.

— А пък аз си мислех, че на мен не ми върви.

Стив отвори вратата и й направи път да мине пред него.

— Не се вживявай толкова. На този свят не съществува само работата.

Той тръгна по коридора със спокойната походка на човек, който се разхожда из парка. Тя го сподири с поглед. Обичайното й каменно изражение бе отстъпило място на удивление. Стив Престън току-що бе заявил, че на този свят има и други неща, освен работата!

Малко объркана, Сара Дювал се отправи към колата си, за да отиде в кабинета си на Ууд Стрийт. Явно този ден й вървеше на изненади. Може би колегите от Дорсет щяха да се окажат супер ченгета. А може би дори щяха да успеят заедно да открият убиеца на Джорджия Лестър, преди пресата да ги разкъса. Очевидно се случваха и по-странни неща.

Глава 40

Фиона излезе от аудиторията и тръгна към кабинета си. Нямаше никакъв спомен за какво е говорила през последния час. Движеше се на автопилот и виждаше студентите си сякаш от огромно разстояние. Тревогата трептеше в нея като проводник на ток с високо напрежение и изолираше всякакви други усещания. Искаше да си е у дома, при Кит. Искаше да може да го вижда или поне да чувства присъствието му. Съзнаваше, че такъв постоянен надзор би бил непоносим за него, но от това не й ставаше по-лесно.

Нещо трябваше да се промени скоро, каза си тя. Или щяха да бъдат в състояние да отхвърлят мисълта за сериен убиец, да се успокоят и да започнат отново да живеят нормално, или всички щяха да разберат, че Кит и още известен брой хора са изложени на сериозна опасност, и щяха да бъдат взети съответните мерки. Ако полицията му откажеше охрана, Фиона щеше да предприеме нещо сама. Знаеше, че съществуват достатъчно агенции, които предлагат услугите на телохранители и нямаше да се поколебае да се обърне към тях. Разбира се, Кит щеше да побеснее. Но тя можеше и да не му казва.

Каквото и да станеше, и неговият, и нейният живот бяха променени необратимо. Кит за първи път се бе изправил пред мисълта за собствената си уязвимост колкото и да се преструваше, че това не го тревожи. Неминуемо щеше да се промени начинът, по който приемаше собствената си личност. Що се отнасяше до Фиона, налагаше й се да признае, че след толкова години все още не е в състояние да защитава хората, които обича. Незнанието можеше да бъде извинение в случая с Лесли; но дори сега, с всичките си познания и натрупания опит, Фиона не можеше да бъде сигурна, че ще спаси Кит.

Тази мисъл я измъчваше постоянно.

Тя остави папката на бюрото си, влезе в Интернет и прегледа пощенската си кутия. Освен няколко катедрени циркулярни писма, имаше и кратка бележка от Кит: „Десет часа и всичко е спокойно!“. Беше й обещал да се обажда по няколко пъти дневно, за да я успокоява, че всичко е наред. Твърдеше, че го кара да се чувства като лигльо, но и двамата знаеха, че говори така, за да опази поне привидно личното си достойнство.

Тя започна да пише отговор, но телефонът иззвъня и я прекъсна. Търсеха я от Испания.

— Добър ден, майор Берокал — каза тя, надявайки се да не й личи колко е разсеяна. Нещо в нея регистрира удивено, че за разлика от всеки друг път е напълно безразлична към развитието на случай, в който бе пряко замесена.

— Исках да ви съобщя как се развиват нещата при нас — гласът на Берокал също звучеше доста потиснато.

— Много мило от ваша страна.

— За съжаление няма кой знае какви новини. Делгадо отказва да се признае за виновен. Просто си седи с каменно изражение и не продумва и дума. Хубавото е, че започваме да получаваме сведения от лабораторията за веществени доказателства, които могат да подкрепят косвените улики. Открихме един от бившите съседи на Делгадо, който работи в Алкасар и смята, че Делгадо би могъл да е взел за кратко ключовете, когато е идвал в жилището му. Но най-хубаво от всичко е, че успяхме да открием двама свидетели, които са го видели с англичанката вечерта, преди да я убие. Свидетелите са мъж и жена, семейство от Билбао. Видели статията във вестника и веднага се свързаха с нас. Оказа се, че били отседнали в хотела, където работела жертвата. Тя взела данните им, когато се регистрирали, затова я помнели съвсем ясно. Вече го обвинихме в това убийство, но се надявам скоро да разполагаме с достатъчно доказателства, за да можем да възбудим обвинение по трите убийства.

— Чудесни новини — каза Фиона напълно безразлично. — Сигурно сте доволен, че вече не обикаля из улиците.

— И още как. Но никога не бихме го заловили толкова бързо без вашата помощ. Подчертах това пред шефовете си. Може да успея да ги убедя да ви поканят, за да ни обучавате по профилиране и статистическо свързване на престъпления.

Фиона се засмя глухо.

— Струва ми се, че сте прекалено голям оптимист, майоре. Но все пак ви желая успех с Делгадо.

— Благодаря ви. Успех и на вас, доктор Камерън. Убеден съм, че ще имаме повод да разговаряме отново.

Фиона се сбогува и затвори телефона. Знаеше, че би трябвало да е доволна, а вместо това изпитваше само безсилно раздразнение. Благодарение на нейната работа бяха спрели убиеца на чужденци в Толедо. Но никой нямаше да спре убиеца, който можеше да посегне на мъжа, когото тя обичаше. Може би трябваше да се обади на Сара Дювал и да й предложи услугите си.

В най-лошия случай Дювал щеше просто да й откаже.

Кит беше в кухнята и си правеше кафе, когато чу звънеца на входната врата. Той застина на място. Не очакваше никого, и въпреки че си придаваше смелост пред Фиона, бе наясно, че ако наистина серийният убиец съществува, Кит Мартин не може да не фигурира в списъка на жертвите му. Пъхна лъжичката обратно в плика с кафе и се облегна на кафе-машината. Пое си дъх и тръгна към антрето.

Беше съвсем близо до вратата, когато звънецът разкъса отново тишината и го накара да трепне неволно. „Пощальонът винаги звъни два пъти“. Джеймс Кейн, американска класика в жанра. И там краят не беше много щастлив. Отиде на пръсти до вратата, залепи ухо на нея и извика:

— Кой е?

Капакът на процепа за писма тракна и един глас се разнесе от ниското:

— Аз съм, Кит, Стив.

От облекчение Кит почувства леко замайване и започна да отключва припряно. После отвори широко вратата.

— Не съм параноик, честно — заяви той. После видя изражението на Стив и отстъпи. „Глупак такъв, наруга се Кит на ум. Стив не би дошъл тук през работно време, ако нямаше възможно най-лоши новини.“

— Да не се е случило нещо с Фиона? — попита той с неестествено ококорени очи. Гласът му скърцаше, устата му изведнъж пресъхна.

Стив го побутна леко, мина през прага и затвори вратата зад себе си.

— Доколкото ми е известно, Фиона си е жива и здрава. Хайде да отидем в кухнята. Трябва да поговорим.

Зашеметен от тревога, Кит тръгна първи и едва не се препъна, когато влизаше в кухнята.

— Тъкмо правех кафе — каза той, съзнавайки, че това няма никакво значение. Просто се опитваше да съхрани още малко неведението си.

— Бих пил кафе с удоволствие — каза Стив. Седна на масата и зачака търпеливо Кит да приключи с ритуала, да разпени млякото и да изчака врящата вода да изтече през смляното кафе. Кит постави внимателно една чаша пред Стив, взе своята и седна.

— Значи е за Джорджия — тонът му не беше въпросителен.

Стив кимна.

— Колегите са открили останките й тази нощ.

— Там, където каза Фиона ли? На пазара в Смитфийлд?

— Фиона се оказа права до последната подробност — с изключение на една. — Стив извади пура и започна да чопли целофановата й опаковка. — Било е ужасно, Кит. Който и да я е заклал, е запазил главата й непокътната. За да няма съмнение кого сме открили.

Кит си пое треперливо дъх.

— Божичко — каза той тихо и въздъхна. Покри лицето си с ръце и раменете му потръпнаха. Стив се чувстваше напълно безпомощен. Познаваха се с Кит от години, но през всичкото това време не им се бе налагало да се справят с лична скръб. Не знаеше как е редно да постъпи. Когато един полицай плачеше, обикновено колегите му се правеха, че не виждат — дори полицаят да бе жена. Целта беше всичко да приключи колкото е възможно по-бързо. Стив стана и отиде при шкафа с напитките. Намери бренди и сипа два пръста в една чаша. Сложи чашата пред Кит, постави ръка на рамото му и каза:

— Изпий това, ще те успокои.

Когато Кит вдигна глава, очите му бяха подути и зачервени, а бузите — влажни. Бутна брендито встрани, взе чашата с кафе и я обви с длани, за да почувства по-силно топлината й.

— Все се надявах, че Фиона е сбъркала — каза той. — Повтарях си, че това е точно такава гадост, която може да се роди в моята фантазия например, но е изключено да се случи в действителност. Само така се справях с положението. Отказвах да приема, че наистина има човек, който избива хора като мен.

Стив въздъхна.

— Ако имаше моя опит, Кит, щеше да знаеш, че действителността винаги надминава фантазията. Искрено съжалявам за Джорджия, знам, че бяхте приятели.

Кит поклати уморено глава.

— Беше изключителна жена. Винаги съм я мислел за несломима. Въпреки всичките си превземки беше изключително силна и проницателна. Знам, че повечето хора приемаха приятелството ни за много странно, но тя ми беше по-близка от който и да било друг в нашия бранш. Имаше чудесно чувство за хумор и беше винаги готова да помогне. Когато не ми вървеше писането, идваше с някоя бутилка и двамата сядахме и започвахме да се оплакваме един на друг от живота, като през цялото време съзнавахме какви страхотни късметлии сме всъщност.

Кит допи кафето си и потърка силно очи с опакото на дланта си.

— Да му се не види, колко ужасен може да бъде животът!

— Официалното съобщение за смъртта й ще бъде направено днес следобед — каза Стив. — Но не исках да включиш радиото и да научиш по такъв начин за смъртта й.

— Благодаря ти. Как е Антъни, имаш ли представа?

Стив поклати глава.

— Случаят се води от полицията на централен Лондон, не на голяма столична община, затова нямам никакви преки сведения. Но по случайност знам, че сигурно точно сега идентифицира трупа.

— Горкият — сега вече Кит взе брендито и отпи голяма глътка. — Ще му драсна няколко реда. Би ли пуснал писмото, като тръгнеш? Обещах на Фиона да не излизам сам. Мислех, че прекалява със страховете си, но сега… — той стана и допълни: — Почакай само една минута.

— Имам време — каза Стив, разопакова пурата и я запали. Докато чакаше Кит да се върне, мислите му неволно се отклониха от ужаса и страданието, причинени от смъртта на Джорджия, и се насочиха към Тери. Дори ужасяващата новина, донесена от Сара, не можа да изтрие изцяло отблясъка от предната нощ и сутринта след нея. Тази вечер щяха да се срещнат отново. Предпазливостта на Стив го бе напуснала заедно с умората, която толкова дълго бе тежала на духа му. Не виждаше смисъл да се прави на интересен и непостижим. Искаше да бъде с нея, и след като Тери твърдеше, че и тя иска същото, му се струваше истинска лудост да не се възползва от всеки свободен момент, за да бъде с нея. Гореше от желание да сподели всичко това с Кит, но сега не бе време за такива разговори.

Когато Кит се върна в кухнята, носеше запечатан плик.

— Нямам картичка със съболезнования, затова пращам обикновена. Не мисля, че Антъни би обърнал внимание. Просто исках да знае, че мисля за него и мъката му; да му кажа, че съм готов да помогна, ако има нужда от нещо. Нали знаеш. — Той подаде плика на Стив. — Сложих марка, пусни я в пощенската кутия на ъгъла и той ще я получи утре.

— Мислиш ли, че можеш да останеш сам? — Стив стана.

Кит си пое дълбоко дъх.

— Ще се справя. А ти тръгвай, сигурно те чака много работа.

Стив пристъпи импулсивно напред и прегърна Кит. Кит отвърна на прегръдката му. Не изпитаха смущение, когато се отдръпнаха един от друг и се спогледаха.

— Благодаря ти, че дойде да ми кажеш, Стив. Прав си, ако го бях чул по радиото, сигурно щях да рухна окончателно. Сега, когато знам какво е станало, ще изключа телефона. Последното, което ми трябва точно сега, е да ме тормозят журналисти.

— Ти ли ще кажеш на Фиона? — попита Стив. — Или искаш аз да й се обадя?

— Веднага ще й пратя мейл. Не искам да й се обаждам по телефона, докато работи, нали знаеш как стоят нещата — Кит изпрати Стив до вратата. За разлика от друг път не остана на прага, за да съпроводи с поглед приятеля си. Щом Стив излезе, той заключи веднага вратата, обърна ключа, завъртя резето и заключи и него. После се върна на бюрото си и влезе в пощата.

От: Кит Мартин <KMWriter@trashnet.com>

Да: Фиона Камерън <fcameron@psych.ulon.ac.uk>

Отн.: От лошо по-лошо

Ти беше права, Джорджия е мъртва. Студени, груби думи за студения, груб факт. Стив току-що си тръгна. Дойде да ми съобщи новината, не искаше да го чуя по новините или да ми го изтърси по телефона някой журналист.

Открили са я в Смитфийлд, точно както каза ти. Чел съм „Сега и завинаги“, така че мога да си представя как е било. Според Стив единствената разлика била, че убиецът оставил главата при трупа.

Иска ми се ти да беше тук. Или аз да съм при теб. Чувствам се объркан и странно изолиран от собствения си живот.

Моля те, не се тревожи за мен. Не съм забравил нищо от това, което ми каза. Ще стоя тук като в обсадена крепост, докато ти се върнеш, и после ще обмислим какво да предприемем, докато някой прибере този луд зад решетките.

Някъде в цялата тази история би трябвало да има някаква улика. Предполагам, че сега ще свържат следствията по трите убийства, макар и неофициално. Опитай се да влезеш в работния екип. Не че предпочитам да работиш, вместо да стоиш при мен. Но искам този тип да бъде заловен — и заради Джорджия, и заради собственото ми душевно равновесие. А ако има някой, който би могъл да направи анализ на връзките между тези престъпления, това си ти.

Обичам те.

К.

Кит изпрати писмото, после излезе от Интернет. Извади дисковете от уредбата. После се качи в дневната, където Фиона държеше дисковете си с класическа музика и започна да ги разглежда. Извади реквиема на Верди и заслиза обратно по стълбите. Зареди диска, натисна копчето и седна. Докато музиката се надигаше като приливна вълна, той седеше облегнат на стола, със затворени очи, и в съзнанието му като филм се въртяха картини с образа на приятелката, която беше загубил.

Глава 41

Залата за пресконференции беше претъпкана, осветена прекалено ярко от телевизионните прожектори и задушна от изпаренията на цялото човешко множество. Журналистите се занимаваха с предположения относно естеството на предстоящото съобщение. По-опитните и по-циничните се опитваха да представят предположенията си за убеждения. Сигурно беше нещо свързано с Джорджия Лестър, и най-вероятно бе съобщение за смъртта й. Това беше категоричната им оценка на ситуацията. Не можеше да не е Джорджия, защото по-важно разследване в момента не се водеше. Ако имаше нещо друго, все щяха да са надушили от къртиците си в полицията. А тя сигурно беше мъртва, защото в противен случай пресконференцията нямаше да е организирана от полицията, а от издателите й. Беше очевидно.

Освен това всички претендираха да разполагат с вътрешна информация. Някой ги беше уведомил, че през нощта полицията била организирала голяма операция на пазара в Смитфийлд, и че операцията имала нещо общо с изчезналата писателка. По-начетените от тях бяха успели да свържат фактите и да намерят обяснението, което се надяваха сега да бъде потвърдено официално. Ако предположенията им бяха основателни, първа страница им беше гарантирана. А от това по-важно нямаше.

По-самоуверените сред тях твърдяха, че оттук нататък всичко е въпрос на подробности. Да са сигурни, че са изчистили фактите. Да изпратят навреме някой от начинаещите колеги, който не носи гордата титла „криминален репортер“, да издири съпруга, за да си осигурят сърцераздирателната последна снимка и негово изказване, предназначено да изтръгне сълзи и от най-коравосърдечните.

Независимо от всичко, когато представителите на полицията се появиха, в залата настана тишина. Явно работата беше много сериозна. Тук беше заместник-началникът на полицията заедно с главен инспектор Сара Дювал и още едно напълно непознато лице. Тримата насядаха зад гората от микрофони, видимо смутени. Очевидно се чувстваха не на място. Служителят, който отговаряше за връзките на полицията с обществеността, се държеше като нервен родител преди първата сценична изява на детето си. Когато всички се увериха в качеството на звука, заместник-началникът се покашля и започна.

— Благодаря ви, че дойдохте тук, дами и господа. Трябва да направя едно кратко съобщение, а после ще изслушаме вашите въпроси.

Той представи другите двама, непознатият се оказа служител на дорсетската полиция. После погледна листчето, което държеше в ръка и отново се покашля.

— В резултат на операцията, проведена снощи от служители на полицията на централен Лондон в пазара Смитфийлд, бяха открити човешки останки, които бяха впоследствие идентифицирани. Става дума за трупа на изчезналата писателка на криминални романи, госпожа Джорджия Лестър. Започна разследване на убийството. То се води от главен инспектор Дювал, но ще работим заедно с колегите от Дорсет, защото там се намира вилата, откъдето госпожа Лестър изчезна миналата седмица.

Престъплението е необичайно брутално, и ние се обръщаме с молба към всеки, който е видял госпожа Лестър, след като е напуснала вилата си миналата сряда, да се свърже с нас. Изоставената й кола беше открита в неделя, но ние нямаме представа колко време е престояла на мястото, където я намерихме. Искаме да стесним границите, в които е най-вероятно да е било извършено убийството. Търсим също и свидетели, които са забелязали нещо необичайно в района около пазара Смитфийлд през последната седмица. — Той вдигна поглед и изду устни. — А сега очакваме вашите въпроси.

Всички заговориха едновременно, над главите на хората се размахваха ръце. Отговорникът за връзките с обществеността посочи нанякъде.

— Корин Томас, радио Би Би Си. Като говорите за човешки останки, какво точно имате предвид?

Заместник-началникът кимна към Сара Дювал, която трябваше да даде готовия отговор.

— Тялото на госпожа Лестър е било нарязано на парчета. Съществуват предположения, че извършителят има начални познания по анатомия, или е работил като месар.

Втори журналист.

— Джек О’Конър, вестник „Таймс“. В един от романите на госпожа Лестър, който беше и филмиран, става дума за убиец, който отвлича жертвите си и после ги разфасова. Доколкото си спомням, убиецът криеше останките в склад на фирма, която търгува с месо. Считате ли, че истинският убиец е подражавал на тази книга?

— Без коментар — отговори категорично заместник-началникът на полицията.

Обаче О’Конър не се предаваше.

— Считате ли, че това убийство е свързано с убийството на Дрю Шанд в Единбърг, като се има предвид, че Шанд бе убит също по начин, който копираше дословно смъртта на една от жертвите в негов роман? — гласът му бе почти заглушен от шумотевицата, която избухна в залата, но по мрачните лица на полицейските служители можеше да се съди, че са го чули съвсем ясно.

— Без коментар — повтори заместник-началникът.

Трета журналистка скочи на крака.

— Шарън Колиър, „Дейли Мирър“. Ще отречете ли съществуването на сериен убиец, който си е поставил за цел да избива писатели на криминални романи?

— Не отричам и не потвърждавам нищо, госпожице Колиър. На този етап никой от нас не разполага с достатъчно доказателства, за да си позволим каквито и да било коментари по тези въпроси.

Заместник-началникът започваше да нервничи. Отговорникът за връзките с обществеността откри един от питомните си журналисти и го подтикна да се намеси.

— Патрик Стейси, „Дейли Експрес“. Къде точно бе открито тялото?

Дювал пое инициативата.

— Открихме останките на госпожа Лестър в изваден от употреба фризер, който от пет седмици бил подготвен за пренасяне в друг месарски склад. Така че, ако някой е забелязал човек, който е ползвал въпросния фризер през последните пет седмици, ще бъдем благодарни да ни уведоми.

Въпросите валяха все по-бързо.

— Има ли заподозрени лица?

— С какви улики разполагате?

— Съпругът й заподозрян ли е?

— Наистина ли съществува такъв сериен убиец?

— Предстои ли арест?

— Прибегнахте ли до услугите на профайлър?

Заместник-началникът се изправи рязко.

— Това е всичко засега, дами и господа. Когато имаме нови данни, ще ви уведомим своевременно.

— Чакайте малко! — извика някой в залата. Брадат мъж, облечен в спортно сако от туид, карирана риза и червена вратовръзка, си проправяше път през тълпата.

Заместник-началникът хвърли поглед към отговорника за връзките с обществеността, който замаха с ръце в знак, че трябва да си тръгват. Полицаят от Дорсет се заизмъква встрани, но Сара Дювал остана неподвижна, вперила поглед в човека, който упорито вървеше напред, без да обръща внимание на протестите на хората, които избутваше от пътя си.

— Защо не им кажете истината? — извика той със зачервено лице. — Защо си затваряте очите, след като всички знаят истината? Сериен убиец наистина съществува и той избива писатели на криминални романи, които са крали негови сюжети.

Междувременно няколко униформени полицаи се опитваха да се доберат до смутителя на реда. Но в залата цареше пълен хаос, защото всички журналисти се опитваха да чуят и разберат какво точно става. Шумотевицата се усили, но гласът на мъжа със спортното сако все още се чуваше.

— Откъде знам ли? — крещеше той с все сили. — Знам, защото аз съм убиецът. Аз ги убих. Убих Дрю Шанд, Джейн Елиъс и Джорджия Лестър. Те откраднаха моите сюжети и трябваше да си платят!

Дювал скочи, промуши се покрай шефа си и се гмурна в блъсканицата. Успя да си пробие със зъби и нокти път през възбудената тълпа и да се добере до плячката си. През ум не й мина да спре, за да се извини на фотографа, на когото заби лакът в ребрата, или на радиорепортера, който отнесе един удар по челюстта. Човекът със сакото от туид беше успял да се освободи от притисналите го от всички страни хора и разхвърляше листове хартия над главите на множеството. Листата трепкаха над хората като прилепи албиноси, стреснати от светлината. Журналистите продължаваха да се тъпчат и да се блъскат, други крещяха всевъзможни въпроси към мъжа в спортното сако, който се хилеше с безумната усмивка на фигура от средновековен водоливник.

Двама униформени полицаи го сграбчиха точно когато Сара Дювал успя да се измъкне през предния ред журналисти. Задъхана, със скъсано на рамото сако, тя застана пред непознатия.

— Махнете го веднага от тук — нареди тя. — В ареста. Веднага!

Докато полицаите отвеждаха човека, се надигна вой от протести. Дювал не пропусна да отбележи, че той не се съпротивляваше. Тя стоеше сама в кръга, оформил се насред тълпата и изпращаше с поглед полицаите и арестувания, докато напуснаха залата. Постепенно осъзна, че заместник-началникът крещи нещо в микрофона.

— Дами и господа, пресконференцията приключи. Моля, напуснете сградата. Повтарям, моля да напуснете сградата.

Сара си каза, че със същия успех можеше да пее откъси от популярни песни. Всъщност може би така биха му обърнали повече внимание.

Без да обръща внимание на въпросите, с които я обстрелваха журналистите, тя взе един от смачканите листове и започна отново да си проправя път през възмутените и разочаровани журналисти, без да отвори уста. Стигна до платформата и махна с ръка, което можеше да се разбере като сигнал за оттегляне. Беше очевидно, че полицаят от Дорсет би предпочел да е навсякъде другаде, само не и тук, а шефът беше вбесен. Докато се измъкваха от залата, Сара прегледа набързо напечатания на листа текст.

Авторът, някой си Чарлз Редфорд, твърдеше, че той е убиецът на Дрю Шанд, Джейн Елиъс и Джорджия Лестър. В стил, който смущаващо силно напомняше на анонимните писма, Редфорд обявяваше, че покойните писатели понесли заслуженото си наказание, задето крадели негови идеи и правели всичко възможно да попречат на издаването на негови произведения. Бил изпратил на всички тях свои ръкописи и прилагал всеки път писмо с молба да се застъпят за него пред своите издатели. Но те не само не обърнали внимание на молбите му, но сипали сол в раната, като се възползвали от негови идеи и ги прилагали в своите книги. Заговорът, описан в листовката, беше порядъчно налудничав и можеше да направи впечатление на всеки сериозен параноик, но като мотив за убийства й се стори малко неубедителен. И все пак, никога нямаше да престане да се чуди колко малко бе необходимо понякога, за да се превърне един кротък маниак в психопат с хомицидна мания. Несъмнено Фиона Камерън знаеше научния термин за този процес.

В служебното помещение, когато успяха да се изолират от хаоса навън, заместник-началникът поклати глава.

— Какво, по дяволите, беше това? — попита той. — Как е успял да влезе тук този луд?

Дювал смъкна сакото си и се зае да оглежда щетите. Шефът да си се оправя с отговорника за медиите — това поне можеше да си спести.

— Трябва да е представил някаква журналистическа карта — мънкаше специалистът. — В противен случай никой не би го пуснал.

Шефът махна с ръка, сякаш пропъждаше досадна оса.

— Както и да е. Но кой е той все пак?

Дювал вдигна поглед от скъсаното си сако и проговори.

— Според тази листовка, която вече е притежание на световните медии, името му е Чарлз Редфорд и е пишман писател на криминални романи, убеден, че жертвите на убийствата са му крали сюжетите.

— Дали е вярно? — попита объркано шефът.

— Точно това смятам да проверя. Казах им да го откарат право в ареста. Ще цитирам подозрение в убийство като основание за арест, и ще видя какво ще предприема после.

— Наистина ли трябва да го арестуваме на този етап? Може просто да си изгубим времето — прави впечатление на човек, който се чуди как да привлече внимание към себе си.

Дювал си каза, че шефът явно отдавна не е вършил полицейска работа, без да обръща внимание откъде духа вятърът в политиката.

— Искам по този случай да се работи безупречно, сър. Ако той наистина е убиецът, няма да допусна и минимална възможност обвинението да пропадне в съдебната зала заради някое отклонение в процедурата. Искам го в ареста, защитен от адвокат и всяка дума, която се каже от него и пред него, да се записва.

За нейно учудване криминалистът от Дорсет се намеси в защита на това, което бе казала.

— Мисля, че главен инспектор Дювал е права — каза той. Грубоватият провинциален изговор придаваше учудваща авторитетност на басовия му глас. — На нейно място аз бих постъпил по същия начин. Освен това ще ви бъда много задължен, ако разрешите да присъствам на разпита.

— Съмнявам се, че мога да уредя такова нещо — каза колебливо заместник-началникът. — Въпрос на юрисдикция, нали разбирате.

— Имаме една стая за разпити със съседно помещение за наблюдатели — припомни му Дювал. — Не виждам какъв проблем може да има, ако колегата се възползва от тази възможност. Струва ми се, че това би било в интерес на следствието, сър. Два чифта очи и уши вършат повече работа.

Нито за миг не допускаше, че провинциалното ченге може да забележи нещо повече от нея, но съзнаваше, че трябва да разчита на неговото сътрудничество, за да изградят стабилно обвинение. Затова смяташе за разумно да поддържа добри отношения с ръководителя на дорсетската част на следствието.

— Така да е — заместник-началникът я дръпна настрани и добави по-тихо. — Но всичко спира дотук, Дювал. Случаят си е наш.

„Може и да не е, ако я е убил в Дорсет“, каза си тя. Но ако имаше възможност нечие име да се покрие със слава при това разследване, тя бе твърдо решена то да е нейното. Арестуваният бе признал престъплението на територията на нейния участък. Щеше да направи всичко по силите си, за да остане случаят неин.

— Отивам в ареста — каза тя.

Двамата мъже я проследиха с очи, докато излизаше от стаята, метнала скъсаното си сако на рамо.

— Бог да му е на помощ, ако се окаже, че само й губи времето — отбеляза човекът от Дорсет.

— Не виждам как може да разберем дали е така — каза заместник-началникът.

— Какво искате да кажете?

— Ами как обикновено разбираме, че си имаме работа с фалшиво признание? Залавяме ги, като проверяваме дали знаят подробности, които не са огласявани публично. Само че убиецът, с който си имаме работа, е планирал работата си по предварително публикувани текстове. Сигурно ще знае всички подробности, независимо от това дали ги е убил или не.

Полицаят от Дорсет си пое рязко дъх.

— Мамка му!

— Не съм убеден, че главен инспектор Дювал има това предвид — каза шефът и изду устни в надменна гримаса.

Фиона затвори очи, за да не вижда текста на екрана пред себе си. Не искаше да вижда потвърждението на най-лошите си опасения. Най-сетне се насили да препрочете думите на Кит. Не беше време да угажда на слабостите си. Той имаше нужда от подкрепата й, а не да я гледа свита в ъгъла и хленчеща като подплашен заек. Тя се овладя. Трябваше да му отговори.

От: Фиона Камерън <fcameron@psych.ulon.ac.uk>

До: Кит Мартин <KMWriter@trashnet.com>

Отн. От лошо по-лошо

Скъпи Кит,

Безкрайно ми е мъчно за Джорджия. Знам, че страдаш, любов моя, и бих искала да мога да облекча болката ти. Опасявам се, че тъкмо в този случай от мен няма да има нужда, дори главен инспектор Дювал да пожелае да ме привлече като консултант. За всеки, който има поне малко ум в главата си, вече е ясно, че случаите не може да не са свързани — а пък ти знаеш, че моята работа не е да търся аргументи от рода на „страдаше до късно от нощно напикаване и измъчваше котката на съседите“.

С какво бих могла да им помогна? Нищо повече от обикновен здрав разум.

И като стана дума за това, скъпи, ти наистина трябва да се грижиш извънредно много за безопасността си. Ще се върна по обичайното време или дори по-рано, стига да успея.

Обичам те, Ф.

Глава 42

Чарлз Кевъндиш Редфорд отказваше категорично услугите на адвокат. Твърдеше, че разбира от право повече от средностатистическия служебен защитник, и че е в състояние да се справи с всеки полицейски разпит, без да има нужда някой да му държи ръката.

Решението му устройваше Дювал. Тя знаеше, че всеки служебен защитник, дори най-зеленият новак, още от самото начало ще препоръча на Редфорд да не си отваря устата. Но след като арестуваният предпочиташе да се самообвинява, главен инспектор Дювал нямаше да му се противопоставя. Отсъствието на адвокат означаваше просто по-малко прекъсвания на естествения ход на разпита. А поне едно нещо й бе станало ясно междувременно — Редфорд беше човек, който много настоява да бъде изслушан. Налагаше й се да го прекъсва, докато сержантът му задаваше стандартните въпроси в предварителния арест — боеше се, че той ще изтърси всичко наведнъж и после, когато започнеше официалният разпит, няма да може да измъкне от него нищо.

Веднага след като формалностите по ареста бяха изпълнени, Дювал изпрати екип да претърси дома му. На друга група полицаи бе възложено да намерят абсолютно всичко, което би могло да се знае за житието на Чарлз Редфорд, самопровъзгласил се за непубликуван писател. После се скри в кабинета си за десет минути. Остави скъсаното си сако в шкафчето за дрехи и го смени с тънкото черно сако, което държеше тук за всеки случай. Пръсна малко от любимия си парфюм във въздуха и мина през облачето, наслаждавайки се на уханието и докосването на хладните пръски по кожата си. После взе молив и бележник и започна да записва основните точки, които я интересуваха.

Най-сетне, около час след бъркотията, избухнала в залата за пресконференции, тя се озова лице в лице с направилия самопризнание сериен убиец. Двамата седяха от двете страни на маса с пластмасово покритие. Помещението беше потискащо малко. Голямото огледало на едната стена като че ли намаляваше още повече пространството, вместо да го увеличава. Към стандартната гама от застояли миризми на пот, цигарен дим и страх се примесваше ароматът на „Версаче Ред Джийнс“. Редфорд дори не сбръчка нос — очевидно нямаше общи черти с Ханибал Лектър.

— Най-сетне — посрещна я той нетърпеливо. — Хайде, включете касетофона.

Сержантът включи два касетофона и изрецитира за протокола датата, часа и имената на присъстващите. Не спомена името на следователя от Дорсет, който наблюдаваше развитието зад събитията иззад огледалото и следеше разговора с помощта на слушалки.

Дювал се зае да оглежда Редфорд. Среден ръст, нито слаб, нито пълен. Косата и брадата му бяха спретнато подстригани, тенът му се отличаваше с болезнената бледност на човек, който рядко излиза на открито. Хлътналите му очи гледаха бдително. Бяха сиво-сини, но доста тъмни на цвят. Сакото от туид създаваше впечатлението, че е било доста скъпо, когато е било купено, но че е купено отдавна. Стоеше му толкова добре, сякаш бе шито за него, но това не означаваше нищо — можеше да е успял да намери нещо подходящо в някой от магазините за дрехи втора употреба, които никнеха на всяка крачка напоследък. Яката на карираната му риза беше малко излиняла. Той сплиташе и разплиташе постоянно дългите си пръсти. Общото впечатление, което създаваше, бе на изискана бедност, прикриваща дълбока емоционалност.

— Сигурно вече сте изпратили екип да претърси жилището ми — отбеляза той с присмехулна усмивка. — Чиста загуба на време. Няма да откриете нищо, освен купчини стари вестници. Но такова нещо можете да откриете в дома на всеки, който не намира време да прескочи до пункта за вторични суровини.

— Ще видим — отвърна Дювал.

— Нищо няма да видите, главен инспектор Дювал — каза той, прехвърляйки думите една по една през езика си. — Чудя се какво ли е първото име. Вероятно нещо кокетно и женствено, и затова го ненавиждате. Е, госпожо главен инспектор, аз съм най-лошият ви кошмар.

Дювал си позволи снизходителна усмивка.

— Позволете ми да не се съглася с вас, господин Редфорд.

— Но е точно така. Разбирате ли, аз извърших тези убийства. Признавам го доброволно. Ще ви разкажа също и как ги извърших, и какво точно правих. Но разказите ми ще спират до една точка. Няма да ви осигуря никакви веществени доказателства. Няма да ви уведомявам къде да търсите свидетели. Имате ли някаква представа от средната цифра на туристите, които преспиват в Единбърг? Колегите ви от граничния регион и полицията на Лодиан има да се забавляват доста време с тази задача. Не, госпожо главен инспектор, вие никога няма да откриете нищо повече от това, което аз реша да призная. — Той се усмихна широко и показа дребните си равни зъби. — Голяма радост ще настане, когато се опитате да убедите някой прокурор да води обвинението. Никакъв доказателствен материал, само едно доброволно самопризнание. О, божичко!

Дювал доби отегчен вид.

— Така да бъде. А сега може ли да пристъпим към самопризнанието?

За миг Редфорд сякаш се обиди. Но после настроението му отново се подобри.

— Разбрах намеренията ви — каза той доволно. — Искате да ме раздразните с демонстративно пренебрежение. Позволете ми да отбележа, че съм чел и видял предостатъчно, за да се хвана на триковете ви, госпожо главен инспектор. Няма да успеете да ми скроите номер. И така, тъй като се считам за умел разказвач, нека започнем от самото начало.

— Не — прекъсна го Дювал решително. — Нека възприемем по-радикален подход към повествованието. Да се направим на Мартин Еймис или на Маргарет Атууд. Да започнем от края — от Джорджия Лестър.

— Брей! — проточи възторжено Редфорд. — Ченге с литературни интереси! Ще трябва да внимавам как подреждам разказа си. А не се ли интересувате да узнаете защо съм намразил толкова авторите на трилъри?

Дювал извади листовката от семплата си черна чанта.

— Показвам на господин Редфорд една от листовките, които той разпространи на пресконференцията днес следобед — поясни тя за протокола. — Предполагам, че съображенията ви са изложени тук? Вие сте им изпращали ваши романи с надеждата, че ще ви помогнат. Но те не само не са ви обърнали никакво внимание, но според вас са откраднали и сюжетите ви и са публикували плагиати на вашето творчество. Точно ли е обобщението?

Говореше с делови тон. Той беше толкова самоуверен, че единствената й надежда бе да го извади от равновесие и тя се стремеше точно към това. Чувстваше прилив на адреналин, умственото напрежение я караше да се чувства като обтегната тетива на лък. Толкова рядко се случваше един разпит да бъде истинско предизвикателство, че тя се наслаждаваше на открилата се възможност.

— Е, да — отвърна той недоволно. — Но се надявах да проявите малко по-голям интерес. Затова се заех с цялата работа. Редно би било да сте по-заинтригувана.

Тя сви рамене.

— В криминалната литература се отделя прекалено голямо внимание на мотивите, господин Редфорд. Спомняте ли си онзи лекар от Манчестър, Харълд Шипман, който бе осъден за убийството на петнайсет възрастни пациенти със свръхдози морфин? Така и никой не разбра защо всъщност го е направил, но това не попречи на съдебните заседатели да го обявят за виновен. Мотивите са занимание за юристите. Аз искам да разбера какво точно сте извършили и как сте го извършили. Та да се върнем на Джорджия Лестър, ако нямате нищо против. Ще имате предостатъчно възможности да си поговорите за другите си предполагаеми престъпления с полицаите, в чиито участъци сте ги извършили. Ако, разбира се, успеете да ме убедите, че наистина имате нещо общо с убийството на Джорджия Лестър.

Редфорд се облегна на стола си и опря върховете на пръстите си един в друг с маниера на снизходително настроен учен.

— Знаех, че тя има вила в Дорсет — поде той със замах.

— Как разбрахте? — парира веднага Дювал. Нямаше намерение да го остави да се наслаждава на разказа си.

— Миналата година в списание „Хелоу!“ излезе голям материал за вилата. Имаше външни и вътрешни снимки. В статията пишеше, че вилата се намира на седем мили от Лайм Риджис. Не беше толкова трудно за намиране. Успях да открия вилата и започнах да съставям план. Проверих точно каква е програмата й…

— Как успяхте? — попита Дювал.

— Публикувана е в уебсайта й. Цитирани са всички нейни публични изяви. Знаех, че обикновено отива в Дорсет за уикенда, и тъй като бях прочел програмата й в Лондон, можех да преценя кога горе-долу би трябвало да се върне. Трябва ли постоянно да ме прекъсвате? — попита той капризно.

— Предполагах, че въпросите ми ще ви зарадват — отвърна спокойно Дювал. — Твърдите, че искате да ви повярвам. Трябва да сте ми благодарен, че се опитвам да потвърдя вашата версия с всички тези подробности.

Очите му проблеснаха гневно.

— Имате се за много умна, така ли? Но няма да се справите с мен. Аз ги убих и ще ви се наложи да повдигнете срещу мен обвинение в убийството на Джорджия Лестър.

— Или във възпрепятстване на правосъдието, господин Редфорд. И, така, вие започнахте да следите Джорджия. Ама че жалко занимание е това. Как успяхте да я отвлечете?

Един час по-късно Сара Дювал излезе от стаята за разпити. Чувстваше се уморена и ядосана. Въпреки че непрекъснато го обсипваше с въпроси, не успя да изтръгне от него нито един факт, който да не е бил публикуван някъде или да не може да е бил измъкнат при внимателен прочит на съответния текст в романа на Джорджия Лестър. Тя влезе в съседното помещение, където седеше следователят от Дорсет с бележник на коленете.

— Какво ще кажете? — попита тя.

Той вдигна очи от бележника и направи гримаса.

— Мисля, че ви трябва малко по-конкретна основа на търсенето — факти, които никога не са били обществено достояние. Нищо от това, което Редфорд каза дотук, не може да затрудни един опитен адвокат. Той иска да се погрее на славата си в съда, но не иска да бъде осъден — така поне мисля аз. И е убеден, че е по-умен от вас.

Тя се облегна на стената и скръсти ръце пред гърдите си.

— И точно това може да се окаже слабото му място. Когато прочетох онази листовка, ми направи впечатление приликата в стила между нея и онези анонимни писма, които са получавали някои от писателите. Струва ми се, че ако намеря достатъчно добър експерт, мога да докажа, че той е авторът на писмата — независимо от това дали ще открием оригиналите в компютъра му или не. Ако пък успеем да свържем писмата с убийствата, това би било нашият шанс. Но ще ни е много трудно да закрепим обвинението.

— Наистина ли мислите, че той е убиецът?

Дювал се отблъсна от стената и пристъпи към огледалото. Редфорд гледаше към тях, като че ли можеше да ги види. На лицето му бе изписана самодоволна усмивка.

— Постоянно си задавам този въпрос.

Колегата й почука с химикалката върху бележника си.

— Знаете ли, като прочетох тази листовка, си казах, че той сигурно е готов на всичко, само и само някой да издаде книгите му.

Дювал въздъхна. Същото предположение тормозеше и нея.

— Мислите ли, че би стигнал до убийство?

— Мисля, че със сигурност би признал, че е извършил убийство. — Той поклати глава. — Едно ще ви кажа, госпожо главен инспектор. Няма да се натискам да ви отнема този случай.

Фиона откри Кит в дневната, легнал на дивана. На пода до него имаше бутилка червено вино, от което бе останало много малко. Още малко вино имаше и на дъното на чашата, която крепеше на гърдите си. По телевизията се въртеше австралийски сапунен сериал. Очите му бяха насочени към екрана, но Фиона бе убедена, че той не следи действието.

— Ще донеса още една бутилка — каза тя.

— Чудесна идея — съгласи се той. По говора му изобщо не личеше, че е пил.

Фиона се върна, седна с кръстосани крака на пода до него и изля остатъка от бутилката в своята чаша.

— Не мога да ти опиша колко ми е тежко заради Джорджия.

— И на мен — каза Кит и се премести малко, за да подпре гръб на страничната облегалка. — Освен това ме е страх. Наистина съществува човек, който убива хора като мен, и не мога да престана да мисля, че може аз да съм следващия в списъка.

— Знам — Фиона допи чашата си и се зае с втората бутилка. — И нищо, което мога да кажа или направя, няма да промени това. Господи, колко мразя тази безпомощност — тя протегна ръка и стисна здраво неговата.

Двамата мълчаха, а от телевизора се носеше идиотското дърдорене на влюбените тийнейджъри от сапунения сериал. Фиона мечтаеше да има вълшебна пръчица, за да пропъди чувството за надвиснала заплаха, което лепнеше като паяжина по тях, така че вече не бяха в състояние да възприемат нищо друго извън присъствието му.

— Било е много мило от страна на Стив да дойде, за да ти съобщи лично — поде тя. — Особено като знам как се разделихме.

— Той те обича прекалено много, за да става дребнав.

Фиона изненадано го погледна. Винаги бе мислила, че бремето на любовта, която Стив изпитваше към нея, си е останало нейна лична тайна. Никога досега не бяха говорили за това. Фиона считаше, че Кит е приел нейната версия — утвърдено от времето опровержение на теорията, че приятелство между хетеросексуални мъже и жени е напълно невъзможно.

Кит поклати глава. По лицето му плъзна уморена усмивка.

— Мислеше, че не съм забелязал, така ли?

— Нещо такова. Предполагах, че щом не се дразниш от присъствието му, приемаш нещата така, както съм ти ги описала.

Кит посегна към бутилката и доля чашата си.

— Трябваше ли да се дразня? Никога не съм го приемал като заплаха за връзката ни. От самото начало ми беше ясно, че ти не го обичаш. Е, разбира се, обичаш го, но само като приятел. А и той никога не се опитва да коментира отношенията ни. Затова не виждам какъв може да е проблемът.

Фиона отпусна глава на бедрото му.

— Никога няма да престанеш да ме изненадваш.

— Чудесно. Нямаше да ми е приятно, ако мислех, че си ме разкрила докрай. — Той я погали по косата. — Знаеш ли, ти си чудесен повод да искам да остана жив. Възнамерявам да не поемам и най-малък риск.

Тя незабавно се възползва от възникналата възможност.

— Именно затова още утре сутринта ще се обадим в някоя фирма за охрана и ще ти наемем телохранител.

— Ти сериозно ли говориш? — в тона му се смесваха яд и недоверие.

— Никога не съм говорила по-сериозно. Не можеш да живееш като отшелник, Кит. Сам знаеш, че ще побеснееш за няколко дни. Ще станеш раздразнителен и нервен, няма да можеш да работиш, и някой път няма да издържиш и ще направиш нещо, за което ще си убеден, че е напълно безопасно — например ще излезеш да се разхождаш из Хампстед Хийт. И ще се превърнеш в лесна мишена. — Той отвори уста, за да възрази, но Фиона вдигна категорично ръка. — Нямам намерение да споря с теб, Кит. Най-важна от всичко е твоята безопасност, но все пак се налага да продължиш да живееш нормално.

— Съгласен съм. Но все пак — телохранител? Ще се чувствам като пълен идиот.

— По-добре от другия вариант.

Преди Кит да отговори, финалните надписи на сапунения сериал избледняха от екрана и се понесе познатата натрапчива мелодия на „Новините в шест“. Фиона се обърна към екрана и каза:

— Хайде да видим какво ще кажат за Джорджия.

Говорителят ги дари със строгата усмивка, която имаше за своя запазена марка, и започна да чете новините.

— Добър вечер, дами и господа. Останките на изчезналата писателка на криминални романи Джорджия Лестър бяха открити във фризер на пазара в Смитфийлд. При последвалото драматично развитие на организираната пресконференция един мъж призна, че е извършил убийството.

Фиона и Кит не чуха нищо за останалите новини от деня.

— Какво, по дяволите…? — прошепна Кит.

Не се наложи да чакат дълго.

Джорджия беше първа точка от бюлетина.

— Представители на полицията на Централен Лондон свикаха пресконференция днес следобед, за да съобщят, че останките на Джорджия Лестър са били открити в резултат на претърсване на пазара Смитфийлд. Натъкнали се на ужасяващата находка малко след полунощ. От сутринта полицията започна разследване на убийството. Госпожа Лестър изчезна преди десет дни по пътя от вилата си в Дорсет към лондонския си апартамент. Оттогава съществуваха опасения за нейната безопасност. Но съобщението на полицията бе засенчено от случилото се на самата пресконференция. Свързваме се с нашия репортер от мястото на събитието — Габриел Гершон.

На екрана се появи сериозното лице на трийсетинагодишна жена с очила с елегантни рамки.

— Представителите на полицията не съобщиха много факти на пресконференцията. Признаха само, че нарязаният на парчета труп на Джорджия Лестър е бил открит във фризер на пазара в Смитфийлд, но не пожелаха да отговорят на въпроса дали съществува връзка между убийството на писателката и скорошните убийства на двама други известни автори на криминални романи — Дрю Шанд и Джейн Елиъс.

Непосредствено преди края на пресконференцията един човек си проправи път между присъстващите и обяви, че е извършил и трите убийства. След това непознатият започна да разхвърля листовки, на които бе напечатал обяснение за мотивите си. В листовките се твърди, че тримата убити писатели са крали негови сюжети и че той ги е убил, за да си отмъсти за тяхното плагиатство.

Ограниченията на закона не ни дават право да покажем снимки от това драматично събитие. Но споменатото лице бе задържано незабавно и служителите на полицията признаха, че го арестуват по подозрение в убийство.

Прекъсна я гласът на говорителя от студиото.

— Габриел, остана ли с впечатление, че самите представители на полицията са изненадани от тази странна намеса?

— Да, бяха напълно объркани. До появата на непознатия не бяха споменавали, че има някакви заподозрени лица във връзка с убийството на Джорджия Лестър.

— Това наистина е бил забележителен обрат в събитията. Ако не ме лъже паметта, такова нещо не се е случвало досега — заяви говорителят, когато на екрана се появи отново картина от студиото. — Благодаря, Габриел, ще се свържем отново с теб, ако има нови развития. — Той погледна сериозно в обектива. — По-късно вечерта ще представим филм за живота и творчеството на Джорджия Лестър. А сега — другите новини на деня.

Фиона взе дистанционното управление и спря звука.

— Невероятно — промърмори тя замислено. — Признал си е пред цяла зала, пълна с журналисти?

— Този човек няма нужда от рекламен агент.

— Подай ми телефона — каза тя.

Кит се пресегна и взе слушалката.

— На кого искаш да се обадиш?

— В централата на Ууд Стрийт. Искам да разбера дали става дума за нещо сериозно, или се е появил местният луд.

— Вярваш ли, че ще ти кажат истината?

Фиона го удостои с поглед на недоволен преподавател.

— А ти вярваш ли, че ще ме излъжат?

Десет минути по-късно тя остави телефона.

Разбира се, оказа се невъзможно да се свърже със Сара Дювал. Но веднага след като Фиона поясни на някакъв колебаещ се сержант каква е връзката й със случая, незабавно бе уведомена, че в криминалния отдел приемат арестувания съвсем сериозно. Сержантът дори допълни, че според неофициални данни още утре срещу него ще бъде повдигнато обвинение. Може би все още не в убийство. Но щяло да бъде нещо сериозно.

Фиона си каза, че е изпитвала подобно усещане, когато зъболекарската упойка постепенно престане да действа. Чувстваше как напрежението изтича през раменните й мускули. Първоначалният й скептицизъм бе пропъден от увереното твърдение на дежурния сержант, че опитен човек като Сара Дювал приема съвсем сериозно арестувания. Ако човекът бе някой от познатите маниаци, които почти винаги се появяват, когато някое сериозно престъпление заеме първите страници на вестниците, в полицията щяха да преценят, че е така. Тя срещна усмихнато тревожния поглед на Кит.

— Доколкото разбирам, считат признанието за истина — каза тя и въздъхна дълбоко от облекчение. После се изправи бързо, легна до него на дивана и го прегърна.

— Надявам се да са прави — прошепна тя. — Господи, дано да са прави.

Глава 43

Въздухът в стаята бе натежал от силния аромат на иланг-иланг, санталово дърво и рози. Трептящите пламъчета на свещи смекчаваха клиничната строгост на белите стени и превръщаха спалнята на Стив от монашеска килия в убежище на романтиката. Тери беше донесла ароматите и масажното масло. След първата нощ, която мина под знака на непреодолимото желание й се искаше, когато се любят отново, атмосферата да бъде по-чувствена.

Лежаха, преплели ръце и крака. Близо до тях имаше две високи чаши, пълни с шампанско, но тъкмо сега те не посягаха към тях, защото се бяха заели да обменят подробности от миналото си. Заслушан в разказите на Тери за детството й, Стив бе обзет от ликуващото съзнание, че се бе изтръгнал от сивото си ежедневие.

Острият звук на мобилния му телефон прекъсна веселия й разказ и го върна към действителността.

— Да му се не види — изруга той и се измъкна от прегръдката й.

Тя се засмя.

— Не вдигай телефона. Нали си в почивка.

— Не мога — отвърна той гневно, прекоси с няколко крачки стаята и взе телефона от малката масичка.

— Престън на телефона.

— Стив? Обажда се Сара Дювал.

Стив потисна раздразнението си, върна се и седна на ръба на леглото.

— С какво мога да ти бъда полезен, Сара?

— Да не прекъсвам нещо?

— Не, не се безпокой.

Дювал долови остротата в тона му и разбра, че наистина го е смутила, но не се отказа. Имаше определена цел и ако за постигането й трябваше да наруши спокойствието на Стив Престън, това не я вълнуваше особено.

— Исках да те попитам дали според теб доктор Камерън би приела официална покана от наша страна да ни сътрудничи във връзка със случая Лестър.

Стив погледна притеснено към Тери. Изпитваше смътно неудобство да говори пред нея за Фиона, като че ли се провиняваше в кръвосмешение.

— Не виждам защо да има проблем. Тя отказа да работи за нас, а не за полицията изобщо. А какво всъщност ви трябва?

— Както знаеш, арестувахме човек, който направи самопризнания. Но ми е практически невъзможно да докажа автентичността на признанието му, защото повечето подробности около убийството фигурират в книгата на Джорджия Лестър. От друга страна съм почти убедена, че той е авторът на писмата. Планът ми е първо да докажа връзката му с писмата, а впоследствие да докажем връзка на писмата с убийствата — това може да стане, особено ако установим, че Шанд и Елиъс е също са получавали анонимни заплахи. Казах си, че доктор Камерън би могла да направи професионална оценка на писмата и на листовката, която той раздаваше на пресконференцията, а после да прегледа документацията по другите два случая, за да види може ли да се докаже наличието на връзка. Ако работим едновременно върху трите случая, се увеличават шансовете ни да открием свидетели — или някакво друго доказателство, което или ще ни помогне да уличим човека, когото арестувахме, или ще го оневини окончателно.

— Според мен си струва да опитате — каза предпазливо Стив. — А няма и по-подходящ човек за такава задача.

— Не ми се иска да чакам до утре сутринта — продължи Дювал. — Имаш ли домашния й телефон?

— Струва ми се, че имаш по-добри шансове да получиш съгласието й, ако поговориш с нея лично, а не по телефона.

Нямаше как да обясни на Сара Дювал, че маниерите й по телефона надали щяха да вдигнат акциите й пред жена, вече склонна да изпитва неприязън към нея поради отказа й да осигури защита на Кит.

— Дай ми тогава адреса й.

Стив хвърли поглед към Тери, която лежеше, свита на кълбо, и го гледаше усмихнато. За миг изпита желание да отиде в другата стая, за да не може Тери да чуе адреса на научната си ръководителка. Съзнанието за поверителност бе му станало втора природа, но все пак прецени, че ако иска да изгради постоянна връзка с нея, трябва да я допусне в живота си. Пое си дъх и изрецитира познатия адрес. Тери повдигна вежди и на лицето й се изписа любопитство. Стив приключи разговора и постави слушалката на мястото й.

— Няма да любопитствам, ако не ти е приятно, но знам адреса на Фиона — каза тя.

Стив легна до нея, протегна ръка и я придърпа близо до себе си.

— Нали знаеш, че някакъв тип си е признал, че е убил Джорджия Лестър на вчерашната пресконференция?

— Да, гледах новините.

— Е, полицията на централен Лондон иска да ползва услугите на Фиона като консултант. Считат, че имат основание да вярват на признанието му.

— И искат някой да докаже връзката на последното убийство с предишните две, така ли? — Тери беше явно заинтригувана, завъртя се на една страна и се подпря с лакът на възглавницата.

— Именно. Тя вероятно ще приеме. Като изключим останалите съображения, сигурно има нужда да се убеди, че са арестували истинския виновник, и че може да престане да трепери, че Кит е следващият в списъка на убиеца.

— Разбира се! Как не се сетих досега защо е толкова отнесена от няколко дни насам!

— Не ти ли мина през ума, че Кит може да е следващата жертва?

— Какво да ти кажа? Като че ли бях забравила за него. Виждала съм го само веднъж, а и Фиона никога не разговаря за личния си живот. Пък и досега никъде не е ставало дума за сериен убиец. Във всички вестници пишеше, че между убийствата на Дрю Шанд и онази Джейн — как й беше името, нямало връзка. — Тя тръсна ядосано глава. — Боже мили, как съм могла да бъда толкова тъпа? Тя трябва да е полупобъркана от страх!

Стив въздъхна.

— Доколкото Фиона може изобщо да изпадне в паника, вече го е постигнала. Дори вчера се скарахме. Тя ми се разсърди, защото полицията не можеше да поеме ангажимент да охранява само Кит, въпреки че наистина Фиона бе човекът, който даде идеята да се претърси пазара в Смитфийлд.

Тери се намръщи.

— Божичко, Стив, това наистина е много неприятно. Имам предвид конфликтът между личните и професионалните интереси. Предполагам, че и двамата с Фиона сте се чувствали отвратително. Били сте притеснени до смърт за Кит и в резултат сте се изпокарали помежду си.

— Е, не е лесно — призна Стив. — Сега поне като че ли има шансове Кит да е в безопасност, за което съм безкрайно благодарен. Той е най-добрият ми приятел, и ако нещо се беше случило с него, не знам как бих живял с тази мисъл. Само си мисля, че отношенията ми с Фиона са необратимо съсипани. Тя не прощава лесно.

— Ще й мине — каза Тери с жизнерадостна увереност. — Особено ако се повлачиш малко на колене. Ако съдя по опита си, Фиона винаги оценява искреното покаяние.

Стив поклати глава.

— Този път няма да е толкова лесно.

Тери се сгуши в него.

— Като си помисля колко труд вложих, за да те накарам да се почувстваш добре, а сега пак си натегнат като пружина. — Тя се пресегна за шишето с масажно масло. — Приеми нещата такива, каквито са. Ще се наложи да престанеш да мислиш за Кит и Фиона, да легнеш и да приемеш мъжествено предписаното лечение.

Стив се усмихна и се обърна по корем, за да седне тя на гърба му.

— Както кажете, докторе.

— Още не съм доктор — отбеляза тя. — Я си представи колко по-добра ще бъда, като се дипломирам.

Той простена, докато пръстите й, хлъзгави от масажно масло, започнаха да мачкат мускулите на раменете му.

— Може и да не издържа на качеството.

— Ще ви подготвяме постепенно, господине — пръстите й продължаваха да се плъзгат по силните мускули на гърба му и да изтриват всякакви мисли за Сара Дювал и Фиона Камерън от ума му.

Фиона правеше кафе в кухнята, когато чу звънеца на входната врата. Раздразнена от неочакваното прекъсване, тя отиде в антрето и надникна през шпионката. Опасяваше се, че може да е някой журналист, който се надява да изтръгне от Кит интересен цитат за утрешния брой на вестника. Ако подозрението й се окажеше основателно, имаше намерение да си достави удоволствието да го наругае и изхвърли. Едно беше сигурно — нито един от приятелите им не би си позволил да дойде точно тази вечер, без да им се е обадил преди това по телефона.

Тя разпозна с учудване жената на прага, но не бе в състояние да предположи какво търси тук главен инспектор Сара Дювал.

Ругаейки под нос, Фиона отвори вратата и каза:

— Добър вечер, госпожо главен инспектор.

— Съжалявам, че се натрапвам по това време — каза сухо Дювал. Фиона остана с впечатлението, че много рядко й се случва да се извинява. — Надявах се, че ще можете да ми отделите малко време.

Фиона отстъпи назад и я покани с жест.

— Заповядайте. Ще ви поканя в кухнята — втората врата вляво. Там можем да поговорим.

Дювал тръгна към кухнята, оценявайки набързо обстановката. Скъп паркет, няколко хубави ориенталски килима, два забележителни пейзажа с маслени бои на стените. На стълбите се появи някакъв мъж и я погледна любопитно. Тя разпозна Кит Мартин.

— По работа, Кит — подвикна Фиона. — Трябва да поговоря с главен инспектор Дювал.

— Щом е неотложно, няма проблем — отвърна той и се върна нагоре по стълбите.

— Чух по новините, че сте арестували някого — каза Фиона, докато влизаше след Дювал в кухнята. — Заповядайте.

Дювал дръпна стол, седна и кръстоса крака.

— Тъкмо правех кафе. Да ви сипя ли?

— Да, благодаря.

— Черно, нали?

Фиона не изчака отговора й, взе втора чаша и сипа кафе. Сложи мляко в своята чаша и постави двете на масата, после седна срещу Дювал. Лицето й беше също толкова безизразно като това на посетителката, когато попита:

— И тъй, с какво мога да ви помогна?

— Както казахте, арестувахме един човек. Нямахме възможност да постъпим иначе, като се вземе предвид публичния характер на признанието — каза Дювал с лека ирония. — Но положението е доста неясно. Името на арестувания е Чарлз Редфорд. Той признава, че е извършил убийствата, но не казва нищо повече от това, което би могъл да разкаже всеки, който е чел вестниците и книгата на Джорджия Лестър, където фигурира подобно убийство. Претърсихме жилището му, но не успяхме да открием нищо интересно. На бюрото му имаше екземпляри от книгите на Шанд, Елиъс и Лестър, в които се описват съответните убийства. Намерихме и купчина вестници, в които има статии за убийствата, но никаква друга следа, от която лаборантите ни биха могли да измъкнат нещо полезно.

Попаднахме само на една дребна улика — при проверка на обажданията от неговия телефон бе установено, че през последните три месеца са избирани номерата на тримата убити писатели. Намерихме и една литературна агентка, която заяви, че Редфорд я е заплашвал. Дори мислела да съобщи за заплахите му в полицията, но после се отказала. Когато получил писмото, в което тя отказвала да го представлява, той нахлул в офиса й и започнал да крещи оскърбления, после взел от бюрото един нож за отваряне на писма, размахал го под носа й и я предупредил да внимава кого обижда. После хвърлил ножа към стената и си тръгнал.

Фиона отпи малко от кафето си. Продължаваше да мълчи, само повдигна леко вежди. Предишният й разговор с Дювал не я изпълваше с желание да я улеснява.

Дювал се покашля и продължи.

— Агентката решила да не се обажда на полицията, защото на другия ден заминавала за Ню Йорк, и нямала време за „усложнения“, както каза тя. — Лицето й изразяваше мрачно неодобрение. — Прегледахме и компютъра му, но не открихме никакви заплашителни писма. Надявам се, че когато специалистите прегледат по-внимателно харддиска, може да открият нещо, но не разчитам особено на това. — Тя взе чантата си и я отвори. — Донесох копия на писмата и копие на листовката, която той разхвърля на пресконференцията. — Тя извади няколко прозрачни плика с ксерокопия в тях. — Струва ми се, че стилът е доста характерен и може да се твърди, че авторът на всички тези текстове е един и същ. Смятам да ги предоставя на експерт-лингвист, с надеждата, че предположението ми може да се докаже. — Дювал срещна безизразния поглед на Фиона. Не личеше тя да има желание да й помогне. Въпреки това криминалистката продължи. — Надявах се, че вие можете да ни дадете професионалното си заключение на психолог.

— Заключение за какво?

Дювал изду устни. Не беше очаквала разговорът да мине лесно. Умееше да се справя с открита враждебност. Но упоритата неподатливост на Фиона приличаше прекалено много на собственото й поведение, за да успее да се справи с нея.

— Дали всички тези текстове са написани от едно и също лице. Дали лицето, написало писмата, е в състояние да премине от писмени заплахи към действия. Дали текстовете съдържат улики, които го свързват по някакъв начин с убийствата. Каквото и да откриете, то представлява интерес за мен.

Фиона взе чашата си с две ръце и погледна спокойно Дювал.

— Вие мислите ли, че той е убиецът?

Дювал нагласи с пръст очилата на носа си.

— Това има ли някакво значение?

— Любопитна съм. Ако си спомняте, интересът ми към случая не е чисто академичен — отвърна студено Фиона.

Дювал се намести на стола си.

— Не съм човек, който действа по инстинкт. Работя само въз основа на доказателства и разчитам на професионалния си опит. И именно на тази основа считам, че е много вероятно той да е убиецът. Той е арогантен и прекалено самоуверен. Освен това е крайно самовлюбен. Убеден е, че е скроил безукорен план. Лично аз мисля, че е подготвил всичко много внимателно, с цел да бъде обвинен, съден и оправдан. След това най-сетне ще има възможността да се перчи по медиите, колкото му душа иска. Мисля, че приятелят ви е в безопасност, доктор Камерън.

Това беше достатъчно за Фиона.

— Ще се заема със случая — каза тя.

Дювал постави ръка на пликовете и отвърна:

— Има и още нещо.

Фиона много се дразнеше от начина, по който действаше Дювал. Във всяка нейна дума и постъпка имаше такава студена пресметливост, че Фиона неминуемо започваше да се чувства използвана. Ако не беше личният й интерес случаят да бъде разрешен колкото е възможно по-скоро, никога не би приела предложението й. Сега се подразни от убеждението на Дювал, че след като е успяла да я убеди да стигне дотук, може да я накара да свърши и още нещо.

— Вече е късно, госпожо Дювал — каза тя хладно. — Нека се ограничим с това.

Сара Дювал примигна.

— Не съм дошла тук, за да си губя времето, докторе, нито пък да губя вашето. Много добре познавам работата ви по установяването на статистически връзки между различни престъпления. Ако искаме този случай да стигне до съда, според мен ще е много важно да докажем наличието на връзка между трите убийства. Вече разговарях с колегите от Единбърг и Ирландия, и те се съгласиха да ви предоставят всички материали по техните случаи. Надявам се въз основа на всичко това да успеете да изградите убедителна хипотеза, че трите убийства са извършени от едно и също лице, за да я представим на съда.

Фиона я изгледа недоверчиво.

— И бяхте напълно убедена, че аз ще приема?

Дювал тръсна нетърпеливо глава.

— Надявах се, че ще приемете. Ако откажете, ще търся друг специалист. Но имам сведения, че вие сте най-добрата. При това, както току-що подчертахте, интересът ви към този случай не е чисто академичен.

Фиона продължи да се взира в събеседницата си. В душата й се бореха противоречиви усещания. Беше възмутена от самоувереността на тази жена, ядосана, че е била надхитрена, поласкана въпреки волята си, а и заинтригувана — както винаги, когато се изправеше пред професионално предизвикателство. Не би искала точно този случай да бъде обработван от някой друг, длъжна бе да го признае пред себе си. Но я тормозеше представата, че съгласието й би било своеобразна победа на Дювал.

— Обстоятелствата, при които е извършено всяко от трите убийства, са съвсем различни — поде тя, решена да повърти още малко Дювал. — Струва ми се крайно невероятно да успея да открия такива връзки, каквито биха се сторили приемливи на съдебните заседатели.

Дювал я удостои с едва забележимата си усмивка.

— И двете сме убедени, че Дрю Шанд, Джейн Елиъс и Джорджия Лестър са жертви на едно и също лице. И двете знаем, че ако това е наистина така, серийният убиец е оставил подписа си при извършването на всяко престъпление. Вие сте човекът, който ще го открие, дори да е изписан със симпатично мастило. Аз от своя страна ще съумея да го подкрепя с доказателства. Приемате ли или не?

Двете жени се загледаха през кухненската маса. Фиона знаеше, че не може повече да увърта. Случаят беше прекалено важен за нея, за да го остави в чужди ръце. Тя посегна към пликовете и каза:

— Приемам.

Чарлз Кевъндиш Редфорд се беше облегнал на студената стена в килията си. Знаеше, че няма смисъл да се опитва да заспи. Дебнеха го през шпионката и заспеше ли, веднага щяха да го събудят и да го помъкнат обратно към стаята за разпити. Надяваха се да го хванат в момент, когато е още замаян от съня и да го накарат да спомене нещо, което само убиецът би могъл да знае. Нямаше намерение да се хваща на тази въдица. Беше чел толкова много криминални романи и описания на действителни случаи, че познаваше всички номера на занаята. Щеше да бъде буден и нащрек, поддържан от прилива на адреналин. Имаше строго ограничен срок, до който можеха да го държат в ареста, ако срещу него няма повдигнато обвинение. Каквото и да направеха след изтичането на този срок, то го устройваше идеално. Обвинен или освободен, той щеше да може да действа по по-нататъшното изпълнение на плана си.

Всичко вървеше като по ноти. Тази жена, инспекторката, беше дар божи. Можеше да я дразни, колкото си иска, а колкото по-голяма непоносимост развиеше тя към него, толкова по-сериозни ставаха шансовете да го обвини в убийството на Джорджия Лестър. И за него щеше да настъпи дългоочакваният час на славата.

Не се страхуваше, че могат да го осъдят. Беше прекалено умен, за да допусне такова нещо. По един или друг начин щеше да съхрани свободата си. А после издателите щяха да се избиват за романите му.

Той се размърда и се постара да намери по-неудобно място върху тънкия дюшек. После се усмихна на себе си. Мина времето, когато Чарлз Кевъндиш Редфорд се оставяше да бъде оскърбяван, обиран и мамен. Скоро всичко това щеше да бъде далечно минало. Скоро всички щяха да знаят името му. Както знаеха имената на Дрю Шанд, Джейн Елиъс и Джорджия Лестър.

Глава 44

Фиона се беше облегнала на вратата на дневната.

— Дювал иска да прати утре някой, за да вземе показанията ти — каза тя. — Интересува я дали ще си спомниш някакъв тип на име Чарлз Редфорд да ти е пращал свои ръкописи или писма.

— Но не това бе поводът да дойде дотук, нали? — попита Кит, който пак се беше проснал на дивана.

— Не. Това беше между другото.

Тя прекоси стаята и седна в едното кресло, откъдето можеше да вижда лицето на Кит.

— Чарлз Редфорд. Човекът, когото арестуваха, нали? — попита той. Знаеше, че тя ще му каже защо е идвала Сара Дювал, когато намери за добре. Дотогава нищо не му пречеше да поддържа другата тема на разговора.

— Именно. Познат ли ти е?

Кит намръщи чело, ровейки се в спомените си.

— Имам чувството, че май наистина ми прати някакъв ръкопис преди две години.

— Ти какво направи с ръкописа?

— Каквото правя с всички ръкописи, които не са ми били препоръчани от някого. Върнах го, съпроводен с учтиво писмо, че за съжаление не разполагам нито с време, нито с необходимия опит, за да оценявам творчеството на други хора, и му предложих да се обърне към литературен агент. — Кит се прозя. — Не помня да съм получавал нещо друго от него.

— Не прочете ръкописа, така ли?

— Животът е прекалено кратък — той взе чашата си и допи остатъка от виното. После зачака Фиона да каже нещо за истинския повод, довел Сара Дювал тук.

— Утре сутринта заминавам за Единбърг — каза Фиона.

— Заради Дрю Шанд ли? — попита Кит.

— Дювал е убедена, че си струва да потърся връзка между трите убийства. Аз самата не съм много сигурна, че виждам смисъл в тази работа. Убийствата са извършени на три абсолютно различни места, в юрисдикцията на три различни правораздавания, и ако си спомням правилно, процесът по всяко престъпление трябва да се води в съответствие с изискванията на местното правораздаване. Не съм и много убедена, че съдът, в което и да е от трите места би приел доказателства от друг процес. Но поне полицейските служби, които работят по случаите, са се споразумели да си сътрудничат — следователно считат, че може да има някаква полза от това, дори само да успеят да прехвърлят нерешен случай на чужда сметка. Дювал смята, че има по-добри шансове да го обвини основателно в убийството на Джорджия, ако докажем повтарящ се модел на поведение.

Кит се изправи на лакти.

— Значи това, което казаха по новините е вярно? Хванали са истинския виновник.

— Според Дювал има сериозни основания да приемем, че е така. А все пак, тя познава най-добре положението. Освен това почти не съществува съмнение, че той е писал писмата. Дювал каза, че са практически идентични. И, колкото и да ме е срам да си призная, тъкмо тя ми припомни за един случай в Съединените щати, когато някакъв човек, занимавал се известно време с писане на анонимни писма, убил после дванайсет души. Признавам, че нямах право да твърдя толкова категорично, че авторът на тези писма няма да осъществи заплахите си.

Кит се усмихна.

— Очаквам писмени обяснения.

Фиона му се изплези.

— Кога точно тръгваш?

— Има един полет малко след девет часа.

— Радвам се, че си приела. Харесвах и Дрю, и Джейн. Не ми е приятна мисълта, че убиецът им няма да си получи заслуженото. Ако ти не успееш да намериш достатъчно доказателства, че убийствата им са свързани, никой няма да успее.

Фиона въздъхна.

— Ще ми се да споделях твоята увереност. Трудно ще бъде да се изгради обвинение — тя отклони поглед. — Иска ми се да дойдеш с мен.

— Защо? Няма нужда, нали онзи човек е в ареста.

Фиона, която сама не можеше да разбере какво я притеснява, сви рамене.

— Знам. Просто бих предпочела да си с мен и това е.

— Трябва да свърша книгата — възрази той.

— Нищо не ти пречи да работиш и в Единбърг. Ако искаш, стой си по цял ден в хотелската стая и пиши.

— Не е толкова просто, Фиона. И без това съм си разпилял мислите. Тази трагедия с Джорджия ме смаза. Едва успявам да напиша по някой ред. При това, като седя в собствения си кабинет, слушам си моята музика и около мен са моите неща. Няма да успея да се съсредоточа на непознато място, в хотелска стая, където непрекъснато ще връхлитат камериерки и единственото, което мога да слушам, е телевизорът. Няма да дойда и толкова.

Той я изгледа предизвикателно, издал брадичка напред.

Фиона зарови ядосано пръсти в косата си.

— Не искам да те оставям тук сам, тъкмо защото си разстроен. Не мога да ти бъда никаква опора, когато съм на четиристотин мили от тук.

Двамата продължаваха да се измерват с погледи, всеки решен да не отстъпва пред другия. Накрая Кит поклати глава.

— Не мога да дойда. Искам да си стоя тук, в какавидата си. Тук ми е мястото. Приятелите ми са тук. Трябва да се съберем и да пийнем в памет на Джорджия. Така е редно. Трябва да я изпратим, Фиона. Длъжен съм да бъда тук — той й протегна ръка и я изгледа умолително. — Опитай се да ме разбереш.

— Съгласна съм — предаде се Фиона. — Мислех не само за теб, но и за себе си. Толкова много се страхувам за теб, че ми се иска да си все около мен, докато свикна с мисълта, че всичко е наред.

Размениха си примирени усмивки. И двамата съзнаваха, че работата им е навлязла непоправимо в личния им живот.

— Колко време ще отсъстваш? — попита Кит.

— Не знам точно. Сигурно оттам ще продължа направо за Дъблин, за да видя и ирландския случай. Утре е петък. Надявам се в неделя да съм в Ирландия, значи в понеделник би трябвало да се прибера. Не мога да отсъствам повече, без да си проваля лекциите.

— В такъв случай ще сготвя нещо специално в понеделник — каза Кит. — Ще си направим романтична вечеря. Ще изключим телефона и звънеца и ще си припомним убийственото привличане, което изпитваме един към друг.

Фиона се засмя.

— Трябва ли да чакаме до понеделник?

Когато Фиона слезе от самолета, валеше ситен дъждец. Ниски сиви облаци бяха скрили гърбовете на Пентландските и Окилските възвишения. Дъждът придаваше еднакъв сивкав блясък и на пейзажа, и на сградите. Денят беше започнал зле и нямаше изгледи за подобрение. Беше потънала в мисли за Джорджия, когато взе лаптопа, за да го пъхне в куфарчето. Лаптопът се изплъзна от пръстите й и падна с трясък на пода. Кутията се разцепи и екранът изскочи.

— Майната му! — избухна тя яростно. Нямаше никакво време за губене. Фиона бръкна в чекмеджето и извади всички дискове и дискети, които щяха да са й необходими, за да инсталира програмата си другаде. Набута ги в куфарчето и изтича надолу по стълбите.

Кит вдигна поглед от сутрешния вестник и попита:

— Какво се е случило?

— Току-що си изпуснах лаптопа — изръмжа тя. — Просто не ми се вярва. Ще ми дадеш ли твоя за Единбърг?

Той се върна само след минути. Затваряше ципа на куфарчето на своя лаптоп, далеч по-спокоен, отколкото би била тя в подобни обстоятелства. Очевидно събитията от последните дни я бяха изнервили жестоко, след като можеше да се разстрои толкова от такъв незначителен инцидент.

Поне имаше на какво да работи. Беше включила лаптопа на Кит още в самолета, за да въведе сравненията между писмата и листовката на Редфорд. За нея нямаше никакво съмнение, че всички текстове са писани от един човек. Не можеше и да изключи възможността авторът на писмата до такава степен да се е ожесточил от предполагаемата неправда, че да е преминал към действия. Ако се наложеше, би казала същото и пред съда.

Тя тръгна забързано от малкия самолет по мократа писта към сградата на летището. Когато влезе, изтръска капчиците, които блещукаха по косата й, озърна се и тръгна по коридора към изхода. Пътят до залата за пристигащите полети й се стори безкраен — нескончаеми коридори, които завиваха, пресичаха се и сякаш се връщаха назад, лабиринт, с който лабораторни плъхове биха се справили по-добре от щуращите се насам-натам пътници.

Най-сетне се озова в централната зала на летището. Озърна се из блъсканицата и видя някакъв мъж с табела, на която пишеше „Камерън“. Човекът беше тъмнокос, слаб, но жилав и напомняше по нещо на хрътка. Съвършено изгладеният костюм висеше на раменете му като на закачалка. Така, както потропваше нервно с крак и се озърташе из залата, приличаше по-скоро на гангстер, който посреща поръчания наемен убиец, отколкото на полицай. Фиона отиде при него, пусна сака си на земята и го побутна по лакътя.

— Аз съм Фиона Камерън — каза тя. — Мен ли чакате?

Човекът кимна рязко.

— Точно така. — Той сгъна картонената табела, пъхна я в джоба си, и протегна ръка. — Мъри, сержант от криминалната полиция. Дъглас Мъри. Приятно ми е да се запознаем. — Той разтърси силно ръката й. — Колата е отвън.

Мъри пусна ръката й и тръгна напред.

Фиона нагласи дръжката на лаптопа на рамото си, взе сака и го последва. Отвън чакаше лимузина. Мъри махна на пазача, който следеше да не спират коли пред входа, заобиколи и отвори предната врата. Фиона отвори задната, остави лаптопа и сака, и седна отпред до него. Мъри бе запалил вече двигателя.

— Шефът моли за извинение. Изскочи му някакво заседание, от което нямаше как да се измъкне. Аз ще ви закарам до централата „Сейнт Ленърдс“, откъдето се води разследването по случая. Там ще се видите и с шефа. Става ли?

— Искам да мина преди това през хотела — каза категорично Фиона. — Само да си взема ключа и да оставя багажа. Нямам намерение да влача сака си цял ден — допълни тя подчертано.

— Ами да, наистина. Запазили сме ви стая в „Чанингс“, затуй отклонението ще е съвсем малко — каза той самодоволно, като че ли този прозорлив план беше достатъчно постижение за днешния ден.

Отклониха се от околовръстния път, минаха край сградата на казино „Стакис“, строена в стил „ар деко“[14], прекосиха зелените площи и се озоваха на Куийнсфери Роуд. Фиона гледаше минаващите край тях коли, без да забелязва нищо около себе си. Мислите й бяха заети изцяло с Кит. Сигурно вече седеше на бюрото си и пишеше. Беше заредил уредбата с всички най-слушани напоследък групи, но сред дисковете със сигурност имаше REM и „Рейдио хед“, може би „Дъ Фол“, или „Маникс“. Сигурно прекъсваше от време на време писането и се заглеждаше през прозореца. Беше преценил, че работата е най-доброто средство да пропъжда спомените и страховете. А сега Фиона трябваше на свой ред да пропъди страховете си за него и да се съсредоточи върху това, за което бе дошла дотук.

Самостоятелните къщички отстъпиха пред редици елегантни викториански сгради с фасади от жълтеникав пясъчник, някогашни семейни жилища, сега разделени на апартаменти с прекалено големи прозорци и високи тавани, трудни за отопляване. Завиха рязко наляво и колата затрополи по улица, настлана с гранитни павета, после взеха още един завой.

— Пристигнахме — обяви Мъри и закова колата пред висока сграда с покрит вход. От двете страни на входа имаше украсени с орнаменти улични фенери.

— Аз ще почакам тук — каза сержантът. Фиона не се учуди особено.

Елегантният интериор отговаряше на красивата фасада на хотела. Тя се обади на рецепцията, където й дадоха ключа, после тръгна подир едно момче нагоре по виещото се стълбище. Стаята й беше на първия етаж. Прозорците гледаха към градината, която разделяше улицата на две. В далечината, през завесата на дъжда, се виждаше устието на река Форт, подобно на стоманеносива лента. Отляво се извисяваше грамадата на мрачна готическа постройка с две кули от двете страни.

— Каква е тази постройка? — попита Фиона пиколото.

— Колежът „Фетс“, където е учил Тони Блеър — отвърна момчето.

Фиона си каза, че това, разбира се, обяснява много неща.

Разопакова багажа си и заслиза надолу. След десет минути бяха прекосили Новия град, построен изцяло в джорджиански стил, слязоха надолу, минаха през Каугейт и тръгнаха нагоре по „Плезънс“. Спряха пред висока, модерна сграда, където се намираше централата на полицията на Граничните земи и Лодиан. Фиона влезе след Мъри. Двамата тръгнаха по един коридор, а когато спряха, той отвори вратата пред нея със замах и обяви:

— Ще кажа на шефа, че сте пристигнали. Ще работите тук, така че настанявайте се.

Той се упъти към вратата и Фиона реши, че е време да напомни за положението си.

— Ще бъде много мило, ако ми донесете кафе — каза тя, без да се усмихва.

— Разбира се. Мляко, захар?

— С мляко, без захар, моля.

Той се завъртя и тръгна толкова бързо, че полите на сакото се развяха около слабата му фигура. Фиона се огледа. Макар и малка, стаичката беше учудващо приятно обзаведена. Имаше маса от светло дърво и въртящ се стол. До едната стена бяха поставени два стандартни тапицирани стола, имаше ниска масичка с телефон, кана с вода и две чисти чаши. И най-важното — имаше прозорец.

Долу се виждаше паркинга и по-нататък, над покривите на къщите, част от Солсбъри Краг. Високият, скалист хълм се зеленееше през пелената на дъжда.

Фиона остави лаптопа на масата и запълзя на колене, за да намери контакта на телефона. Тъкмо включваше адаптора, когато вратата се отвори. Фиона видя пред себе си два крака, доста пълни, опънали застрашително крачолите на панталоните. Тя се облегна назад, за да види и лицето на мъжа, застанал пред масата. Когато го видя, нещо трепна в паметта й. В съзнанието й започна да се оформя бавно някаква картина, като образ на фотографска хартия, потопена в проявител. Мъжът беше набит, с удивително червена коса и луничаво лице, зачервено от крайбрежните ветрове. Бледосините му очи бяха обрамчени с необичайно тъмни мигли. Имаше чип нос и малка херувимска устица. Александър Галоуей, сержант от криминалната полиция на графство Файф. Такава бе поне титлата му преди дванайсет години. Фиона като че ли се озова обратно в миналото, в онази мрачна кръчма край „Сейнт Андрюс“, където се бяха срещнали, за да поговорят на спокойствие за убийството на Лесли. Първоначално случаят не бе възложен на него, но когато шест месеца по-късно престъпникът не бе открит и се наложи преразглеждане, натовариха с това него. За съжаление не можа да й каже нищо ново.

Фиона го гледаше стреснато. През ум не й мина да направи връзка, когато Сара Дювал каза, че с убийството на Дрю Шанд се занимава главен инспектор Санди Галоуей. Но съмнение не можеше да има. Яркочервената коса бе избледняла и примесена със сиви нишки, а червендалестото лице бе добило леко лилав оттенък, който би трябвало да обезпокои личния му лекар, ако Галоуей изобщо намираше време да го посети. Но очите му не се бяха променили — бледосини, с все същите необичайно тъмни мигли. Носът бе нашарен с червени жилчици като произведение на Джексън Полок[15], а устата бе по-свита в израз на постоянно неодобрение, отколкото я помнеше. Но каква друга промяна би могла да се очаква у мъж, прекарал изминалите дванайсет години в напрегната полицейска работа?

Галоуей я изгледа и се усмихна.

— Не, не, доктор Камерън — отбеляза той сърдечно. — Имате грешка. В случая ние би трябвало да коленичим пред вас.

Фиона се изправи с усилие.

— Нямах представа… тъкмо търсех къде да включа лаптопа.

Галоуей зацъка укорително.

— Мъри трябваше да е свършил тази работа вместо вас.

— Нямам впечатление Мъри да е склонен да върши работа вместо някого — отбеляза сухо Фиона. — Особено вместо по-възрастни жени. Още си чакам кафето.

Галоуей отметна глава и се засмя беззвучно.

— С годините сте станала още по-наблюдателна.

— Професионален навик. Но наистина се учудих, когато ви видях — Фиона протегна ръка. Ръката на Галоуей беше суха и силна.

— Споменах пред главен инспектор Дювал, че ви познавам от по-рано. Предполагах, че ви е предупредила — каза той.

— Главен инспектор Дювал обича да държи всички в напрежение — каза Фиона, като се опитваше да говори с неутрален тон.

— Е, какво да се прави. Знаете ли, още ми е тежко, че не можахме да открием виновника за смъртта на сестра ви.

Фиона отклони поглед.

— Няма да ви лъжа, навремето се гневях. Но сега вече разбирам колко трудно е да се залови сериен престъпник. — Тя се взря отново в очите му. — Не обвинявам никого. Знам, че сте направили всичко по силите си.

Галоуей се почеса по носа.

— Знаете ли, от вас научих нещо много важно за нашата работа.

— Така ли?

— Да. Никога не бива да забравяме, че убитите имат семейства, и че тези семейства имат право да знаят какво се е случило с тях. Не е зле да си го припомняме от време на време. — Той се покашля. — Тъй или иначе, беше много мило от ваша страна, че дойдохте веднага. Накарах един от подчинените си да ви донесе досието на случая. Имате ли нужда от други документи?

Фиона отвори куфарчето на лаптопа.

— Искам да огледам апартамента на Дрю Шанд.

— Претърсихме го основно, нали знаете — той се наведе напред, смръщен, подпрял юмруци на масата. Но от позата му не лъхаше агресия, по-скоро правеше впечатление на заинтригуван.

Тя го погледна право в очите.

— Искам просто да си създам усещане за него. И да се убедя, че няма да видя нищо, което би свързало Чарлз Редфорд с Дрю Шанд.

Точно в този момент някой почука на вратата. Влезе униформен полицай, който тикаше пред себе си количка на колелца, претоварена с папки.

— Това ли е всичко, сър? — попита той.

Галоуей погледна въпросително към Фиона.

— Кафе — каза тя. — Или ми обяснете къде мога да намеря най-доброто кафе в сградата, или кажете на някой да ми носи по една чаша на всеки кръгъл час.

— Нали чухте — обърна се Галоуей към униформения. — Вървете в кабинета ми и свалете моята машина заедно с кутията с кафето. — Той се усмихна на Фиона. — Ако закъсам, ще прескачам при вас да си направя една чаша. Сега ви оставям да работите. Ако имате нужда от нещо, или прецените, че трябва да разговаряме, обадете се на централата да ви свържат с мен. Когато прецените, че сте приключили тук и можете да тръгвате за апартамента на Шанд, обадете ми се и аз ще ви изпратя кола.

— Благодаря. Като гледам папките, ще съм заета до края на работния ден — каза Фиона. — Вероятно ще мога да тръгна оттук чак в късния следобед, но ще ви се обадя, щом видя светлина в края на тунела.

Когато остана сама, тя зареди своята програма на лаптопа на Кит. Преди да започне да работи, му прати един мейл, за да му съобщи, че е пристигнала. После провери дали е включен мобилният й телефон и се захвана с папките. Не работеше за първи път с полицейски досиета, и въпреки че не прескачаше нищо, знаеше кое да прехвърли набързо и върху кое да се съсредоточи.

Търсеше фактори, които да се появяват при трите убийства — незначителни сами по себе си, но които биха я навели на определено заключение, взети заедно. Фиона подозираше, че тъкмо в този случай надали би могла да стори много повече от всеки интелигентен полицай. Ползата на полицията от нейната консултантска работа беше, че тя щеше да даде показания като независим свидетел, признат експерт в дефинирането на серийни престъпления.

Този път имаше откъде да започне анализа си. Беше ясно, че всяко убийство копира епизод от книга, писана от жертвата. Арестът, направен от ирландската полиция, бе отклонил вниманието от този факт, но Дювал й бе съобщила, че ирландците ще преразгледат решението си в светлината на самопризнанието, направено от Редфорд. Нямаше съмнение, че арестуваният първоначално Ригън щеше да бъде освободен.

Ясно беше също, че всяка от жертвите е била следена. Едно от нещата, които Фиона трябваше да провери тези дни, бе каква част от ежедневието на жертвите е била обществено достояние. Ако имаше късмет, част от този материал можеше да е въведен в досиетата на убийствата. Разбира се, през това време полицаите щяха да търсят нови свидетели, тъй като вече имаха снимка на нов заподозрян.

Задачата на Фиона бе по-сложна. Но сега поне можеше да избира собствено темпо на работа. Най-вероятно бе Сара Дювал да е права. Този път не ги заплашваше тиктакането на адска машина. Убиецът нямаше да нанесе нов удар.

Глава 45

Следовател Джоан Гиб вървеше към кабинета на Стив Престън с такава пружинираща походка, като че ли не бе прекарала часове, сгърбена пред компютъра, заета да проверява всяко име в общинския регистър на Кентиш Таун и Тъфнел Парк за евентуално досие в полицията.

Беше станала почти кривогледа от умора и едва не плачеше от безсилен гняв, когато телефонът иззвъня. Предния ден бе опитала да получи сведения от архива на полицейския участък, който обслужваше идентифицираната от Тери зона. Само че полицаят, който се занимаваше с картотеката, беше в отпуска и щеше да се върне чак в понеделник. Джоан имаше чувството, че това е последният удар, но продължи да се рови упорито с отчаяната надежда, че може да се натъкне на нещо.

Тогава, беше към обяд, звънна телефонът. Отговорникът на картотеката, Дарън Уотсън, бе минал случайно през участъка и бе видял известието от Джоан, на което пишело „Спешно!“. На края на физическата си издръжливост и изгубила всяка надежда, Джоан бе описала все пак какво търси.

— Готово — бе отговорил Дарън. — Отсега се сещам за двама подходящи. Искате ли да дойдете и да огледаме заедно положението?

— Сега ли? — Джоан не можеше да повярва на късмета си. Опитът й говореше, че нито един полицай в почивка не би се оставил доброволно да го завлекат пак на работа.

— Сега. Току-що се прибрахме с половинката от почивка в Корнуол, и честно казано, всеки повод да отсъствам от къщи през следващите няколко часа е добре дошъл. Тръгвайте веднага и ще видим какво можем да открием.

Не беше нужно да я канят два пъти. Тя хукна надолу към колата си и предизвика справедливото възмущение на няколко участници в движението по пътя към Северен Лондон, където Дарън Уотсън може би я чакаше с отговора на молитвите й. Във всеки участък имаше хора като него, които отговаряха за неофициалния архив. Освен че поддържаха картотека, в която фигурираха имена и данни на всеки престъпник в района, заедно с подробности за престъпления и присъди, такива служители, ако работеха съвестно, събираха и всякаква допълнителна информация — имена на хора, с които е работил престъпникът, недоказани подозрения, дори клюки. Съществуваха сериозни причини голяма част от събираните от тях данни да не бъдат въвеждани в компютър. Картонът от картотеката винаги можеше да бъде прибран някъде, ако се налагаше, докато дори изтрити файлове в компютъра оставяха следи. Добрият отговорник по информацията в един участък трябваше да има универсални познания и да е в състояние да се прави, че не разполага с голяма част от тях. Джоан се надяваше да попадне именно на такъв човек.

Дарън работеше в малък кабинет на приземния етаж, който напомняше на военновременен бункер. Едната стена бе покрита с най-различни карти на територията на участъка, по които бяха набучени пъстри карфици. Другата стена беше заета от шкафове, пълни с папки. Рафтовете на третата стена се огъваха под тежестта на картотечни кутии. Дарън седеше на ръба на едно бюро, което заемаше по-голямата част от третата стена. Беше облечен цивилно със синьо яке, сини джинси, бяла тениска и снежнобели маратонки. Първата мисъл на Джоан бе, че ако може да се съди по външния вид, досиетата на Дарън би трябвало да са в безупречно състояние. Болезнено съзнаваше, че поради струпалата се през деня работа и недостига на сън, видът й контрастира неприятно със свежия отговорник по информацията.

Запознаха се и Джоан се насочи веднага към темата, която я интересуваше.

— Както ви казах, опитвам се да намеря заподозрян във връзка с поредица изнасилвания. Имаме основания да считаме, че този човек живее във вашия участък. Прерових общинския регистър, но не открих нищо. Предполагаме, че може да има досие за по-дребни сексуални престъпления, но може да са регистрирани и опити за изнасилване. Търсим човек, който извършва престъпленията си на открито, напада само жени от бялата раса, за предпочитане руси. Възможно е да използва колело, за да избяга от местопрестъплението и да заплашва жертвите си с нож. Възможно е при някои от нападенията да са присъствали малки деца.

Дарън стана от бюрото и се упъти към шкафа с папките.

— Междувременно премислих и наистина веднага мога да цитирам две имена. — Той дръпна един картотечен указател и започна да рови в него. — Ето го. — Извади малка купчинка картони, спретнато стегната с ластик. — Гордън Харълд Армстронг.

Подаде картончетата на Джоан и отиде до друго чекмедже.

Гордън Харълд Армстронг беше двайсет и петгодишен, безработен, и няколко пъти бе влизал в затвора за кражби и нападения със сексуален мотив. Нападаше жени, които се прибираха от работа, опипваше ги и се разголваше пред тях. Беше заплашвал три от нападнатите жени с нож. Никъде не се споменаваше колело. Но основното, което според Джоан го вадеше от списъка на заподозрените бе, че Армстронг е чернокож. А според анализа на убийството на Сюзън Бланчард, направен от Фиона Камерън, както и съдейки по показанията на жертвите, трябваше да търсят човек от бялата раса.

Дарън се обърна към нея. Държеше в ръка само едно картонче.

— Този става ли?

Джоан поклати глава. Той й подаде картончето.

— Вижте тогава този.

Джерард Патрик Койн, двайсет и седемгодишен, роден в Нова Зеландия, пристигнал в Обединеното кралство като студент на осемнайсет години. Което обяснява отсъствието на името му от общинските регистри, досети се Джоан. Завършил социология в Кентския университет. Досега е работил като анализатор за различни маркетингови компании. Арестуван за първи път преди четири години, когато една жена се оплакала в полицията, че я нападнал в близкия парк. Блъснал я на земята и се опитал да я насили. Но тя се измъкнала и избягала. Впоследствие обвинението било вдигнато поради недостатъчен доказателствен материал. За втори път го арестували след още няколко месеца. При редовната си обиколка патрулиращи полицаи го открили скрит в храстите на друг парк, този път с нож в ръка. Бил обвинен в притежание на хладно оръжие и осъден на две години условно. Според неофициалните бележки на гърба на картончето, бил заподозрян в още два опита за изнасилване. В единия случай нападнатата жена била толкова уплашена, че отказала да участва в идентификация на нападателя. Във втория нападнатата не могла да различи Койн сред група други мъже.

Койн нямал никакви помощници й не извършвал престъпленията си в група — нещо типично за извършители на сексуални престъпления. Затова пък имал колело. Старателните записки на Дарън Уотсън включваха и информация, че Койн е член на местния колоездачен клуб и дори е печелил няколко надбягвания.

Джоан си позволи да се усмихне.

— Дарън, ти си прекрасен — каза тя и размаха картончето като печеливш лотариен билет.

— Харесва ти нашият господин Койн, така ли?

— Дали ми харесва? Луда съм по него! — Още докато говореше, Джоан бръкна в чантата си, извади бележник и започна да преписва сведенията, събирани от Дарън. Адрес, дата на раждане, дати на арестите, дата на издаване на присъдата, името на колоездачния клуб.

Половин час по-късно, когато почука на вратата на Стив Престън, Джоан беше убедена, че и той ще изпита същите чувства при вида на сведенията за Джерард Патрик Койн. Влезе в кабинета широко усмихната.

— Имам страхотни новини! — започна тя, седна срещу шефа си, без да чака да бъде поканена, отвори бележника си и започна да чете. Накрая вдигна поглед и допълни: — Струва ми се, че най-сетне разполагаме с истински заподозрян.

Тя събра купчината компютърни разпечатки и ги подаде на шефа си.

— Но нищо не го свързва със случая Сюзън Бланчард — припомни й Стив. — Нищо освен малко неофициална информация и някакъв компютърен анализ.

Той взе купчината хартия и загледа най-горния лист, на който имаше и снимки на Койн.

— Я чакай — каза той. Внезапно в гласа му се долови нотка на възбуда.

— Какво има, шефе? — Джоан се приведе любопитно напред, като че ли да види това, което бе направило впечатление на Стив.

— Познавам това лице. Виждал съм го. — Той притвори очи и се смръщи в опит да се съсредоточи. Когато отвори отново очи, лицето му грееше от радостно вълнение. — Той беше в Олд Бейли, в деня, когато освободиха Блейк! Знам, че беше именно той, защото беше облечен в колоездачен екип, затова ми направи впечатление. Носеше и шлем. Той е, Джоан. Знам, че беше той.

— Сигурен ли сте?

Тя не смееше да се надява.

— Абсолютно. Наблюдавах доста внимателно галерията, отделена за публика, защото бях убеден, че не сме изправили пред съда истинския виновник. Оглеждах лицата и се надявах, че мога да видя нещо, което да ме наведе на истинска следа… — Той скочи на крака и започна да кръстосва кабинета. — Джоан, намери ми видеозаписа на погребението на Сюзън. Знам, че снимахме всички присъстващи от всякакви ъгли. Виж какво можеш да измъкнеш и от архивите на пресата. Всичко, което са снимали пред Олд Бейли. Както и при съдия-следователя. Там внимавай много, знаеш как реагират, ако заподозрат, че ровим нещо. Поговори с хората, които отговарят за контактите с пресата, те могат да ти помогнат.

— Какво ще правим с Койн, ще го следим ли?

Стив разпери ядосано ръце.

— Нямам хора, Джо. Да видим… — той говореше по-скоро на себе си, докато драскаше по бележника на бюрото си. — Джон сменя Нийл пред дома на Блейк в шест. Може тогава Нийл да отиде на адреса на заподозрения и да остане до полунощ… — Той вдигна поглед към Джоан. — Джо, можеш ли да дойдеш утре в седем и да следиш през деня Койн?

Джоан кимна. Ентусиазмът надделя над умората.

— Разбира се. Възможно е това да е следата, която чакаме от толкова време. Но… ако мога да попитам… защо да продължаваме да следим Блейк, след като имаме сериозни подозрения за Койн?

Стив кимна примирено.

— Въпросът ти е съвсем уместен. Предполагам, че откачам на тема Блейк. Знам много добре, че не е убиецът. Но ако Фиона Камерън е права и той наистина е видял всичко, което е станало онази сутрин на Хампстед Хийт, бих искал да имам повод да го прибера. Освен това… кой знае, може да се е свързал с Койн. Бих искал да не го изпускаме от очи, доколкото е възможно. Но от тук нататък не бива да се съсредоточавате само върху него. Остави това на мен, аз ще организирам наблюдението. Само бъди утре в седем пред жилището на Койн и остани там.

Тя стана.

— Така ще направя. А сега мисля да си вървя, за да наваксам малко сън.

— Заслужаваш да си поспиш. Страхотна работа свърши, Джо. Браво. — Той се усмихна. — Късметът ни проработи. Имам добро предчувствие.

Преди вратата да се затвори зад нея, Стив вече говореше по телефона. За петнайсет минути успя да организира всичко необходимо. Нийл прие да поеме допълнителното наблюдение, успя да уговори още един служител да поеме Блейк на следващия ден, когато екипът му щеше да е изцяло ангажиран с други задачи. Не беше напълно задоволително, но не би могъл да осигури нищо по-добро за толкова кратко време. Освен това, като си помислеше наистина колко му вървеше напоследък, го обземаше оптимизъм. Може би най-сетне щяха да заловят истинския убиец на Сюзън Бланчард. Нищо не би го зарадвало повече.

После си спомни за Тери и се поправи мислено.

Сега всичко беше наред. Нямаше значение, че микробусът, който бе наел с една от многото си фалшиви шофьорски книжки, нямаше емблема; много куриерски фирми ползваха обикновени бели микробуси, когато целият им автомобилен парк беше ангажиран. Освен това ролята на белия микробус беше минимална, по-скоро изпълняваше функциите на декор. Основното превозно средство, джипът „Тойота“, беше паркиран вече в тясната уличка, която минаваше точно зад една редица къщи. В една от тях живееше човекът, който му трябваше.

От тук нататък му бе необходимо само търпение. Беше минал няколко пъти с колата пред въпросната къща. Нямаше никакви изненади. Ако обектът бе имал намерение да си осигури допълнителна охрана, то се бе изпарило заради фантасмагориите на вчерашната пресконференция. Снощи, когато включи телевизора, не можа да повярва на невероятния си късмет. Тъкмо бе решил, че сега вече нещата ще станат по-трудни, и полицията се хвана на въдицата на някакъв самозванец. Сега вече никой нямаше да очаква нов удар, най-малко пък следващата жертва.

Всичко беше наред. Дори времето работеше в негова полза. Следобедът беше мрачен и дъждовен, улиците бяха пусти, а и видимостта бе лоша. Завъртя ключа и запали двигателя.

Каквото и да става, тръгвам.

Кит се взираше в екрана, без да вижда думите. Не бе забелязал колко много време бе минало, потънал в скръб по мъртвата си приятелка. Джорджия бе постоянно в мислите му, като че ли в мозъка му се въртяха филми с нейно участие. Припомняше си жестовете й, израза на лицето й, начина, по който се смееше. Големи откъси от разговорите им се оказваха съхранени в паметта му и думите й вибрираха в главата му. Толкова пъти бяха седели до късно в хотелските барове и бяха разговаряли за работата си, за колегите, за издателския бизнес, но постепенно преминаваха и на по-лични теми. Тя говореше с нежност за Антъни и със сладострастен тон за любовниците си. Той бе разказал на Джорджия цялата история на влюбването си във Фиона и до самата й смърт продължаваше да споделя с нея много повече подробности за връзката си, отколкото с когото и да било друг.

Не че бяха постоянно заедно. Минаваха седмици, без да се видят, но приятелството им беше такова, че не се влияеше от прекъсвания. Тя вече започваше да му липсва — измъчваше го тъпа болка, подобна на глад. Искаше му се Фиона да не бе заминавала. Тя разбираше какво е да загубиш близък човек, можеше да му бъде водач из непознатите земи на скръбта.

Той тръсна глава като куче, раздразнено от муха, и отвори пощенската си кутия. Намери съобщението на Фиона и го прочете. Думи от разстояние — но все пак и те помагаха.

Кит хвърли поглед към часовника и установи с учудване, че времето е напреднало. След половин час щеше да пристигне следователят от полицията на централен Лондон, за да вземе показанията му. Не че Кит имаше кой знае какво за казване. Смътният му спомен, че е получавал някакъв ръкопис от Редфорд, надали щеше да им помогне особено. Зачуди се дали Редфорд е изпращал свои ръкописи и на Джорджия. Ако беше така, фактът неминуемо бе записан някъде. За разлика от Кит, Джорджия бе назначила секретарка на половин работно време, която се занимаваше с кореспонденцията й. Някъде несъмнено се съхраняваше копие на писмото, с което задължително би трябвало да е съпроводен ръкописът при връщането му.

Изскърцването на градинската врата прекъсна мислите му. Той погледна през прозореца. По пътеката вървеше куриер, залитащ под тежестта на голяма картонена кутия — от онези, в които му изпращаха авторските екземпляри на новоиздадени книги. Върху кутията беше закрепен отворен бележник.

Кит стана и тръгна към антрето. Беше отворил вратата още преди куриерът да успее да позвъни.

— Колет за Мартин — каза човекът, надничащ над ръба на кутията.

Кит протегна ръце, за да поеме колета. Беше тежък, точно както бе очаквал, и той отстъпи малко, за да може да се обърне и да го остави на пода от вътрешната страна на вратата. С ъгълчето на окото си забеляза някакво движение. Почти се беше обърнал, но куриерът вече бе замахнал и нанасяше ожесточен удар. Кит видя, че ще го удари и понечи да вдигне ръка, за да се предпази. Но в мига, когато усети удара, разбра, че е закъснял. Болката избухна в бели и червени светлини пред очите му. После всичко стана черно.

Куриерът се върна обратно по пътеката, размахвайки бележника в ръка. Качи се на микробуса и потегли. Намери място за паркиране през две улици. Свали прекалено тясното униформено яке и го смени с друго от черна кожа. Качи се отзад в микробуса, свали синия панталон и обу черни джинси. После заключи микробуса и се върна на уличката, която минаваше край задния двор на къщата на Кит Мартин.

Отвори вратичката, която бе отключил малко по-рано, тръгна в падащия здрач, мина под голите клони на една слива, прекоси настланата с плочи площадка и влезе през френския прозорец. Беше много мило от страна на Кит да остави ключа в ключалката. Мина през кухнята и излезе в антрето. Хубава къща, ако човек предпочита такъв стил. Лично той харесваше по-традиционното кухненско обзавеждане, като в селска къща, а не такъв постен модернизъм.

Ето го и него. Жертва номер четири. Завързан като пиле, глезените и китките му усукани с удобни пластмасови въжета. Устата му беше запушена с широка ивица лейкопласт — така щеше да може да диша, дори носът му да се запуши. Засега му трябваше жив. Още доста време. Не беше вече толкова властен на вид. Кит Мартин, създателят на фалшиви божества. Виновникът за един съсипан живот.

Време беше да бъде унищожен.

Но засега трябваше да прояви още малко търпение. Трябваше да мръкне хубаво. Не беше добре съседите да видят как търкалят прочутия им съсед като навит килим по пътеката и после го товарят в багажника на някакъв джип.

Той погледна часовника си. Още половин час щеше да е напълно достатъчен. После щяха да потеглят по дългия път към дома.

Глава 46

Видеозалата разполагаше с най-съвременно оборудване, като че ли беше собственост на някоя филмова компания. Стив не беше наясно как колегите му от техническия отдел бяха успели да се сдобият с такава скъпа техника, но тъкмо сега бе напълно убеден, че си е струвало да се отделят толкова средства от финансирането на други дейности. Един от техниците му показваше всички видеозаписи от погребението на Сюзън Бланчард.

Денят на погребението беше ясен и слънчев — нещо, което сигурно е било в мъчителна дисхармония с чувствата на близките й, но поне бе улеснило работата на полицаите, заснемали присъстващите. Три видеокамери следяха погребението, на дискретно разстояние от гроба, прикрити зад високите тисове, които растяха край оградата на църковния двор. Бяха заснели опечалените, когато пристигаха в църквата и после, докато отиваха към гроба за полагането на ковчега. По-късно, когато тълпата се разотиде, остана само една камера, която следеше гроба до свечеряване.

Стив беше приковал поглед в екрана. Филмът се въртеше в забавен каданс. От време на време той молеше да спрат кадъра или да го увеличат, за да огледа по-внимателно лицето на някой от присъстващите. На първата лента не можа да види нищо особено — само на един-два кадъра забеляза гърба на мъж, който би могъл да бъде Койн.

Към средата на втория филм очите му почнаха да се уморяват и да сълзят.

— Трябва да си почина — каза той на техника, бутна стола си назад, стана и се протегна. — Само десет минути.

Излезе от залата и се качи два етажа по-горе, в собствения си кабинет. На бюрото го чакаше дебел кафяв плик, на който беше надраскано с черен маркер: „За главен инспектор Стив Престън, СПЕШНО!“. Той го отвори и отвътре изпаднаха пет-шест черно-бели снимки. След тях се изхлузи и бланка с името на един от редакторите на голям национален ежедневник, човек, с когото бяха разменили по някой виц на чашка, по време на отвратителния служебен коктейл, организиран от Телфорд миналата Коледа. Личните контакти бяха най-сигурният път към резултати в сивата зона на сътрудничеството между пресата и полицията.

Всички снимки бяха направени пред Олд Бейли в деня, когато Френсиз Блейк беше освободен. Стив намери лупа в едно от чекмеджетата и започна да ги оглежда методично. Когато стигна до третата снимка, въздъхна облекчено. Паметта не го лъжеше. В края на тълпата, заобиколила Блейк, се виждаше съвсем ясно лицето на Джерард Койн. Стив прехвърли останалите снимки и откри Койн на още две. На едната снимка гледаше право в обектива, на другите две беше в профил. Нямаше никакво съмнение, че е той.

Човекът, идентифициран от географския профил на Тери, бе присъствал в съда, когато се разглеждаше обвинението срещу предполагаемия убиец на Сюзън Бланчард.

Обзет от ентусиазъм, Стив затича надолу по стълбите и влезе във видеозалата.

— Давай — обърна се той към колегата си. — Той е тук някъде. Убеден съм, че ще го открием.

Търпението му бе възнаградено само след десет минути. На втория филм се виждаше как Койн се появява иззад тисовите дървета в единия край на гробището. Беше облечен подходящо за случая — в тъмен костюм, с вратовръзка. Стоеше зад близките на убитата, в самия край на тълпата, заобиколила гроба. Много от присъстващите бяха отстъпили назад от уважение пред скръбта на близките, когато близначетата на Сюзън Бланчард хвърлиха рози върху ковчега на майка си, преди той да бъде спуснат в гроба. След края на церемонията хората се бяха разотишли доста бързо. Само Койн просто се бе скрил отново зад тисовете и бе изчакал да си тръгне и последният от присъствалите на погребението. На филма се виждаше как се появява отново, прекосява гробището и тръгва по пътеката, която води към гроба на Сюзън Бланчард.

Стив почувства как пулсът му се ускорява, докато Койн се движеше бавно по пътеката. Той подмина гроба, без дори да хвърли поглед към него, продължи по пътеката и спря, след като подмина още два гроба. После се обърна така, че стоеше с лице към един надгробен камък.

— Да му се не види — изруга тихо Стив. — Не виждаме лицето му. Готов съм да се обзаложа, че гледа към нейния гроб.

Койн стоеше с леко приведена глава. Остана така една-две минути, после се обърна и се върна по пътя, по който бе дошъл. В поведението му нямаше нищо съмнително. Ако го подложеха на разпит, можеше да каже, че е изчакал да свърши погребението на Сюзън Бланчард, за да може да отиде спокойно до гроба, който се намираше близо до нейния. Но присъствието му на гробищата този ден, съпоставено с присъствието му в Олд Бейли в деня, когато освободиха Френсиз Блейк, както и с географския профил, изграждаха стабилна аргументация, макар основана на косвени доказателства, която може би щеше да бъде достатъчна за арестуването му.

— Искам разпечатка на поредиците кадри, на които присъства заподозреният — каза Стив. — Особено на кадрите, където е с лице към камерата. Увеличете ги колкото е възможно, стига лицето да се вижда ясно. Не искам да има и най-малко съмнение в достоверността на снимките.

— Няма проблем — каза техническият работник. — Сигурно ви трябват спешно?

— Много спешно — Стив вече вървеше към вратата. Погледна часовника си. Тефлон обикновено си намираше извинения, за да изчезва рано от кабинета си в петък следобед, но ако имаше късмет, може би щеше да успее да го спипа.

Капитан Телфорд чакаше асансьора, от който слезе Стив.

— Радвам се, че ви срещам, сър. Трябва да разговарям спешно с вас във връзка със случая Сюзън Бланчард — каза той категорично.

— Не може ли да отложим разговора, Престън? Имам важна среща.

„С един голям джин с тоник“, каза си иронично Стив.

— Съжалявам, но работата е неотложна, сър. Бихте могли да се обадите и да предупредите, че ще се наложи да закъснеете.

Телфорд се нацупи и изпуфтя.

— Добре де, добре. Но карай накратко.

Завъртя се на пети и тръгна обратно към кабинета си.

Стив едва бе затворил вратата, когато Телфорд попита:

— Какво толкова неотложно има?

— Имаме сериозни улики срещу нов заподозрян по случая Бланчард, сър. Имам намерение да го повикам за разпит и да претърся жилището му. Мислех, че е редно да ви държа в течение.

Той седна на стола за посетители, без да обръща внимание на това, че Телфорд още стоеше прав.

— И откъде се появиха тези улики? — попита Телфорд с неприкрит скептицизъм.

— Ако си спомняте, сър, вие позволихте да поръчаме статистически подбор на сродни престъпления и географски профил въз основа на тези данни. Хора от екипа ми провериха досиетата на криминално проявени лица в зоната, определена в географския профил, и намерихме човек, който отговаря на показателите.

— Това ли е всичко? — прекъсна го Телфорд. — Мислите ли, че в магистратурата ще приемат това като достатъчен повод да го приберете и да обърнете дома му с главата надолу?

— Има още, сър — Стив едва успяваше да потисне раздразнението си. — Заподозряният е член на колоездачен клуб, а двама от свидетелите твърдят, че са видели колоездач, който се е отдалечавал много бързо от местопрестъплението. Нещо повече, когато видях снимката на заподозряния, аз лично го разпознах. Виждал съм го преди, сър. Той беше в Олд Бейли, когато се гледаше обвинението срещу Блейк. Това се потвърждава от снимки, направени в същия ден. Впоследствие прегледах и видеозаписа от погребението на Сюзън Бланчард. Той е бил и там. След погребението минава покрай гроба й. Според мен разполагаме с достатъчно косвени улики, за да го арестуваме по подозрение в убийство. А също и да претърсим жилището му в съгласие с параграф осемнайсети от наказателния кодекс. — Той не откъсваше поглед от лицето на Телфорд, опитвайки се да се наложи със силата на волята си. Знаеше, че може да надделее над безхарактерния си началник, но никога досега не се бе опитвал да изпробва на практика това свое убеждение. Може би трябваше да направи това още преди месеци, когато Телфорд го принуди да се откаже от услугите на Фиона и да работи с Хорсфорт. Тогава бе отстъпил и бе платил прекалено висока цена, за да приеме да я плати повторно.

— Не е достатъчно — възрази Телфорд. — Освен това ти вече веднъж издъни случая. Не ми трябва втора беля.

— Не е необходимо да огласяваме нищо, сър. Не е нужно да съобщаваме официално каквото и да било, преди да сме готови да повдигнем обвинение срещу него. Никой външен човек няма да научи за ареста и претърсването. От мен и малкото хора, които работят по случая, няма да излезе нищо.

Телфорд поклати глава.

— Така, както ми ги описваш, нещата звучат убедително. Но аз искам да представя аргументите пред заместник-началника на криминалния отдел, преди да предприемем нещо повече.

— Но заместник-началникът е в отпуск — възрази Стив. Виждаше как случаят отново се изплъзва от ръцете му и беше безсилен да промени нещата.

— Ще се върне в понеделник. Предлагам ти да се срещнем с него още сутринта. Дотогава не правете нищо, за да не подплашите заподозряния. — Телфорд се усмихна добродушно. Беше успял да намери начин да се измъкне от отговорност и явно ликуваше. — Достатъчно дълго сме чакали. Още два дни няма да объркат нищо.

— Това не ми върши работа — Стив почувства, че се изчервява от гняв. Усмивката на Телфорд избледня и той се намръщи. — Хората ми работят двайсет и четири часа в денонощието, за да постигнат резултати и аз не искам да губя набраната инерция. Смятам да оставя съобщение на домашния телефон на заместник-началника, за да се свърже с мен колкото е възможно по-бързо.

— Как смеете да ме прескачате? Не си знаете мястото, Престън! — Телфорд се развика като човек, който съзнава, че е безсилен да се справи по друг начин.

Стив се изправи.

— Може и така да е, сър. Но този случай е мой и аз няма да рискувам повече. Готов съм да поема цялата отговорност за постъпките си.

Изправен пред такава непреклонност, Телфорд незабавно започна да отстъпва.

— Правете, каквото искате, щом смятате, че е необходимо. Дано наистина имате основание да нарушавате почивката на заместник-началника.

— Благодаря ви, сър — тонът на Стив беше почти оскърбителен. Излезе бързо от кабинета, защото се опасяваше да не избухне, и дори успя да не затвори вратата с трясък. Не беше постигнал точно този резултат, на който се бе надявал, но поне нямаше да се занимава с Тефлон. Заместник-началникът на криминалния отдел надали щеше да изпадне във възторг, когато установеше веднага след завръщането си от чужбина, че го издирват спешно по работа. Но макар че и той се занимаваше предимно с политика като всеки ръководен кадър, навремето заместник-началникът беше далеч по-предприемчив следовател, отколкото Телфорд би могъл да бъде някога. Той щеше да разбере припряността на Стив. И сигурно щеше да му разреши да действа. Дотогава трябваше да наблюдават заподозряния колкото бе възможно по-дискретно.

Докато вървеше обратно към кабинета си, Стив мислеше, че нищо не става точно така, както си го представяше предварително.

Фиона сигурно би се съгласила с тази негова мисъл. Беше преровила цялото досие на случая Дрю Шанд, но тази работа се оказа крайно непродуктивна. Не можа да открие абсолютно нищо, което би могло да послужи за връзка с някое от другите убийства. Едно от малкото неща, които можеше да прецени засега бе, че въпреки внимателната инсценировка нямаше никакво доказателство за сексуална мотивация, подобна на тази, която съществуваше за убиеца в романа. Този факт сам по себе си беше наистина значителен, защото даваше възможност да се свържат убийствата на Джорджия и Дрю. И двамата са били следени, и двамата са били отвлечени, нито един от тях не е бил убит в собствения си дом, а на място, което досега не е открито, двамата бяха награждавани автори на романи за серийни убийци, романите им бяха филмирани с голям успех. Но всички тези подробности оставаха в сферата на психологическия анализ. Нямаше почти нищо конкретно, въз основа на което да се търсят по-нататъшни доказателства.

Това, което направи впечатление на Фиона, бе склонността на убиеца да се отклонява донякъде от образеца, на който подражаваше. При двете убийства имаше по едно сериозно разминаване между описанията в романа и истинския план на убиеца. При убийството на Дрю Шанд трупът бе оставен на друго място. Макар доста места наоколо да отговаряха по-точно на описаната в романа сцена, убиецът бе избрал тъкмо това, вероятно защото беше малко по-скрито и дотам можеше да се стигне с кола. В. романа на Джейн Елиъс жертвата бе измъчвана, докато е още жива, а истинският убиец бе нанесъл описаните от нея рани след настъпване на смъртта. Възможно бе убиецът да не е преценил първия си удар и да я е убил, вместо само да я зашемети. Но бе възможно и да не издържа психически на такива садистични експерименти. Фиона бе по-склонна да приеме втория вариант, защото отговаряше на проявената по-рано склонност на убиеца да постъпва практично.

В случая с Джорджия отклонението от оригинала се изразяваше в това, че убиецът бе оставил главата при трупа. Нещо повече, според Дювал нямаше доказателства той да се е придържал буквално към оригиналното описание — нямаше никакви признаци за сексуално задоволяване с тленните останки. Още една проява на практичност и нетърпимост към по-отблъскващата част на описанията. За убиеца беше важно действията му да бъдат разбрани правилно, затова жертвата трябваше да бъде идентифицирана — и той бе оставил главата при трупа, независимо от това, че променяше сценария.

Това не можеше да се приеме за подпис, но създаваше някакъв модел на действията му. Като имаше предвид тези свои наблюдения, Фиона влезе в апартамента на Дрю Шанд, обзета от известен оптимизъм. Може би наистина щеше да открие нещо показателно.

В късния следобед Мъри се появи отново, за да я прекара през натовареното движение в края на работния ден до апартамента на Дрю Шанд в Новия град. Той й отвори и я остави сама, като преди това я помоли да заключи, като си свърши работата, и да донесе ключовете в Сейнт Ленърдс на другата сутрин.

Първото, което си помисли Фиона, беше че апартаментът е прекрасен. Стаите бяха просторни и елегантно обзаведени, с гипсови корнизи в дневната и голямата спалня. Прозорците на спалнята гледаха към голяма обществена градина с много дървета и желязна ограда. Улицата я отделяше от заобикалящите я къщи. Обзавеждането на апартамента беше скъпо, завесите на прозорците бяха от тежки тъкани, мебелите — удобни. По стените имаше плакати от филмови трилъри, вкусът на собственика личеше и по подбора на видеокасетите, с които бе препълнен един от големите шкафове в дневната. Но въпреки това и въпреки книгите в прекалено подредения кабинет, жилището приличаше по-скоро на модел за снимки в списание за вътрешно обзавеждане, отколкото на дом. Дори банята беше неестествено спретната, всички обичайни туби и шишенца бяха прибрани в огледалните шкафове. Нямаше дори някоя наполовина изстискана паста за зъби, която да наруши порядъка.

Това бяха впечатленията й от първата обиколка на апартамента. Но тя не се занимаваше с поведенческа психология, целта й не бе да разбере престъплението, като анализира психиката на жертвата. Най-важното беше да открие нещо от живота на Дрю Шанд, което би могло да го свързва с Чарлз Кевъндиш Редфорд. Беше убедена, че полицията е претърсила съвестно апартамента, но тогава те бяха търсили доказателства за връзки с хомосексуалисти и садомазохисти, а не писма от някакъв неуспял писател.

Тя издърпа въртящия се стол до шкафа, в който имаше много папки, и започна да се рови из тях. В най-долното чекмедже имаше лична документация — ипотеки, сметки, квитанции, застраховка на колата, цялата купчина хартии, която е неразделна част от живота на съвременния човек. В следващото чекмедже имаше папки с бележки, свързани с издадения роман на Дрю и книгите, върху които беше работил. Тя прехвърли набързо папките, за да се убеди, че няма доказателства Дрю да е откраднал все пак някоя идея от Редфорд. Доколкото можа да прецени, всички нахвърляни теми бяха изцяло плод на неговото въображение.

В най-горното чекмедже беше подредена кореспонденцията. В една папка бяха подредени писмата от литературния му агент, в друга — от издателството, в трета — договорите, а на четвъртата имаше надпис — „Писма от читатели“. Фиона си каза, че папката е учудващо голяма. Достатъчно дълго живееше с Кит, за да си създаде представа за количеството писма от почитатели, които получаваше един популярен автор, но натрупаната от Дрю поща надхвърли очакванията й. Първите писма бяха точно такива, каквито би могла да очаква — възторжени отзиви за първия му роман, запитвания кога може да се очаква следващия, молби за автографи, тук-там леко притеснено изтъкване на някоя дребна грешка. Имаше и няколко писма, изразяващи отвращение към насилието в „Подражател“, но нищо, което би могло да смути особено автора.

Но най-много бяха писмата и разпечатаните мейлове от мъже, които проявяваха желание да се срещнат лично с автора на „Подражател“, защото го намираха за много привлекателен, и се интересуваха дали в романа са отразени действителните му сексуални наклонности. Всички тези писма бяха защипани с кламер, а върху най-горното бе залепено листче, на което пишеше „Садо-файл“.

Докато ги прелистваше, едно писмо се измъкна и изпадна от долната част на купчината, защото не беше захванато от кламера. Беше сгънат на четири лист с формат А4.

Фиона го разгъна и въздъхна доволно.

„Дрю Шанд — зачете тя, — твоята кариера едва започва, но вече стъпваш на несигурната почва на литературната кражба. Ти крадеш от мен. Знаеш, че взе моя труд и сега го представяш за свой. Твоите лъжи ме лишават от това, което ми принадлежи по право.

Работата ти е бледо отражение на чужда светлина. Ти отнемаш и унищожаваш, ти си паразит, който живее от жизнената сила на хората, на чийто талант завижда. Знаеш, че е така. Погледни в жалката си, долнопробна душа и няма да намериш сили да отречеш, че си ме лишил от много неща.

Дойде време за разплата. Не заслужаваш нищо друго, освен моето презрение и омразата ми. Ако се налага да те убия, за да получа това, което по право е мое, така и ще стане. Така ще платиш, задето открадна душата ми.

Аз имам право да избера деня и часа. Вярвам, че занапред няма да спиш спокойно — не го и заслужаваш. Ще се забавлявам добре на твоето погребение. А после ще се издигна като феникс от твоята пепел.“

Между това писмо и предишните имаше малки разлики, но приликите бяха преобладаващи. За Фиона нямаше съмнение, че и това писмо е дело на човека, който бе пратил анонимни заплахи на Кит и Джорджия. Той бе и авторът на листовката, разпространена на прословутата пресконференция, на която бе се самообявил за убиец.

Вече бе почти невъзможно да се намери аргумент против реалното положение на нещата. Съвпаденията бяха прекалено много. Който и да бе убиецът на Джорджия, той бе убил и Дрю. И по всичко личеше, че това лице е именно Чарлз Кевъндиш Редфорд.

Глава 47

Стив мислеше, че апартаментът й е точно отражение на личността й. Светъл, с леки мебели, стилно и смело обзавеждане. Тери живееше на последния етаж на една стара тухлена сграда близо до Сити Роуд. Долните три етажа бяха заети от студио за графичен дизайн, работилница за кожени изделия, и фирма, която се занимаваше с разпространението на продукцията на независими филмови компании. На звънеца за последния етаж пишеше просто „Складова база Фаулър“. Стив заподозря, че помещенията на последния етаж не са предвидени за живеене. Заподозря също, че Тери въобще не се вълнува от този факт.

Жилището й се състоеше от едно много голямо помещение. В единия край имаше врата, която водеше към много малка баня с душ-кабина. Стените на основното помещение бяха варосани, подът беше настлан с тъмна теракота. Една част от помещението изпълняваше функциите на спалня — там имаше голямо легло с табли от извити месингови тръби и няколко закачалки. В частта, определена за дневна, имаше няколко кресла, толкова меки, че бяха почти безформени, и малка стереоуредба. Имаше и ъгъл, отделен за работа — там беше бюрото с компютъра, а стените бяха покрити от горе до долу с лавици, пълни с книги. В друг ъгъл се намираше кухнята, близо до единия от прозорците. Там имаше кръгла чамова маса и няколко сгъваеми стола. До стената беше долепена масичка с портативен телевизор и видео. По стените имаше поставени в рамки рисунки на Кийт Харинг[16]. Те бяха и единственият източник на ярки цветове в помещението.

Тя отвори вратата тържествено, имитирайки приветствени фанфари. Той застана на прага и огледа помещението. После кимна и каза:

— Страхотни плакати. Харесва ми.

Тя затвори вратата зад него и веднага се озова в прегръдките му. Устните им се търсеха, нямаше време да се събличат, само дърпаха трескаво дрехите, които им пречеха, желанието изтриваше от съзнанието им всичко, освен усещането за тялото на другия.

После, докато лежаха на леглото, все още раздърпани и задъхани, но без да се притесняват от външния си вид, Стив попита:

— Какво си предвидила след ордьовъра?

Тери се изкиска и пъхна ръка под ризата му.

— Това не беше ордьовър, а само дребна почерпка за сметка на заведението.

— Трогнат съм от вниманието.

Тери се измъкна от ръцете му и стана. Той следеше с очи гъвкавите й, непринудени движения.

— Предлагам да се разположим по-удобно — каза тя, смъкна роклята си през главата и изрита нанякъде обувките си.

— Приемам предложението.

Стив също стана, извади от джоба си мобилния телефон и пейджъра, отиде до бюрото и ги остави до клавиатурата на компютъра. После попита:

— Къде е банята?

Тери посочи с пръст.

— Там, накрая.

— Да не изчезнеш? — попита той, преди да влезе.

— Не се бой.

Щом Стив затвори вратата на банята зад себе си, тя скочи на крака и отиде до бюрото. Загледа замислено мобилния телефон и пейджъра. Снощното иззвъняване бе разрушило атмосферата на вечерта — и то дори не беше свързано с негов случай, а само го подсети отново за тревогите му за безопасността на неговия приятел. Нещо по-лошо, споменът за Фиона Камерън се беше изправил между тях. Тя не можеше да прецени какво се бе случило между тях в миналото, но инстинктът й подсказваше, че не става дума за обикновено приятелство. Щом чуеше името на Фиона, Стив се променяше, променяше се езикът на тялото му и подсказваше, че нещо повече се крие под повърхността. Днес нямаше да допусне призрака на Фиона в леглото при тях. Импулсивна както винаги, Тери протегна ръка и изключи и мобифона, и пейджъра. При това, убеждаваше се тя, докато се връщаше към леглото, днес беше петък, краят на работната седмица. Ако държеше на връзката си с този мъж, трябваше да разбие навиците му на работохолик. Нищо не й пречеше да започне да осъществява плановете си още от днес.

Сара Дювал стоеше под тъничката струя, която се изцеждаше от душа, и се чудеше защо във всички полицейски участъци, където бе работила досега, душовете винаги са развалени. Беше прекарала последния час в компютърната зала, където подчинените й въвеждаха търпеливо всички показания на свидетели от Смитфийлд. Разпитите продължаваха все още на територията на цял Лондон. Тъй като разпитите на Редфорд оставаха безрезултатни, тя реши да бъде по-настоятелна и в други аспекти на следствието. Излезе от залата едва когато забеляза, че буквите на екрана се размиват пред очите й, като че ли ги гледаше през вода.

Ако изпиеше още едно кафе, можеше да си докара някоя сърдечна криза, затова предпочете да вземе душ. Надяваше се, че една силна, хладна водна струя ще възстанови поне донякъде функциите на мозъка й.

Първите двайсет и четири часа след убийството бяха решаващи за всяко разследване. За лош късмет, тези двайсет и четири часа бяха изтекли по някое време миналата седмица. Следата, по която вървеше, отдавна бе изстинала. Доколкото можеше да прецени, нямаше нито едно свидетелско показание, освен онова на литературната агентка, което би могло да свърже по-здраво Редфорд с престъплението. А дори заплахата към агентката можеше да докаже само наличието на мотив, но не и пряка връзка с престъплението. Единственото конкретно сведение, с което разполагаха, бяха показанията на един шофьор, който твърдеше, че забелязал сребрист джип, може би тойота или мицубиши, паркиран зад ягуара на Джорджия Лестър в деня на изчезването й. Свидетелят не бе видял нито Джорджия, нито шофьора на джипа. Но нямаше данни Чарлз Редфорд да притежава или да е притежавал подобна кола. Тя беше пратила един полицай да проверява във фирмите, които осигуряваха коли под наем, дали Редфорд не е наемал такава кола наскоро.

Тя спря тънката струйка вода и излезе от душ-кабината. Изтърка се енергично с хавлиена кърпа и облече смяната чисти дрехи, които държеше в шкафчето си — сини джинси и широка памучна блуза. Може да не бяха много подходящи, но при всички случаи бяха за предпочитане пред изпомачкания костюм, който не беше сваляла вече трийсет и шест часа. Допирът на чистите дрехи до кожата й я освежи повече от душа. Хвърли набързо един поглед в огледалото, и реши, че може да продължава.

Когато влезе обратно в компютърната зала, долови веднага някакво ново чувство на приятна възбуда. Едва беше влязла, и един от сержантите избърза към нея.

— Имаме нещо ново от Дорсет — каза той. Едва успяваше да удържи усмивката си.

Дювал почувства, че умореното й лице отразява неговата усмивка.

— Казвай — нареди тя, дръпна най-близкия стол и седна.

— В единия край на градината на вилата има някаква барака. Първоначално не били разбрали, че е на територията на вилата, затова досега не я били претърсили. Така или иначе, съпругът споменал за нея пред един от полицаите, те разбили вратата преди два часа и се оказало, че убиецът я е заклал там. Край едната стена на бараката имало каменни пейки и те били целите в петна от кръв. Нещо повече, оставил си е инструментите там. Ножове, трион, и други подобни.

Дювал кимна.

— Може би е решил, че така е по-безопасно, вместо да ги вземе със себе си и после да се чуди къде да ги изхвърли. Сигурно са изпратили вече екип за оглед?

— Оглеждат бараката сантиметър по сантиметър.

— Чудесно. Дръж ме в течение.

Той я остави, видимо доволен, че има някаква конкретна задача. Изобщо не бе забелязал обезпокоеното й изражение. За първи път, откакто Редфорд си бе извоювал място в ареста, се бе появило нещо, което никак не съвпадаше с изявленията му. Трябваше да провери отново. Но Дювал беше повече от сигурна, че помни думите на Редфорд. Той беше казал, че е отвел Джорджия Лестър „на едно място, което знам от години, и което вие никога не можете да откриете“. Това отговаряше на текста в книгата.

Но не отговаряше на откритието, направено от полицията в Дорсет.

Притеснението обземаше постепенно преумореното й тяло, осезаемо като гадене. Ами ако инстинктът я бе подвел? Ако Редфорд беше най-обикновен търсач на слава и популярност? Ако убиецът бе още на свобода? Тя тръсна глава. Не искаше да приеме такъв вариант. Не беше възможно. Редфорд подхождаше идеално за ролята, чувстваше го.

Ами ако грешеше?

Първото, което почувства, беше болка. Мъчителна, постоянна болка в главата, бели, червени и жълти кръгове, които се въртяха пред очите му. Опита се да простене, но установи, че не може да движи устните си. Постепенно започна да чувства и други болки. Боляха го раменете, боляха го и китките. Опита се да смени положението на тялото си и се търкулна безпомощно по гръб. Завързаните отзад ръце се забиха болезнено в гърба му. Наложи се да завърти с все сила раменете си, за да възстанови не толкова болезнената първоначална позиция. Не разбираше какво става. Опита се да отвори очи, но това не му помогна особено. Стана дори по-тъмно, отколкото беше, преди да ги отвори.

Червата му къркореха. Болката в главата бе като че ли свързана по някакъв странен начин със стомаха и му причиняваше постоянно гадене. Където и да се намираше, беше в движение. Чу тихото бръмчене на двигател и общия шум от други коли по улицата. Долавяше и някакви гласове — очевидно работеше радио. Стигна до извода, че се намира в движеща се кола, и че шофьорът на колата слуша радио.

Сега споменът се върна със зашеметяваща бързина. Куриерът на прага, кашонът с книги. Движението, което бе доловил с периферното си зрение. После — нищо, до момента, в който дойде на себе си.

С ужасяваща яснота, която за миг пропъди дори болката, Кит разбра какво става. Беше пленник на кошмар, който сам бе съчинил. Изживяваше последните часове от живота на Сузана Тремейн, втората жертва на серийния убиец, наречен от него Кървавият художник. Убиецът, който я бе пленил и отвлякъл, преоблечен като куриер. После я беше натоварил на микробуса си и я бе откарал във вилата, където тя бе прекарала почивката си.

Двайсет и четири часа по-рано всичко това би било на челно място в мислите му. За нищо на света не би отворил вратата на куриер, дори да го познаваше по физиономия. Така би било преди ареста на Чарлз Редфорд, преди Сара Дювал да убеди Фиона, че убиецът е зад решетките и че животът им може да възвърне нормалния си ритъм, че няма основания страхът да ги съпровожда непрестанно.

Бяха направили ужасна грешка. Ужас скова сърцето му. Знаеше отлично какво го чака. В края на краищата сам бе написал сценария.

Преди да излезе от апартамента на Дрю Шанд, Фиона намери лавицата, където Дрю бе държал справочници, и прегледа една карта на Единбърг. Беше решила да се върне до хотела си пеш. Една бърза разходка из града можеше да проясни малко мислите й. Закрачи по улиците на Новия град, край джорджианските фасади, на път към Куийнсфери Роуд, и по лицето и косата й веднага полепна влага. Наоколо нямаше жив човек. Свърна по Дийн Бридж и си достави удоволствието да върви на нивото на короните на дърветата. Под нея, през ефирната пелена на лека мъгла, тук-там прозираха бледожълтите квадрати на прозорците на Новия град. Каза си, че атмосферата е доста призрачна, и ако човек с таланта на Кит или Дрю описваше сцената, сигурно косата й щеше да започне полека да настръхва. Но в този момент, след един ден, прекаран по летища и после в миниатюрната стаичка в Сейнт Ленърдс, тя изпитваше странното усещане за свобода, напълно изолирана от всички грижи, свързани с работата и любовта.

Когато стигна до хотела, почти не й се влизаше. Кратката разходка я беше освежила и й бе създала настроение за нещо по-приятно от постоянни размисли за убийства. Но единствената приятна перспектива, която можеше да й предложи вечерта, бе един телефонен разговор с Кит.

Фиона провери на рецепцията дали няма съобщения за нея. Нямаше нищо. Надяваше се той вече да се е обадил в отговор на едно от съобщенията, които му бе пращала по електронната поща през деня. Реши, че не бива да се дразни. Щеше да позвъни у дома. Надяваше се той да е включил микрофона на секретаря и да прослушва записите — тогава щеше да вдигне слушалката. Отиде в стаята си и поръча вечеря. Докато чакаше, включи лаптопа и провери отново пощенската си кутия. Нито ред от Кит. Не беше обичайно за него. Не бяха си разменили нито дума от сутринта — такова нещо не им се бе случвало много отдавна. Тя хвърли поглед към часовника си и видя, че минава девет. Не бе възможно да работи още. Би трябвало вече да отговаря на телефона.

Набра бързо познатия номер. Пръстите й се препъваха, затова се наложи да набира повторно. Линията беше свободна. Чу едно иззвъняване, после второ, трето, четвърто, пето… После се включи телефонният секретар. Този път записаният му глас не й подейства успокояващо. Тя изчака сигнала.

— Кит, аз съм. Ако си там, обади се, моля те… Хайде, обади се, искам да поговорим…

Напразно.

Докато ядеше поръчаните спагети и отпиваше от виното, Фиона продължи да преглежда писмата, за да е сигурна, че не е пропуснала нещо.

Когато телефонът иззвъня, тя се стресна и изпусна вилицата си. Сграбчи припряно слушалката и каза:

— Ало?

— Говори главен инспектор Дювал.

Обзе я дълбоко разочарование.

— О, здравейте. Очаквах друг разговор.

— Исках да разбера дали има някакво развитие — каза Дювал рязко.

Фиона описа накратко това, което бе свършила. Докато говореше, не чу от другата страна нищо, освен нечленоразделните звуци, които произнася човек, който записва чутото.

Когато свърши, Сара Дювал проговори.

— Така че не сте открили нищо, което да противоречи на теорията, че Чарлз Редфорд е убиецът?

Фиона си каза, че въпросът й е странно формулиран.

— Не, защо? Да не би при вас да има нещо ново?

Тревогата се пробуди като лек бодеж в гърдите й.

Дювал като че ли се поколеба.

— Дребно несъответствие, нищо повече — каза тя най-сетне.

— Колко дребно? — попита Фиона.

Дювал се зае да описва какво бяха открили полицаите в Дорсет и доколко то не съответстваше на думите на Редфорд.

— Когато получим първите резултати от лабораторията, ще можем да преценим дали несъответствието има някаква стойност — заключи тя.

— Но дотогава могат да минат дни — възрази Фиона. — Ако арестуваният е невинен, други хора може да са изложени на опасност. — Особено един човек, допълни тя на себе си, а паниката започна да свива стомаха й. — Ако е така, убиецът ще се чувства в пълна безопасност. Ще е убеден, че може спокойно да продължи с изпълнението на плана си.

А аз не мога да се свържа с Кит.

— Съзнавам, че е така. Правим всичко по силите си, за да открием потвърждение на думите на Редфорд.

— Цял ден не мога да се свържа с Кит — не издържа Фиона.

— Един от подчинените ми трябва да е взел показания от него днес следобед. Ще проверя как е минал разговорът. Може да е споменал, че има намерение да излиза вечерта — Дювал се опита да придаде на тона си увереност, каквато изобщо не изпитваше. — После ще ви се обадя пак.

— Ще чакам.

Фиона постави внимателно слушалката на мястото й, като че ли тази предпазливост би гарантирала и сигурността на Кит. Разбра, че е уплашена до смърт. Изведнъж скочи и хукна към банята. Успя точно навреме. Несмляните спагети, сосът и червеното вино заплуваха като кървава локва в тоалетната чиния. Напъните за повръщане продължаваха дълго след като вече нямаше какво да повърне. Облегна се назад и седна на пети. Лицето й беше потно, дишаше тежко и накъсано.

Мисълта, че Сара Дювал може да се обади, я накара да стане. Пусна водата в тоалетната и си изми зъбите. Защо се бавеше толкова? Тя прокара пръсти през косата си и се погледна в огледалото. Погледът й беше измъчен, лицето й изглеждаше изпито, сякаш страхът я бе разял отвътре.

— Изглеждаш отвратително — каза тя на отражението си. — Я се стегни, Камерън.

Звънът на телефона я накара да излети като стрела от банята. Връхлетя в спалнята, вдигна слушалката и извика:

— Да, Фиона Камерън слуша. Ало?

— Изглежда, че имаме малък проблем — каза неуверено Дювал от другата страна.

Господи боже, не! изкрещя нещо в нея.

— Какъв проблем? — попита тя с усилие.

— Той не е бил у дома, когато моят служител отишъл там.

Фиона простена.

— Нещо му се е случило.

— Не правете прибързани заключения, доктор Камерън. Моят подчинен призна, че е закъснял с цял час за уговорената среща. Господин Мартин може да е решил, че изобщо няма да дойде. Разбрах от съпруга на госпожа Лестър, че той и още няколко писатели имали намерение да се съберат, за да почетат заедно паметта на покойната. Вероятно това е обяснението за отсъствието на господин Мартин. Вижте какво, признанието на Редфорд отговаря на реалното положение по всички пунктове, с изключение на един. Той се отнася към разпитите като игра, като към някакво състезание по надхитряне. Възможно е да ни подвежда умишлено, точно защото е решен да не дава никакви уличаващи данни. Иска да се измъкне невредим, сигурна съм. — В гласа й не се долавяше и следа от съмнение. — Убедена съм, че господин Мартин ще ви се обади. Опитайте се да не се безпокоите.

— Лесно е да се каже, госпожо главен инспектор.

— Продължавам да вярвам, че сме арестували когото трябва.

— Не виждам какво друго бихте могли да кажете. Прекалено много вложихте в тази хипотеза, за да признаете нещо друго.

— Ако господин Мартин не ви се обади до утре сутринта, позвънете ми.

— Бъдете сигурна, че ще го направя.

Фиона хлопна слушалката. Ръката й трепереше.

— О, господи — прошепна тя. — Моля те, господи, нека не е той.

После започна да крачи из стаята. Шест крачки, завой, шест крачки, завой — като тигър в клетка. Привидната увереност на Дювал не й вдъхна никакво спокойствие. Знаеше, че Кит никога не би пропуснал да й напише нещо. „Мисли, Фиона, мисли!“, повтаряше си тя.

Взе бележника си с телефонните номера и намери номера на Джонатан Луис. Нямаше телефоните на повечето приятели на Кит, но Джонатан и жена му Триш бяха идвали често у тях на вечеря, и затова имаше и телефона им. Триш вдигна слушалката, явно приятно изненадана да чуе гласа на Фиона.

— Джонатан у дома ли е? — попита Фиона.

— Не, отиде на събирането, което организираха в памет на Джорджия. Кит не е ли с тях? — отвърна Триш.

— Предполагам, че е. Аз съм в Единбърг и се опитвам да се свържа с него, но все не успявам.

— Трябваше да се съберат в шест — каза Триш.

— Знаеш ли къде им беше срещата?

— Джонатан спомена нещо за някакъв клуб в Сохо, в който членувал Адам. Но не знам името му. Джонатан каза, че щял да дойде и Кит.

— Сигурно е така — въздъхна Фиона. — Сигурно вече преполовяват втората бутилка. Съжалявам, че те обезпокоих, Триш.

— Не е проблем. Ако е нещо спешно, защо не позвъниш на мобилния телефон на Джонатан?

Фиона си записа номера и го набра веднага щом приключи разговора си с Триш. Телефонът звъня десетина пъти, преди някой да отговори.

Когато най-сетне се включи, до Фиона долетяха звуци, напомнящи на улични размирици.

— Ало? Джонатан? — извика тя. — Обажда се Фиона Камерън. Кит някъде около теб ли е?

— Ало? Фиона? Не, къде е това копеле? Беше обещал да дойде.

— Не е ли с вас?

— Не, нали това ти казвам.

— И не се е обаждал?

— Не, чакай малко — Фиона го чу да вика: — Някой да знае нещо за Кит? Обаждал ли се е да каже защо няма да дойде? — Настана кратка пауза, после Джонатан отново заговори в микрофона: — Не се е обаждал на никого, Фиона. Не знам какво го е прихванало, но не е тук.

Фиона отново почувства, че стомахът й се свива.

— Ако се появи, кажи му да ми се обади. Моля те, Джонатан.

— Няма проблем. Спокойно, Фиона.

Той изключи телефона и тя отново остана насаме със страха, който пулсираше във вените й. Изпита желание да крещи, но се насили да разсъждава трезво.

Ако Кит бе следващата жертва на убиеца, той със сигурност щеше да копира убийствата в „Кръвна картина“. Книгата имаше много добра телевизионна адаптация, а освен това отговаряше на модела, по който убиецът работеше досега.

Ако убиецът се придържаше към текста на книгата, Кит би трябвало да е още жив. Кървавият художник оставяше първоначално жертвите си живи, и източваше кръвта им, за да рисува стенописи на местата, където ги държеше затворени. Така че, ако Кит наистина бе следващата му жертва, престъпникът трябваше да го остави жив поне още два дни, за да възпроизведе убийството в книгата.

Оставаше само да прецени къде е отвел Кит.

Беше чела книгата доста отдавна, но си спомняше, че всички жертви на Кървавия художник бяха наемали усамотени вили през последните месеци преди смъртта си. Когато решаваше да убие набелязаната жертва, той наемаше същата вила и ги държеше там около седмица, убиваше ги бавно, източвайки кръвта им, и рисуваше своите гротескни стенописи.

Но тя и Кит никога не бяха наемали вила по време на почивките си. Обикновено, когато успяваха да отделят малко свободно време, заминаваха в чужбина. Къде тогава можеше да е отвел Кит? Къде бяха сега, ако убиецът наистина държеше да следва литературния образец?

Глава 48

На север от Манчестър шосе М-6 бе практически празно. По-голямата част от петъчното движение се бе отклонило по М-55 към Блекпул, или се отливаше в първото отклонение, което водеше към южния край на Езерната област. След стръмното изкачване нагоре по Шап по шосето бяха останали само няколко коли и тук-там по някой камион на път към Шотландия.

В скоростното платно се движеше джип тойота, на цвят тъмносив металик. Движеше се с не повече от осемдесет и пет мили в час — точно толкова, колкото да не привлече вниманието на пътна полиция с висока скорост, но и да не се бави по пътя към крайната цел на пътуването. Беше се отказал от радиото и сега вместо благозвучните гласове на говорителите Би Би Си слушаше аудиокасета с прочит на „Кръвна картина“ от Кит Мартин. Четеше лично авторът. Освен всичко останало, бе добре да си преговори текста, за да не пропусне някои подробности.

Не можеше да си представи по-добър начин да се развлича по време на пътуването.

Главен инспектор Санди Галоуей допиваше чашата „Гаол Ила“, с която традиционно завършваше вечерята си. Близнаците му се бяха качили на горния етаж и сега унищожаваха някаква неизвестна планета с помощта на електронните си игри. Жена му зареждаше миялната машина. Утре сутрин трябваше да се заеме с онази лондонска история. Но „доста е на всеки ден злобата му“, такъв беше и неговият девиз. Затова взе уискито и се разположи пред телевизора да гледа някакъв полицейски филм и да се забавлява да намира грешките в сценария.

Когато телефонът иззвъня, той не му обърна внимание. Но не можеше да не обърне внимание на тийнейджърските крясъци от горния етаж:

— Ей, тате, някаква англичанка те търси!

— О, да му се не види — изръмжа той, надигна се с усилие от стола и отиде в антрето. Вдигна слушалката и изчака щракването, за да се убеди, че горе са затворили.

— Ало, Санди Галоуей на телефона.

— Обажда се Фиона Камерън. Съжалявам, че ви безпокоя у дома. Взех номера ви от дежурния сержант. Не искаше да ми го каже, но да си призная, направо го изтормозих, така че не му се сърдете — думите й се прескачаха, говореше припряно и задъхано.

— Няма проблем, доктор Камерън. С какво мога да ви помогна? Или може би вие сте намерили нещо, с което да помогнете на нас? Още писма в дома на Дрю Шанд?

Фиона помълча. Той я чу как си поема дъх.

— Това, което ще ви кажа, сигурно ще прозвучи параноично. Нали знаете, че живея с Кит Мартин, писателят на криминални романи?

— Да, знам.

— От момента, в който в мислите ми започна да се очертава хипотезата за сериен убиец, ми е ясно, че Кит отговаря идеално на изискванията за негова жертва. Започнах да се страхувам, че може да е набелязан от убиеца. Когато арестуваха Редфорд, всички се успокоихме. Но преди малко разговарях с главен инспектор Дювал и тя каза, че се е появило някакво несъответствие между признанията на Редфорд и действителните находки. А аз не мога да се свържа с Кит. Не отговаря, когато звъня по телефона, не ми е пращал нищо по електронната поща.

— Възможно ли е просто да се е изолирал, за да работи? — Галоуей се опита да говори спокойно, без нотка на загриженост. Ако имаше някакво сериозно разклащане на обвинението, Дювал трябваше да го е предупредила.

— Днес следобед един от подчинените на Дювал трябваше да вземе показания от него, но когато отишъл у нас, Кит го нямало. Никога досега не се е случвало да не отговори на мой мейл. Работата е там, че ако Кит наистина е следващата жертва, книгата, която убиецът би копирал, е „Кръвна картина“. Той ще го държи скрит няколко дена, преди да го убие.

По гласа й личеше, че не е на себе си от притеснение.

— Разбирам тревогата ви, Фиона — обърна се към нея с кръщелното й име, като се надяваше, че това ще я поуспокои. — Но нищо не доказва, че нещо му се е случило. Може би е излязъл с приятели, да пийнат по нещо в памет на Джорджия Лестър.

— Точно това трябваше да направи. Но аз разговарях с един от приятелите му и той каза, че не се е появил на срещата. Освен това, ако имаше намерение да отиде, щеше да ме предупреди — настоя Фиона.

— Може да са се случили всевъзможни неща. Може да е срещнал стар познат на път към събирането и да са се отбили някъде. Може да е задържан от проблем в транспорта Фиона, ако наистина нещо беше разклатило сериозно обвинението срещу Редфорд, от Централната лондонска полиция щяха да ми се обадят. Можете да бъдете сигурна.

Галоуей искрено вярваше, че тя няма основания да се страхува. Като полицай съзнаваше, че не може да започне издирване в отсъствието на каквито и да било доказателства, че е извършено престъпление. Като мъж знаеше, че невинаги познаваш човека, с когото живееш, толкова добре, колкото си мислиш. Дори да си психолог по професия.

— Случва се съобщенията по електронната поща да се бавят — подчерта той. — Блокират сървъри. Може би той си мисли, че ви е предупредил.

Чу я как въздъхна раздразнено.

— А може би е вече в ръцете на убиеца. Полицията би трябвало да провери дали не е така.

Галоуей си пое дъх и реши да отстъпи малко.

— Ако — казвам само ако — е така, къде би трябвало да го търси полицията?

— Ако се води по текста на „Кръвна картина“, убиецът би трябвало да го откара във вила, която сме наемали преди. Само че ние никога не сме наемали вила за почивка в страната. От друга страна, Кит има една къщурка в Съдърланд, където се усамотява, за да пише. Мисля, че убиецът го е откарал там.

— Къде точно в Съдърланд?

Той долови смущението й.

— Там е проблемът. Не знам точно къде. Разбирате ли, никога не съм била там. Знам само, че е близо до Лох Шин.

— Дори не знаете адреса?

— Не. Когато той е там, си разменяме писма по електронната поща. Той има сателитен телефон, но не разговаря по него, ползва го за записване на съобщения. Имаме чувството, че раздялата ни става по-тежка, когато си чуваме гласовете, разбирате ли. Когато отсъства със седмици, ми се струва по-поносимо да си пишем. — Съзнавайки, че се отклонява и изпада в ненужни подробности, тя бързо се върна към по-практични неща. — Но полицията сигурно знае къде е къщата? Доколкото съм чувала, в планините на север всеки познава всекиго.

Галоуей потърка уста с опакото на ръката си. Страхът й се бе предал и на него и по горната му устна бе избила пот.

— „Близо до Лох Шин“ е много общо описание, Фиона. Обхваща огромна територия. Самото езеро е дълго между петнайсет и седемнайсет мили. Много се съмнявам, че местната полиция може да предприеме нещо тази нощ, дори да успеем да ги убедим, че имат основание да започнат претърсване.

— Трябва да направим нещо! Не можем да стоим със скръстени ръце, докато животът му е в опасност! — Гневът бе изместил страха в гласа й.

— Вижте какво, най-вероятно притесненията ви са неоснователни. А въпросният убиец в романа на господин Мартин — какво прави той с жертвите си?

— Държи ги затворени в продължение на една седмица, преди да ги убие, и източва кръвта им.

— Което означава, че времето ни не е толкова ограничено, както би било, ако се очакваше, че ще го убие незабавно, нали? Освен това, след като вие не знаете къде е къщата, откъде ще знае убиецът? Защо не изчакаме до сутринта? Дотогава господин Мартин може да се прибере у дома. Но ако не се е прибрал, ще се свържем с местната полиция рано сутринта, обещавам ви. Ще се срещнем в Сейнт Ленърдс в седем и половина и ще видим какво може да се направи. Така добре ли е? — тонът му беше успокояващ, но не и покровителствен.

— Не, не е добре — отвърна тя с горчивина, — но нямам друг изход, освен да приема, нали?

— Да, наистина не мога да направя нищо повече. Междувременно ще се обадя и на главен инспектор Дювал, за да разбера има ли сериозни основания за притеснение. Опитайте се да поспите. Знам, че си представяте най-лошото, но в крайна сметка сигурно ще се окаже, че убиецът наистина е Редфорд и че вашият човек си е жив и здрав и запива някъде с приятели. Сигурно още не може да привикне към мисълта за смъртта на Джорджия Лестър. Сама знаете, че най-вероятно нещата ще се развият точно така. До утре.

Той затвори телефона и постоя около минута в антрето, потънал в размисъл. Не, наистина беше прав. Нямаше смисъл да настоява за претърсване, след като не можеше да изтъкне никакво сериозно основание. Ако нямаше по-солиден аргумент от опасенията на Фиона, онези на север никога нямаше да приемат сериозно сигнала. Утре сутринта може би щеше да успее да ги убеди, че има основания да предприемат нещо, ако Кит Мартин не се появеше междувременно жив, здрав и махмурлия. Наистина не виждаше причини да мисли, че нещата ще се развият по друг начин. Убеден, че Фиона реагира болезнено заради трагедията със сестра й преди толкова години, Галоуей се върна към филма и уискито.

Фиона се отпусна на стола. Беше изчерпала всички възможности. Но понякога това се оказваше недостатъчно. След смъртта на Лесли също се бе постарала да направи всичко, което бе по силите й — не можеше да върне Лесли, но можеше да направи така, че виновникът за смъртта й да си получи заслуженото. Беше опитала и не бе успяла, и знаеше цената на този си неуспех. Не можеше да си позволи да се провали пак — трябваше да опази Кит — и заради него, и заради себе си. Дювал и Галоуей може би я считаха за истерична идиотка, но тя познаваше много добре Кит и знаеше, че има сериозни причини да се тревожи. Галоуей се бе опитал да я успокои с предположението, че убиецът не би могъл да знае за къщичката на Кит. Но Фиона знаеше, че убиецът е изобретателен, и че е следил успешно всички свои досегашни жертви. Не можеше да си внушава, че всичко е наред.

Взе телефона и набра един номер, който знаеше наизуст. Три позвънявания, после се включи секретар.

— Това е телефонният секретар на Стив Престън. Моля оставете съобщение след сигнала и на повикването ви ще бъде отговорено при първа възможност.

Сигналът.

— Стив, обажда се Фиона. Обади ми се на мобилния веднага щом чуеш съобщението ми. Имам нужда от твоята помощ.

Тя приключи записа и набра незабавно номера на мобилния му телефон. Настана мълчание, после се разнесе безличния глас на автоматично включващия се запис.

— Номерът не отговаря. Моля, обадете се по-късно. Номерът не отговаря. Моля, обадете се…

Тя прекъсна повикването и промърмори:

— Не мога да повярвам.

Започна да рови в бележника си за номера на пейджъра му. Когато се включи обслужващата централа на пейджъра, тя остави съобщение на Стив да й се обади веднага.

Каза си, че има някаква слаба възможност той да е още в кабинета си, затова избра и номера на директния му телефон. Изслуша десет иззвънявания, преди да затвори. Къде, по дяволите, беше се дянал, когато тя имаше нужда от него?

И през ум не й мина да се обади на домашния телефон на Тери.

Апартаментът на Джерард Койн беше сякаш направен по поръчка, за да бъде наблюдаван. Намираше се на първия етаж в една от редиците типови къщи малко зад Холоуей Роуд. Тъй като имаше две тесни входни врати отпред, Нийл предположи, че няма заден вход. Вероятно от едната предна врата се стигаше по стълбище направо на първия етаж. Най-хубавото в разположението на апартамента бе, че точно отсреща имаше кръчма. „Гордостта на Уитби“ беше типична за Северен Лондон — беше разположена на ъгъл, уютна, винаги оживена кръчма. Но старомодните матирани стъкла на прозорците бяха подменени с обикновени, така че отвътре можеше да се следи спокойно какво става на отсрещния тротоар. Нийл пристигна малко след шест и половина и поговори дискретно със собственика, подчертавайки, че никой не бива да научи за този разговор. Не обясни кого следи, само каза, че държи постоянните посетители да не разберат, че е ченге.

Собственикът не създаде проблеми. Той държеше на реда в кръчмата и разчиташе на помощта на полицията в редките случаи, когато това се налагаше. Стига Нийл да не очакваше безплатно пиене, можеше да си седи на ъгловата маса до прозореца, колкото си иска.

Нийл вече бе установил, че Койн си е у дома. В градината пред къщата имаше заключено модерно колело за крос. Беше видял светлина в апартамента на първия етаж, а за всеки случай набра и телефона му. Когато някой вдигна слушалката, Нийл се престори, че е сбъркал. Доволен, той се разположи в ъгъла с един брой на „Ивнинг Стандард“ и чаша безалкохолна бира.

В седем и половина отиде до бара и си поръча лазаня и пържени картофи. Сервираха му вечерята в осем без десет. В осем и пет вече приключваше с яденето. Зае се отново с вестника, но осветените прозорци на Койн си останаха в сферата на периферното му зрение. Ако имаше някакво раздвижване, щеше да го забележи, колкото и да беше уморен.

В осем и половина кръчмата беше вече претъпкана. Всички останали места около Нийл бяха заети, плотът бе отрупан с цигарените кутии и чашите на съседите му по маса. От време на време някой се опитваше да го въвлече в разговор, но той отвръщаше едносрично и се барикадираше отново зад вестника.

Оставаха няколко минути до десет часа, когато светлината в апартамента на Койн угасна. Нийл застана нащрек. Сгъна вестника и допи третата си бира. После побутна стола си малко назад, за да е готов да реагира. Светлината се появи отново, този път зад прозореца на входната врата, после и самата врата се отвори. Нийл не можеше да види ясно Койн, защото лампата светеше зад него. Виждате се само силуетът му — слаб мъж, среден на ръст. Нийл беше готов да тръгне.

Койн затвори вратата зад себе си и излезе на улицата. Добре поне, че не взе колелото, каза си Нийл. Койн се озърна, огледа паркираните от двете страни на улицата коли и прекоси платното.

„Да му се не види, ще влезе тук!“, каза си Нийл, разгъна отново вестника и придърпа стола си по-близо до масата. Когато отново вдигна поглед, Койн вече отиваше към бара и поздравяваше няколко души, застанали наблизо с чаши „Гинес“ в ръка.

Изключено бе да сбърка тези дълбоко хлътнали очи, тясното лице, козята брадичка и леко издадените напред зъби. Това беше мъжът, чиято снимка бе запечатана в паметта на Нийл. Уликите срещу него можеше и да са косвени, но бяха достатъчно убедителни. Ако имаше слабост към залаганията, Нийл би заложил едногодишната си заплата, че вижда пред себе си убиеца на Сюзън Бланчард.

Прикри възбудата си и продължи да следи Койн, който си поръчваше бира. Бутна назад стола си, пожела лека нощ на съседите си по маса, за да създаде впечатление, че са познати, и започна да си проправя път към вратата.

След задушната атмосфера в кръчмата студеният нощен въздух спря за миг дъха му. Но това не охлади вълнението, което се надигаше у него. Бяха успели. Съвестна, сериозна полицейска работа, съчетана с малко желание и въображение, и вече бяха се добрали до сериозно заподозрян по случая Бланчард. Този път не беше като с Блейк. Не бяха сбъркали. Нийл го чувстваше.

Забърза по улицата към мястото, където бе паркирал колата си. Оттам се виждаше и вратата на кръчмата, и вратата към дома на Койн, макар и малко под ъгъл. Той седна зад волана, извади мобилния си телефон и набра номера на Стив. Беше време да докладва. Не можа да повярва на ушите си, когато чу:

— Набраният номер не отговаря. Моля, опитайте по-късно.

— Майната му — каза той и набра домашния телефон на Стив. Когато се включи телефонният секретар, той изруга тихо, но все пак остави съобщение.

— Обажда се Нийл Маккартни, шефе. Намирам се пред дома на заподозряния. Току-що излезе и отиде да пие бира в кварталната кръчма. Знам, че мога да напусна поста след полунощ, но смятам да остана тук, докато Джоан не ме смени или вие не се обадите. Не искам да ни се измъкне.

Накрая Нийл остави и съобщение на пейджъра. Не бе възможно да не получи поне него. Шефът никога не изключваше телефона си — особено пък сега, в най-напрегнатата фаза на операцията. Знаеше, че Нийл следи новия заподозрян, и сигурно очакваше сведения. Рано или късно щеше да позвъни.

Дотогава Нийл нямаше какво да прави, освен да чака и да наблюдава.

Глава 49

Чакането беше непоносимо за Фиона, особено сега, когато се боеше за живота на Кит. Галоуей се бе опитал да й вдъхне увереност, но не бе пропъдил мъчителните опасения. Знаеше, че няма смисъл да последва съвета му и да се опита да заспи. Ако си легнеше, само щеше да се върти, разкъсвана от тревога. По-добре изобщо да не ляга и вместо това да се опита да измисли начин да помогне на Кит.

Само да знаеше къде е къщата! Като имаше предвид, че човекът, който е отвлякъл Кит, е потеглил от Лондон, не бе възможно вече да са стигнали до Лох Шин. Ако можеше да открие къде точно е къщата, би могла дори да стигне дотам преди тях.

Макар Галоуей да бе казал, че разполагат с време, Фиона знаеше, че не може да разчита на това. При всяко убийство досега убиецът се бе отклонявал от образеца, съобразявайки се със собственото си удобство. Да държи Кит като свой пленник, но жив, в продължение на цяла седмица, бе очевидно прекалено рисковано. Ако съдеше по досегашните прояви на убиеца, той не обичаше да поема излишни рискове. Колкото по-бързо стигнеше до Съдърланд, толкова по-големи бяха шансовете й да намери Кит жив. Не можеше да чака Галоуей да задвижи тежката полицейска машина чак утре сутринта. Трябваше незабавно да предприеме нещо. Разбира се, вече беше прекалено късно и нямаше откъде да купи подробна карта на околностите на Лох Шин, за да потърси вероятни места. Фиона си сипа нова чаша вино и влезе в Интернет. Написа „Лох Шин“ в полето за търсене и зачака нетърпеливо резултатите. Излязоха сайтове, на които любители фотографи представяха своите снимки на околностите; уебсайтове на хора, които считаха, че чудовището от Лох Нес има роднини в Лох Шин; уебсайтове, предлагащи вили под наем по бреговете на езерото; уебсайтове със съвети за рибари; имаше дори сайт на водноелектрическата централа. Но подробна карта нямаше. Единствената онлайн версия беше много обща.

Намери дори време да се самоизтезава с кървавите клюки в „Убийства зад вестникарските заглавия“. Знаеше, че няма да открие успокоение в този сайт, но желанието да разбере какви реакции е предизвикала смъртта на Джорджия я глождеше като нуждата да чоплиш коричка на рана.

Най-сетне в Лондон бе потвърдено официално това, което междувременно бе ясно и за малоумните. Да, съществува сериен убиец, който души по дирите на странните личности, които си изкарват хляба с писане на романи за… познайте какво? Серийни убийци! Колко изненадващо! Макар да звучи така, като че ли убиецът хапе ръката, която го храни, респективно прославя, това е истината.

Още по-смайващо бе самопризнанието, което прекъсна пресконференцията, дадена от полицията. Когато представители на полицията уведомиха медиите, че разфасованите останки на британската авторка на криминални романи Джорджия Лестър са били намерени във фризер в лондонския пазар Смитфийлд, се появи някакъв мъж, който обяви, че той е убиецът. Лицето се зае да разхвърля листовки сред журналистите, на които бяха обяснени мотивите му за тази ужасяваща поредица убийства.

Човекът, който направи самопризнание, е неуспял писател на име Чарлз Кевъндиш Редфорд. Той твърди, че въпросните трима писатели са плагиатствали от негови ръкописи, които им бил изпратил с надеждата, че те ще помогнат да бъдат издадени. Четиридесет и седемгодишният Редфорд е работил като санитар в болница. Може би там е научил някои подробности, които са му вършили работа впоследствие. В момента той е още в предварителен арест, но срещу него не е повдигнато обвинение.

Откриването на останките на госпожа Лестър доказа неопровержимо това, което много хора вече предполагаха. За да парафразираме Оскар Уайлд — един път (Дрю Шанд) изглежда лош късмет, втория път (Джейн Елиъс) — изглежда като съвпадение, но когато има и трети (Джорджия Лестър), определено можем да говорим за поредица.

Джорджия Лестър изчезна преди повече от седмица. Скептиците бяха на мнение, че е инсценирала умишлено изчезването си по подобие на кралицата на жанра, Агата Кристи, която прави нещо подобно през двайсетте години. Вярно е и това, че Лестър изказваше недоволство от издателите си, които бяха отказали да поемат разноските и за лична охрана на предстоящата й обиколка за представяне на новата й книга. Издателите реагирали като хора с повече ум, отколкото пари — рядко срещано явление сред издателите в наше време.

Но когато прочетохме подробностите около изчезването й — как колата й била изоставена на някакъв селски път, привидната липса на следи от насилие, отсъствието на свидетели — тогава вече по-чувствителните от нас почувстваха тръпки на ужас, защото си спомниха съдбата на жертвите на серийния убиец от „Сега и завинаги“ — единственият роман на госпожа Лестър, в който става дума за сериен убиец, който бе и филмиран с голям успех.

Носи се слух, че една дама, психолог и профайлър, от онези, които знаят предварително какво ще направи отрицателният герой, дала на ченгетата идеята да претърсят Смитфийлд. Дамата ни напомня на легендарната Кларис Старлингс, а всички знаем какво се е случило с нея, нали? Все пак, за да ти дойде такова нещо на ума, надали е необходимо да защитиш докторат по психология. Достатъчно е само да можеш да четеш.

Все пак сигурно няколко автори на трилъри спят по-спокойно тази нощ. Защото ако Редфорд не си беше казал всичко сам, сме готови да се хванем на бас, че щеше да мине доста време и да се натъркалят още трупове, докато полицията успееше да го залови.

Не забравяйте — всичко това прочетохте за първи път в „Убийства зад вестникарските заглавия“!

Сърдита на себе си, задето се поддаде на слабостта си да се рови в отблъскващите клюки на сайта, Фиона излезе от Интернет. Беше минал повече от час, а не беше напреднала ни най-малко.

Ядосана, тя отново опита да открие Стив. Никаква промяна. Нито един от телефоните му не отговаряше. Фиона затвори очи и започна да разтрива слепоочията си. Някъде в подсъзнанието й трябваше да се крие указание как да намери къщичката. „Опитай се да мислиш за нещо друго“, нареди си тя. „Остави подсъзнанието си да работи на спокойствие.“ Лесно беше да се каже, но много трудно да се изпълни — не можеше да мисли за каквото и да било друго, освен за Кит и за опасността, на която бе изложен.

Една разходка можеше да й помогне. Щеше да обиколи набързо близките улици, да се насили да възприема подробности от вида на къщите и градините. Може би така щеше да съумее да освободи достатъчно съзнанието си и необходимата й подробност щеше да се появи на бял свят.

Доволна, че е намерила някакво конкретно занимание, Фиона скочи и взе шлифера си, който все още влажен и смачкан, се търкаляше на леглото, където го бе хвърлила при влизането си. Облече се, взе мобилния си телефон, излезе от стаята и затича надолу по стълбите към улицата.

Зави надясно и закрачи покрай редиците къщи. Оглеждаше внимателно всяка къща, покрай която минаваше, надничаше в приземните етажи, опитваше се да прецени това, което обитателите им бяха направили, за да разкрасят жилищата си. Оглеждаше завесите, одобри една много голяма надвиснала лозница, каза си, че на всяка цена трябва да запомни едно много пищно чукче на входна врата. Това разтоварваше мозъка, също като плетене.

Когато стигна края на улицата, зави наляво и заслиза по хълма към Стокбридж. Съставяше на ум описания на всяка от сградите от жълтеникав камък, покрай които минаваше. Когато стигна до подножието на хълма, спря пред един магазин за алкохол и цигари и започна внимателно да оглежда изложените на витрината бутилки. Прекоси улицата и тръгна обратно надолу по хълма, без да престава да съставя описания на всичко, покрай което минаваше.

Беше на половин път до хотела си, когато споменът изплува.

— Лий Густафсон — каза тя възторжено на глас. После хукна с всички сили към хотела си, за да се възползва колкото може по-бързо от хрумването си.

Без да обръща внимание на удивлението на нощния портиер, Фиона претича през фоайето и хукна нагоре по стълбите. Още преди да затвори вратата, бе хвърлила отново мокрия си шлифер на леглото и вече седеше пред лаптопа. Лий Густафсон беше американец и пишеше криминални романи, в които ставаше дума за екологични престъпления. Работеше със същото издателство, което издаваше и Кит в Америка. Преди две години бяха правили заедно една рекламна обиколка, бяха пили във всяка книжарница за криминална литература на територията на Средния Запад. Така се изкова приятелство, издържало на годините, през които само си разменяха имейли. Преди една година Кит беше дал на Лий ключовете на къщичката, за да проучва съхраняването на редките животински видове във високопланинската част на Шотландия. Лий Густафсон беше човекът, който можеше да й каже къде точно се намира къщата.

Оставаше да открие Лий.

От Глазгоу се виждаше само едно далечно оранжево сияние в небето на запад. Но Кит нямаше представа от това. Бе изстрадал адската болка в ръката, върху която лежеше, и с отчаяни усилия бе успял да се измести така, че сега беше по корем. Така успя да облекчи болката в раменете и постоянните бодежи в единия си крак, но тъпата болка в главата си оставаше непроменена.

Беше изгубил представа за времето. Знаеше само, че е пленник в това движещо се превозно средство поне от два часа насам. Знаеше го, защото през това време бе понесъл още едно изтънчено мъчение — бе слушал собствения си глас да чете написаните от самия него думи, с които се описваше това, което най-вероятно щеше да бъде и собствената му съдба. По негова преценка от касетата „Кръвна картина“ оставаше още около час.

Бе се опитал да не слуша, като пееше на ум любимите си песни. Но не помагаше. Разказът нахлуваше безмилостно в съзнанието му, натрапваше се, превръщаше го по ирония на съдбата в жертва на собствения си талант.

Поне докато все още се движеха, имаше някаква надежда. На човека, който го бе отвлякъл, щеше да му се наложи да спре, за да зареди с гориво. Това щеше да е неговият шанс. Щеше да рита, да се мята, да се блъска във всички прегради около себе си. Опита се да се съсредоточи. Какво имаше на краката си?

Обзе го разочарование. Не беше излизал цял ден, и когато убиецът го нападна, бе обут с меки пантофи. Дори да вложеше цялата сила на краката си, като риташе капака, щеше да се чуе само тъп удар. Такова нещо изобщо нямаше да се различи сред общия шум на бензиностанцията. Пък и не му се вярваше човек, който бе в състояние да подготвя така внимателно плановете си, да спре на оживена бензиностанция и да остави Кит в багажника, докато той отиде да си вземе кафе и сандвич.

Трябваше да има нещо, което може да се направи. В крайна сметка, той сам бе измислил клопката, в която падна. Ако съществуваше изход, трябваше да може да се досети за него.

Можеше и да успее, ако не трябваше през цялото време да се слуша как сам чете смъртната си присъда.

Фиона успя да открие много лесно телефона на Лий Густафсон. Когато се порови в международния телефонен справочник, установи, че неговият телефон не фигурира в официалните справочници. Това не я изненада. Беше опитала този вариант просто за всеки случай. Всъщност не изпитваше никакви задръжки да се обади на всички писатели и колеги на Кит, чиито телефонни номера знаеше. Не я интересуваше, че беше почти един часа сутринта. Все пак предпочете да звънне първо на Чарли Томпсън. Чарли живееше сам, а Фиона знаеше и че си ляга късно. Най-вероятно се беше проснал на някое кресло и гледаше филм на ужасите с чаша арманяк до себе си, а котката спеше на гърдите му. По-добре да се обади на него, отколкото на някой, когото звънът на телефона щеше да стресне и да събуди от сън.

Чарли вдигна слушалката на четвъртото иззвъняване.

— Здравей, обитателю на планетата Земя — избоботи басовият му глас в ухото й.

— Чарли, здравей, обажда се Фиона Камерън.

— Боже мили! Не спиш ли вече трети сън? Или си развила внезапни проблеми със заспиването?

Фиона стисна зъби, за да не му се развика.

— Извинявай, че се обаждам толкова късно, Чарли, но Кит го няма, а ми трябва телефонният номер на Лий Густафсон.

— Фиона, скъпа, ако имаш нужда някой мъж да те ухажва по телефона в отсъствието на Кит, не ти трябва да плащаш международни разговори, аз съм на твое разположение — той се изкиска.

— Ще го имам предвид, Чарли. Имаш ли номера на Лий?

— Пак ме разкара! Чакай малко, скъпа, трябва да отида до другата стая — тя чу скърцането на стола, възмутеното мяукане на котката и тежките стъпки на Чарли, които постепенно заглъхнаха. Чарли беше единственият човек от кръга на познатите й, който се разхождаше из къщи с тежки рокерски обувки. Мина една безкрайно дълга минута, после стъпките отново приближиха.

— Там ли си? Имаш ли нещо за писане?

— Да, имам.

Той прочете номера на Густафсон и го повтори, за да се убеди, че го е записала правилно.

— Позабавлявай се с Лий — добави той, — но не забравяй, че сърцето ми все така гори за теб.

— Никога не бих го забравила, Чарли — тя се насили да не излиза от тона на закачлив флирт, който отдавна се бе установил между тях. — Благодаря ти.

— Няма защо. И да кажеш на онзи твой мъж, че ми дължи един мейл.

— Готово. Лека нощ.

— Ще се постарая да е лека.

Той затвори телефона и Фиона веднага набра номера, който бе записала.

Чу единичния тон, който означаваше „свободна линия“ в американската телефонна система. Един път, два пъти, три пъти. После щракване. Включи се телефонен секретар.

— Здравейте, това е телефонът на Лий и Дороти. За съжаление не можете да разговаряте с нас, защото сме извън града до понеделник. Оставете съобщение и ще ви се обадим веднага, щом се приберем у дома.

Фиона отказваше да повярва на ушите си. Имаше чувството, че цялата вселена организира гигантски заговор срещу нея и Кит. Беше толкова убедена, че Лий ще реши проблема й.

Отчаяна, тя отново влезе в пощенската си кутия с надеждата, че Галоуей може да се окаже прав и че Кит все пак й е изпратил съобщение, което досега е блуждало из киберпространството. Може наистина сървърът да е бил блокирал и пощата да е била задържана. Но разбира се, в пощенската й кутия нямаше нищо.

Хрумна й да прегледа пощенската кутия на Кит. Може би неволно беше й пратил мейл до собствения си адрес? Не можеше да си представи как би станало това, но вече се вкопчваше за всяка сламка.

Чакаха го дванайсет неотворени съобщения. Повечето бяха от други писатели, вероятно във връзка с Джорджия. Нямаше нищо, което би могло да идва от самия Кит. Още по-обезпокоително бе това, че ако се съдеше по часовете, когато бяха пристигали съобщенията, той не си бе отварял пощата от ранния следобед. Това беше също толкова нетипично за него, както и фактът, че не се бе свързал нито веднъж с Фиона. Вместо успокоение, тя намери нови причини за тревога.

Прекъсна връзката и остана така, вперила очи в екрана. Внезапно нещо трепна в паметта й. Точно преди Лий да отиде в къщата в Шотландия, тя и Кит заминаха на почивка в Испания. Кит бе взел както обикновено лаптопа със себе си. За него бе невъзможно да не проверява редовно пощата си — все едно да спре да диша. Докато бяха в Испания, Лий и Кит си размениха няколко мейла във връзка с къщата.

Тя отвори припряно файла, в който се събираха изпратените и получени от Кит писма. Повика „изпратени съобщения“ и установи, че във файла има 2539 такива, подредени по дати. Имаше възможност да търси името на получателя по азбучен ред, затова избра тази възможност. Докато чакаше програмата да извади имената, барабанеше нетърпеливо с пръсти по масата. После намери името на Лий Густафсон в списъка и започна да рови из писмата, които Кит му бе пращал, по дати. Знаеше поне месеца, който й трябваше, и скоро попадна на него. През този месец Кит бе пратил девет съобщения на Лий. Фиона започна да ги чете едно по едно.

И най-сетне откри това, което й трябваше.

„Излизаш от Леърг и тръгваш по А-839. Когато си на около миля извън града, ще видиш един тесен път, който се отклонява вдясно, на пътепоказателя пише «Салахи». Поемаш по него (имай предвид, че е много неравен, именно затова ти заех лендроувъра) и караш около пет и половина мили. Пресичаш едно речно корито — Алт а’ Клаон, и виждаш пред себе си ляв завой. Тръгваш по него, след половин миля има още един завой наляво, пътеката те връща покрай дерето и трябва да минеш по един въжен мост — доста по-здрав е, отколкото изглежда, но не вдигай повече от пет мили в час. От другата страна на реката има дървета, минаваш покрай тях и караш все направо. Къщичката е на около една миля от там. Бих допълнил, че няма начин да я пропуснеш, но се страхувам да не ме откриеш и да ме застреляш.“

Фиона бе обзета от дълбоко облекчение. Сега вече знаеше къде убиецът ще отведе Кит. Знаеше и как да стигне дотам. Да ги вземат дяволите и Сара Дювал с прословутата й сигурност, и Санди Галоуей и баналните му успокоителни фрази. Да го вземат дяволите и Стив, който изчезна тъкмо когато й трябваше. Тя щеше да открие Кит, с или без тяхна помощ.

Глава 50

Единбърг може би действително не заспиваше по време на фестивала, но когато нещата опираха до наемане на кола, Фиона се убеди, че работното време се спазва стриктно. Дори на летището, което не се затваряше нощем, представителствата на фирмите, които даваха коли под наем, се затваряха, щом пристигнеше и последният полет за деня.

Като изчерпа всички професионални възможности, реши да мине към личните контакти. Вдигна уморено слушалката и набра нов номер. Изслуша десетина далечни прозвънявания. После някой измънка неясно:

— Да?

— Керълайн?

— Не, не е тя. Кой се обажда? — тонът бе подчертано раздразнен.

— О, Джулия, извинявай. На телефона е Фиона Камерън. Мога ли да говоря с Керълайн?

— Имаш ли представа колко е часът? — нивото на враждебност се повишаваше. Фиона знаеше, че това няма нищо общо с късния час.

— Да, и много съжалявам, но се налага да разговарям с Керълайн.

Чу се изтракването на слушалката. Чуваше се и ядосаното мърморене на Джулия, която не правеше никакъв опит да говори встрани от микрофона.

— Фиона Камерън. Два часа сутринта, да му се не види, изобщо не разбирам…

После чу гласа на Керълайн, сънлив, но тревожен:

— Фиона? Какво става?

— Съжалявам, че те събудих, но наистина е спешно.

— Разбира се, вярвам ти. Мога ли да ти помогна с нещо? Какъв е проблемът?

Фиона си пое дълбоко дъх. На фона се чу нервната въздишка на ядосаната Джулия — за разлика от Керълайн, тя нямаше слабост към изненадите. — В момента съм в Единбърг, а трябва незабавно да тръгна към Инвърнес. Ако чакам първия сутрешен влак, ще закъснея.

— Искаш да те закарам дотам, така ли?

— Не е необходимо, просто исках да те помоля да ми заемеш колата си.

Чу се шум от движение — явно Керълайн ставаше.

— Добре. Чакай да помисля — трябват ми пет минути да се облека. Общо взето, ще мине около час, докато дойда при теб. Къде точно се намираш?

— В един хотел, „Чанингс“. Работата е там, Керълайн, че е жизненоважно да потегля колкото е възможно по-бързо. Мога ли да те пресрещна на половин път? Да отида до някъде с такси?

Настана мълчание. Чуваше се как Керълайн се движи насам-натам, явно си събираше дрехите.

— Има една отбивка със закусвалня и бензиностанция по М-90 — каза Керълайн, — на няколко мили след моста. Май беше при Халбийт. Преди отклонението за Дънфермлин и Къркалди, след като минеш покрай завода на „Хюндай“. Ти отиди с такси. Мога да стигна дотам за… трийсет и пет, най-много четиридесет минути. Става ли?

— Благодаря ти, Керълайн. Вярвай ми, наистина много ти благодаря.

— Няма защо. Ще ми обясниш, като се видим — тя затвори телефона. Фиона се усмихна за първи път от няколко часа насам. Най-сетне намери човек, който й повярва, без дори да трябва да обяснява, който не реши, че тревогите й са преувеличени. Стив би постъпил така, но той бе изчезнал някъде. Не можеше да чака, за да се убеди в правотата на предположенията си.

Докато чакаше таксито, тя надраска набързо факс до Галоуей, в който обясняваше накъде тръгва и в колко часа потегля. Даде на нощния портиер инструкции да прати факса незабавно на личния номер на Галоуей в Сейнт Ленърдс. Поне, ако й потрябваше помощ, щяха да знаят къде да я търсят.

Двайсет и пет минути по-късно тя слезе от таксито при отбивката до Халбийт, преди отклонението на М-90 на север. Ситният дъждец, който бе придавал мрачна атмосфера на Единбърг през деня, се бе превърнал в порой. Водата плющеше и се носеше от пристъпите на вятъра по паркинга. Фиона се скри от дъжда под козирката на входа на ресторанта и се загледа в яркия неонов надпис на бензиностанцията, докато обмисляше какво трябва да предприеме по-нататък.

Десет минути по-късно фарове прорязаха мрака и Фиона пристъпи нетърпеливо напред. Светлините от бензиностанцията и ресторанта осветиха една хонда, която разплиска локвите и се закова на около метър от нея. Вратата се отвори и от колата изскочи Керълайн, притича до нея, прегърна я и заяви:

— Пристига кавалерията!

— Никога не съм била по-щастлива да те видя.

— Какво става? Защо е тази паника? — Керълайн я пусна и пристъпи напред, за да се скрие и тя под козирката.

— Гледа ли новините по телевизията? — попита Фиона.

— Това да няма нещо общо с убитата писателка? — Керълайн си беше съобразителна открай време. — Доколкото си спомням, вече арестуваха някого за убийството.

— Да, но не е изключено арестуваният да е направил фалшиви самопризнания. Възможно е да е луд, който се опитва да привлече по този начин внимание към себе си. Ако е така, серийният убиец е още на свобода. И се страхувам, че е заловил Кит.

— Господи! И са тръгнали към Инвърнес, така ли? — сега Керълайн като че ли наистина се уплаши.

— Кит има една къщичка в Съдърланд. Мисля, че убиецът има намерение да го отведе там. Кит държи лендроувъра си в един гараж в Инвърнес. Трябва да стигна дотам, да взема лендроувъра и да се опитам да ги пресрещна, преди да са стигнали до къщата.

Керълайн се намръщи.

— Извини ме, ако въпросът ми прозвучи наивно, но това не е ли работа на полицията?

— Да, но те са убедени, че са арестували убиеца. Дори не искат да ми повярват, че Кит наистина е изчезнал. Мислят, че се напива някъде с приятели, за да удави скръбта си по Джорджия.

— А ти си убедена, че не е така?

Фиона разпери ръце.

— Познавам Кит.

Керълайн кимна. Това явно й бе достатъчно.

— Скачай в колата. Аз ще карам.

— Наистина няма нужда. Мога да карам сама. Просто ми трябваше кола.

Керълайн стисна леко китката й.

— Казах, че ще те закарам. Освен това как смяташ, че бих се върнала посред нощ до „Сейнт Андрюс“?

— С такси. Аз ще платя сметката. Това не е твой проблем, Керълайн. Дай ми ключовете от колата, моля те.

Керълайн поклати глава.

— Не става. Ти винаги си ми помагала, когато съм имала нужда от теб. Няма да те изоставя точно сега.

Тя й обърна гръб, отиде до колата, отвори я и седна зад волана. Запали двигателя и свали прозореца.

— Доколкото си спомням, ти бързаше?

Когато потеглиха по магистралата към Пърт, Керълайн наруши мълчанието.

— Кажи сега какво точно е станало с Кит.

Фиона разказа накратко цялата история — от убийството на Дрю Шанд до последните събития.

— Може и да съм станала параноичка — каза тя. — Но предпочитам да поема риска да се изложа като последна глупачка на брега на Лох Шин. Всъщност това е най-добрият изход от тази нощ, който бих могла да си представя.

— Но дълбоко в себе си знаеш, че не е така — каза мрачно Керълайн.

Фиона кимна.

— Изключено е толкова дълго време да не се свърже с мен. Много е разстроен заради Джорджия, и аз съм единственият човек, с когото може да сподели скръбта си. Точно сега е най-малко вероятно да не иска да поддържа постоянно връзка с мен.

Те замълчаха отново, всяка потънала в собствените си мисли. Чистачките бършеха равномерно водните струи от предното стъкло, а те се насочваха все по на север, планините ставаха все по-високи и гигантските им силуети надвисваха над тях, докато Керълайн натискаше педала на газта по пътя към Инвърнес. По това време на нощта почти нямаше други коли по безкрайната лента на А-9, която се развиваше постепенно пред тях.

Когато вече наближаваха Кингъси, Фиона затвори очи и се облегна назад. Не беше необходимо да спират, за да зареждат (а и май нямаше къде да спрат, дори и да искаха) и тя потъна в неспокойна дрямка. Навлязоха в покрайнините на Инвърнес малко след шест и половина.

Ако бе искала да навлезе в пустите земи около езерото преди убиеца, Фиона вече бе закъсняла с два часа и половина.

Джоан Гиб караше внимателно колата си по улицата, на която живееше Джерард Койн. За щастие като че ли всички още спяха. Но и не можеше да се очаква нещо друго в този квартал на Северен Лондон толкова рано в събота сутринта. Надяваше се всичко да остане спокойно още известно време. Трябваше да открие адреса, да намери наблизо подходящо място за паркиране, откъдето да наблюдава къщата. Не биваше да го изпусне само защото не е съумяла да намери място, откъдето да го следи незабелязано. Точно сега черният Фолксваген Голф с тъмни стъкла й вършеше чудесна работа. Минувачите не можеха да видят има ли някой в колата, а местните гамени щяха да я оставят на мира, преценявайки, че ще е по-добре да си нямат неприятности с човека, който кара такава кола.

Откри къщата още при първото преминаване по улицата. Не намери веднага място за паркиране, затова отиде до ъгъла, обърна и пое обратно. Тогава една кола, паркирана на няколко метра след къщата на Койн, примигна насреща й с фаровете си. Първата й мисъл бе, че шофьорът се кани да излезе и сигнализира, защото е забелязал, че тя търси място за паркиране. Но тогава забеляза, че това е фордът на Нийл, опърпан почти колкото собственика си. Изравни се с него и свали прозореца си, докато той сваляше своя. Джоан набръчка неволно нос, доловила застоялата миризма на немит от доста време мъж.

— Какво правиш тук? — попита тя. — Трябваше да се махнеш още в полунощ и да оставиш нашето приятелче на произвола на съдбата.

— Не можех — прозя се Нийл. — Опитах се да се свържа с шефа, но той е неоткриваем. Не мога да го намеря и на мобилния, на домашния му телефон се включва секретар, не отговаря и на пейджъра. Просто не мога да повярвам. Никога не се е случвало да не успея да се свържа с него. А пък точно за снощи знаеше, че започваме новото наблюдение. Не разбирам какво се е случило. Затова предпочетох да те изчакам — за всеки случай.

Джоан се усмихна лукаво.

— Мисля, че знам къде е шефът.

— Къде?

— Забърсал е ново гадже.

— Глупости — присмя й се Нийл. — Че той вече е забравил как става тази работа.

— То не се забравя — възрази Джоан. — Онзи ден, след като беше в университета да се види със специалистката по профилиране, се върна съмнително оживен, а после ме помоли да му препоръчам някой хубав ресторант.

— Е, тогава положението наистина трябва да е било отчаяно.

— Благодаря ти, Нийл. Та според мен шефът е при мадамата и е решил като никога да забрави една нощ за работата и да го удари на живот.

Нийл поклати глава.

— Никога не би изключил и пейджъра.

— Така си мислиш ти. И какво ще правим сега?

Нийл запали двигателя.

— Отивам да дремна няколко часа, докато той се появи. Не е възможно да не дойде сутринта, за да разбере какво става. Готов съм да се хвана на бас.

— Сигурно ще дойде. Почакай да обърна, за да заема мястото ти.

Джоан потегли. Когато се върна, Нийл вече изваждаше полека колата си. Тя паркира и зае поста си. Дано само Джерард Койн нямаше намерение да кара колело тази сутрин.

Глава 51

Керълайн навлезе в една отбивка точно преди Инвърнес и изключи радиото.

— А сега накъде? — попита тя.

Фиона се прозя и потърка очи с юмруци. Чувстваше се куха отвътре и леко й се гадеше — както става от липса на достатъчно сън, съчетана с големи приливи на адреналин. Дъждът беше спрял, въздухът беше забулен в лека сивкава мъгла, от която Инвърнес добиваше вид на призрачен град.

— Не знам — призна тя. — Знам само, че собственикът на гаража, където Кит оставя лендроувъра, се казва Локлан Фрейзър.

Керълайн изсумтя.

— Това, разбира се, изяснява нещата.

— Искаш да кажеш, че Фрейзър е често срещано име из тези земи, така ли?

— Може да се каже. Потомственият замък на предводителя на клана Фрейзър се намира на пет мили оттук. Тук името Фрейзър се среща по-често, отколкото Смит в Лондон.

Тя запали колата и потегли към центъра на града.

— Къде отиваме?

— В случай на съмнение се обръщайте към полицията. — Керълайн насочи колата към главната улица. — Или ще открием полицейския участък, или полицай от нощния патрул, който се тъпче със сандвичи в някое денонощно заведение.

— Мислиш ли, че в Инвърнес има такова нещо като денонощно заведение? — попита Фиона скептично.

Керълайн й се усмихна мрачно.

— Не ставай жертва на туристическата пропаганда. Инвърнес не е чак толкова дълбока провинция.

— Значи ли това, че можеш да ме упътиш откъде да си купя малко трева?

Керълайн повдигна вежди.

— Струва ми се, че по местните стандарти е или много рано сутринта, или прекалено късно през нощта за такава работа. Надявам се, че това беше шега.

Фиона се озъби.

— Технически погледнато, да. Но по принцип шегите би трябвало да са смешни, а на мен точно сега никак не ми е до смях. Нека се ограничим с една доза кофеин в местното денонощно заведение. Ако накрая се наложи среща с представителите на закона, последното, което ми трябва, е да установят, че съм надрусана.

— Така да бъде — Керълайн направи завой и се насочи наляво, където хоризонтът бе почти изцяло закрит от грамадата на супермаркет „Направи си сам“. На огромния паркинг имаше фургон, в който се предлагаха пържена риба и пържени картофи. До него бе спряла полицейска кола. Керълайн навлезе в отклонението към паркинга и спря близо до полицейската кола.

— Ти питай за пътя, защото имаш подходящ акцент — нареди Фиона. — Аз ще взема закуската.

Излезе от колата и се протегна. Макар да съзнаваше, че времето е от решаващо значение, можеха да отделят пет минути, за да хапнат нещо. Облегна се на тезгяха и до ноздрите й долетя смесена миризма на стара мазнина, евтин оцет, пържен лук и бензин. Менюто бе написано с ярък маркер на дъска, която някога е била бяла. Речникът на Фиона не включваше думи, които можеха да опишат сегашния й цвят, но ако трябваше да го сравни с нещо, единственото, за което се сещаше, беше бельото на много стар човек. Заведението предлагаше пържена риба, пържени картофи, хамбургери, наденички, сандвичи и кифли. На друга табела се съобщаваше, че има и „Чай, кафе и други напитки“. Фиона се усмихна на едрия мъжага зад тезгяха. Ако съдеше по нездравия му тен, той сигурно ядеше това, което готвеше.

— Два сандвича с пържени картофи, моля — каза Фиона. Това като че ли бе най-безопасно, при това многото въглехидрати щяха да я крепят доста време. — И два чая — добави тя.

— Готово — проговори планината от тлъстини, обърна се и започна да действа около шумящия фритюрник. Фиона се обърна, за да види как Керълайн се справя с полицаите. Тя се беше навела към отворения прозорец на колата и лицето й беше въплъщение на жизнерадостна доверчивост. Изведнъж Фиона се зачуди дали двете с Лесли щяха да останат заедно досега. Сигурно не. Първата любов рядко устоява на времето. Ако се бяха разделили, Керълайн надали щеше да й бъде приятелка. Каза си с удивление, че смъртта на Лесли бе станала причина да получи такъв рядко срещан дар, като истинско приятелство. Почеса се по главата и реши да отложи тези размисли за друго време. Тъкмо сега й бе трудно да съхрани чувството си за реалност, след като все повече се убеждаваше, че се е озовала в някакъв кошмар.

Керълайн се изправи, кимна на полицаите и тръгна обратно към колата. Срещна погледа на Фиона и вдигна победоносно палец.

— Заповядай, скъпа — каза дебелият продавач в този момент и тръсна на тезгяха две претъпкани с пълнеж франзели, увити в хартиени салфетки. Фиона му подаде пет паунда, махна с ръка в знак, че не иска ресто, и се съсредоточи върху старанията си да носи едновременно двата сандвича и две пластмасови чаши с чай.

Като седнаха обратно в колата, двете се нахвърлиха на храната. Между две хапки от учудващо вкусния сандвич, Керълайн й обясни накъде отиват.

— Гаражът на Локлан Фрейзър бил някъде близо до летището. Оказа се, че ченгетата го познават. Не като нарушител на закона, спокойно. Просто защото… е, те научават най-различни работи.

Тя караше полека, със сандвича в едната ръка, стиснала чашата чай между бедрата си, и внимаваше да не го разлее на завоите.

Докато минаваха през града, улиците започнаха да оживяват, жълти правоъгълници започваха да мигат по сивите фасади на сградите. Сега вече се разминаваха с други коли и с камионетките, които разнасяха млякото. Нощното небе започна леко да светлее на изток. Фиона се чудеше къде ли е Кит. Дали тя щеше да пристигне навреме, или вече беше закъсняла? Дали убиецът щеше да се придържа към текста, или щеше да предпочете приблизителното му подобие?

Ако беше дала свобода на въображението си, вместо да заключи умишлено спомените си за съдържанието на „Кръвна картина“ в най-тъмните кътчета на мозъка си, сигурно щеше да възпроизведе с голяма точност това, което се случваше в момента само на два часа път с кола от Инвърнес.

Кит се връщаше мъчително в съзнание, от време на време чувстваше замайване, прекъсвано от пристъпи на ужасна болка. Беше получил втори удар по главата. Дългите часове, които бе прекарал вързан в багажника, го бяха направили неспособен да реагира и да се предпази от удара, който му бе нанесен в мига, когато задната врата на джипа се отвори.

Първото нещо, което почувства, като изключим болката, беше студ. Отвори с усилие очи и се озова в обстановка, която приличаше на кошмарно повторение на нещо, което вече веднъж си преживял. Познаваше мястото, защото то бе негов дом; познаваше сцената, защото я бе съчинил сам. Седеше гол на тоалетната чиния, а ръцете му бяха завързани с белезници за металните тръби, които минаваха по стената. Глезените му бяха завързани един за друг, веригата беше увита около основата на тоалетната чиния, така че той практически не можеше да се движи.

Беше сам, но знаеше, че това няма да е за дълго.

Знаеше какво следва.

Керълайн спря пред двуетажната каменна сграда, на която се виждаше полуизтрит надпис в бяло и червено — „Гараж Фрейзър“. Гаражът изглеждаше така, сякаш е съществувал и преди откриването на двигателя с вътрешно горене. По-голямата част от фасадата бе заета от голяма двукрила порта, в която се виждаха очертанията на друга, по-ниска и тясна врата. Встрани от портата имаше още една дървена врата, на която се виждаше номер — трийсет и едно. На горния етаж, зад прозорец с матирано стъкло, светеше лампа.

Фиона се наведе встрани и прегърна Керълайн.

— Благодаря ти — каза тя. — Безкрайно съм ти задължена.

— Нищо още не е приключило — възрази Керълайн. — Нали не мислиш, че ще си плюя на петите точно сега?

Фиона се облегна назад.

— Недей, Керълайн. Трябва да си вървиш у дома.

Керълайн поклати глава.

— Няма да стане. Не бих толкова път, за да те изоставя. Не можеш да ме домъкнеш дотук и да ме изриташ точно когато ти предстоят истинските неприятности.

— Това не е игра, Керълайн. Ако съм права, човекът, който е отвлякъл Кит, вече е убил трима души и изобщо не страда от угризения. Ако някой се изпречи на пътя му към целта, той няма да се поколебае да убие и него. Не мога да те поставя в такова положение — Фиона беше категорична, лицето й отразяваше същата решителност.

— Ако е наистина толкова безмилостен, трябва да се погрижиш да имате поне равни шансове.

— Не. Знам много добре какво правя. Не искам да ми тежиш на съвестта. Не бих могла да живея с тази мисъл. — Фиона разкопча колана си и отвори вратата. — Моля те, Керълайн. Върви си у дома. Обещавам да ти се обадя по-късно. Сега излизам от колата и няма да направя и крачка, докато не те видя да обръщаш и да поемаш по обратния път. — Тя отвори широко вратата, излезе, наведе се, надникна в купето и допълни. — Говоря сериозно.

Затвори внимателно вратата и отстъпи назад.

Керълайн удари вбесено волана с длан, после запали и потегли, Фиона я проследи с очи, докато обръщаше и излизаше обратно на пътя, по който бяха дошли. Когато задните светлини на хондата изчезнаха зад завоя, тя се обърна към малката врата. Пое си дъх и натисна звънеца.

Мина малко време, после някой затрополи с тежки стъпки надолу по стълбите. Вратата се отвори и Фиона видя пред себе си мъж на не повече от трийсет години, с високи работни ботуши, облечен в джинси и дебела карирана риза, която висеше разкопчана над сивата му тениска. В едната си ръка държеше чаша чай. Лицето му изразяваше дружелюбно любопитство.

— Търся Локлан Фрейзър — каза Фиона.

Той кимна.

— Да, аз съм.

— Съжалявам, че ви безпокоя толкова рано…

Той се усмихна.

— Не е чак толкова рано и изобщо не ме безпокоите. С какво мога да ви услужа?

— Казвам се Фиона Камерън…

Той веднага я прекъсна.

— Ами че вие сте гаджето на Кит! Разбира се, трябваше веднага да ви позная, нали съм виждал снимката ви в къщичката. Много се радвам да се запознаем най-сетне — той хвърли поглед зад гърба й. — Сама ли сте?

— Не, една приятелка ме докара дотук. Кит ще дойде по-късно, а аз трябва да взема лендроувъра. Нали няма проблем?

— Не, разбира се. — Локлан започна да рови в джоба си и я покани да влезе. — Само да намеря ключовете. — Мина покрай нея и отвори вратата, която беше врязана в портата. — Тук са, само момент. — Запали лампата вътре и след малко се появи отново с връзка ключове. — Елате с мен, колата е отзад. Резервоарът е пълен, напълнил съм и тубите с дизелово гориво за генератора — добави той през рамо, докато вървеше пред нея по тясната пътека, която водеше към празното място зад гаража. Там бяха паркирани няколко възстарички превозни средства. Локлан се насочи към лендроувъра, който приличаше на реликва от Втората световна война.

— Заповядайте — той отключи вратата откъм мястото на шофьора и отстъпи назад, за да може Фиона да седне зад волана. — Карали ли сте такова нещо преди?

Фиона поклати глава.

— Никога не съм имала удоволствието — каза тя иронично.

Локлан й обясни капризите на лендроувъра, после я изчака да изкара колата от паркинга и да я насочи към улицата. Помаха й весело с ръка и тя потъна в сивата утрин.

В зоната, която попада под юрисдикцията на полицията на Централен Лондон, има триста осемдесет и пет самостоятелни системи с камери за наблюдение. В рамките на тези системи функционират хиляда двеста и осемдесет камери. Пазарът Смитфийлд е обслужван от една от тези системи, така че почти всяко негово ъгълче попада в обхвата на някоя камера. Разбира се, някои камери дават по-добър образ от други, като се има предвид разликата в осветлението и разстоянието до заснеманите обекти.

Една от първите мерки, предприети от главен инспектор Сара Дювал, бе изземването на всички видеоленти от въпросните камери. Отнесоха ги в полицейския участък на Сноу Хил. През цялата нощ след това следователите гледаха видеозаписите, внимаваха да не се разсейват и търсеха упорито по кадрите лицето на Чарлз Кевъндиш Редфорд.

Сара Дювал бе успяла да поспи четири часа. Бяха успели да убедят един съдия да разреши удължаването на престоя на Чарлз Редфорд в ареста и едва тогава тя си позволи почивка. Не си направи труда да се връща до апартамента си, просто се заключи в кабинета си, сви се на малкия диван, сложен там точно с тази цел и заспа. Четири часа сън далеч не покриваха нуждите на организма й, но би трябвало да бъдат достатъчно, за да продължи да функционира. Поне тя така се надяваше.

Върна се в общото помещение малко след седем и започна внимателно да преглежда постъпилите през нощта доклади, за да види дали в тях няма нещо, което да свърже по-сигурно Редфорд с престъпленията. Когато го бе уведомила за несъответствието между неговите изявления и откритието, направено в Дорсет, той не се притесни ни най-малко. Просто сви рамене и каза:

— Нали точно това искахте? Нали ви трябваше да ме хванете в лъжа? Освен това, нали престъпниците лъжат?

Единственото, в което тя се убеди окончателно бе, че той в никакъв случай няма да им даде възможност да докажат правотата на думите му.

Но тя вярваше, че рано или късно някой от следователите — било то от нейния екип или от Дорсет — ще открие това ключово късче информация, което щеше да докаже неоспоримо, че именно Чарлз Редфорд е извършителят на жестокото убийство на Джорджия Лестър. Мислеше си мрачно, че каквото и да открият, все ще е от полза. Защото досега резултатът се равняваше на голяма, тлъста нула.

Докато преравяше голямата купчина, която явно не съдържаше нищо, един от служителите я повика по име. Тя вдигна очи и видя, че той говори по телефона.

— Да?

— Можете ли да прескочите до видеозалата? Едно от момчетата е попаднало на нещо и ви моли да погледнете и вие.

Дювал беше излязла от стаята още преди той да затвори телефона. Забърза с големи крачки по коридора към залата, където няколко души преглеждаха видеозаписите от пазара. Щом отвори вратата, един от следователите се обади нетърпеливо:

— Моля ви, погледнете това!

— Какво има, Харви? — Дювал се изправи зад него и впери поглед в екрана. — Откри ли го?

— Прехвърлях записи от коридора, през който се влиза в служебните помещения. Самата врата не се вижда, но друг път натам няма. Така или иначе, този запис е от петък, два дни преди Джорджия Лестър да изчезне. — Той включи видеокасетофона. На екрана се появи трептящият образ на мъж, заснет в гръб. Беше облечен в бяла престилка и тъмни панталони, с шапчица, каквато носеха всички месари по хигиенни съображения. Доколкото се виждаше, той държеше в ръце голям пластмасов поднос с разфасовано месо. Харви посочи към екрана.

— Направи ми впечатление, защото на подноса има и нещо, увито в черен найлонов плик, виждате ли?

— Да — каза предпазливо Дювал. — Но това не е Редфорд. Фигурата е съвсем различна. Има ли кадри, на които се вижда как се връща?

— Заради тях ви повиках — той натисна клавиша за бързо превъртане напред и филмът отново затрептя на екрана. Внезапно мъжът отново влезе в кадър. Харви спря кадъра, на който мъжът се намираше на около три метра от камерата.

— Точно тук лицето му се вижда най-ясно.

Дювал се намръщи. Това лице й се струваше познато, но не можеше да разбере откъде.

Харви я гледаше в очакване.

Тя се взря в екрана, сякаш искаше да накара образът да стане по-ясен само със силата на волята си. Тогава изведнъж нещо сякаш щракна в главата й. Звучеше като пълна безсмислица, но тя беше уверена, че не греши. А ако не грешеше, последиците биха били толкова ужасни, че би предпочела да не се замисля за тях. Тя се изправи.

— Прати този кадър за увеличаване. Нека го изчистят и изяснят колкото е възможно повече. Аз ще се свържа с централата на столичната полиция. Отивам в кабинета си. Добре се справи, Харви.

Глава 52

Докато Фиона се движеше по пътя и отиваше все по на север от Инвърнес, времето постепенно се изясни. Бе открила пътни карти в жабката на колата, и сега се движеше по шосе А-9 с една от тях, разтворена на седалката до нея. Прекоси живописния мост, който минаваше точно над мястото, където се смесваха водите от устиетата на Бюли и Морей, прекоси плодородния чернозем на Черния остров, а междувременно небето стана синьо, утринната мъгла започна да се стапя под слабите лъчи на есенното слънце.

Движеше се по почти пустото шосе и проверяваше населените места по картата. Всъщност нямаше кой знае каква опасност да се обърка. Тук, толкова на север, почти нямаше други главни пътища, по които би могла да се отклони. Олнес. Инвъргордън. Мостът над устието на Дорнох, сивите, влажни дюни, ширнали се ниско под нея, после пътят зави отново навътре, към моста над Бонар. Зад гърба й останаха ниските крайбрежни земи и колата започна да се катери нагоре към планините, които се извисяваха отпред.

Малко след това вече се движеше по тесния провлак към Съдърланд. Тъмните води на залива бяха обрамчени с гъсти иглолистни гори, и огреният от слънцето път, който се простираше пред нея, добиваше зловещ вид. Докато караше по поречието на река Шин към Леърг, вече забеляза, че навлиза в истинската високопланинска област. От време на време пред нея се разкриваха широки панорами, до хоризонта се простираха заоблени хълмове, кафяви от прецъфтелия пирен, тук-там изпъстрени със сивия цвят на оголени скали. Понякога се виждаха руини на някогашни къщи, от които сега бяха останали само стените и по някой къс от заострените фасади. Такъв беше пейзажът след така нареченото „Прочистване на планините“, бруталното насилствено преселване на дребните стопани от богатите едри земевладелци, които бяха преценили, че им излиза далеч по-изгодно да отглеждат овце по земите си. Сега отломките от старите селски къщи бяха последният признак, че оттук е тръгнала диаспората на шотландските планинци, за да завладее Британската империя.

Фиона никога не бе идвала чак дотук, въпреки че два пъти бе кръстосвала областта Асинт, на запад от Съдърланд, по време на туристически преходи. Позната й бе мекотата на килима от пирен под краката й, знаеше колко измамно всмукваше почвата в изоставените торфени находища, чувала бе трополенето на прастарите късове от скали под обувките си. Ако смяташе да отиде в пустошта, където се намираше къщата на Кит, се налагаше да спре в Леърг. Леките й обувки и градските дрехи щяха само да й пречат по този терен.

Леърг започваше да се събужда, когато Фиона мина с колата по главната му улица. Повечето магазини бяха вече отворени, тук-там по улиците бяха излезли и хора, решени да се възползват от слънчевата утрин. Паркира колата близо до магазин за туристически дрехи и оборудване, излезе и провери какво има в багажника, преди да влезе в магазина. Освен трите туби с дизелово гориво имаше и лек пуловер от термоматерия и непромокаемо яке. Фиона взе пуловера, зарови нос в него и вдиша познатата миризма на Кит. „Моля те, господи, нека остане жив и здрав!“, молеше се тя.

Остави обратно пуловера и якето. Щяха да са й прекалено големи, но все щяха да свършат работа. Отиде в магазина и петнайсет минути по-късно излезе оттам, обута в панталон от термоматерия, лек, но топъл пуловер с висока яка и кафява шапка с наушници. Беше взела и дебели чорапи с уплътнено стъпало и леки туристически обувки, които успя да купи с намаление, защото бяха летни. Макар да не бяха съвсем подходящи за това време на годината, поне не трябваше да ги разтъпква, както става с по-тежките модели. Освен това не вярваше да й се наложи да бъде дълго с тях. Важното бе да стъпва удобно, ако трябваше да ходи или да се катери. Купи и походна аптечка, както и няколко пакета високоенергийна храна за спешни случаи. Имаше смътна представа от това, което я очакваше, и искаше да се подготви колкото бе възможно по-добре.

Когато се върна в лендроувъра, навлече и пуловера, и якето на Кит, а дрехите, които носеше досега, хвърли в багажника. Сега оставаше да свърши само още едно нещо. Трябваше да си припомни в подробности „Кръвна картина“, за да прецени какво още може да й потрябва. Купи от една железария ножица за метал, чук и длето, а като размисли, добави и нож с автоматично прибиращо се острие.

Когато отново се упъти към лендроувъра, установи, че има компания. Точно зад нея бе паркирала една позната хонда. Керълайн стоеше подпряна на предния капак, скръстила ръце, усмихната, но видимо решена да не отстъпва. Фиона притвори ядосано очи и когато наближи, каза:

— Никак не е смешно, Керълайн.

— Знам и затова съм тук. Щом не позволяваш да дойда с теб, нека поне те охранявам донякъде. Да съм сигурна, че ще излезеш жива оттам. Моля те.

Фиона отвори задния капак на лендроувъра и хвърли вътре покупките си. Обърна се и попита:

— Имаш ли мобилен телефон?

Керълайн се ухили.

— Вярваш ли, че тук може да има приличен сигнал? — и тя посочи с един общ жест хълмовете, които се извисяваха около града.

Фиона успя да се усмихне.

— Глупав въпрос, извинявай. Добре, ето какво ще направим. Ти ме следваш до едно място, на което ще завия. То е на миля и половина извън града. Няма смисъл да се опитваш да ме следваш по-нататък. Според Кит пътят е тежък дори за джип. Дай ми един час. — Тя отвори чантата си и извади бележник и химикалка. Отвори бележника и надраска номерата на служебния и домашния телефон на Санди Галоуей. — Ако часът изтече и не съм се върнала, това ще означава, че имам нужда от помощ, или съм успяла да се свържа с полицията по сателитния телефон на Кит. Във всички случаи опитай да се свържеш с главен инспектор Галоуей, кажи му къде съм и какво правя. Пратих му факс, но може да е решил, че работата не е спешна. Само още минута, да ти дам указания за пътя. — Тя бръкна под картата и извади разпечатка на мейла, изпратен от Кит на Лий. Имаше чувството, че са минали години, откакто го бе разпечатала. Подаде листа на Керълайн, но в същия момент дръпна назад ръката си.

— Чакай — каза тя. — Искам да обещаеш, че каквото и да става, няма да се опитваш да ме следваш.

Керълайн кимна с нежелание.

— Обещавам.

— Искам да съм сигурна, че не ме лъжеш.

Керълайн впери очи в нейните и каза бавно:

— Заклевам се в гроба на Лесли.

Фиона кимна в знак, че приема клетвата.

— Това ми стига. Както вече казах, би трябвало да съм в състояние да поискам помощ, ако преценя, че имам нужда, но може да не успея да се справя със сателитния телефон. Ти ще ми служиш за свръзка. — Тя подаде упътванията и си пое дъх. — Потегляме. — Качи се в лендроувъра и запали двигателя. Ръцете й се бяха изпотили и се хлъзгаха по волана. Стомахът й се беше свил на топка.

Знаеше, че шансовете й са минимални. Те бяха минали отдавна оттук. Можеше да са в къщата от час и половина, ако не и по-отдавна. Тя знаеше, че убиецът не е роб на подробностите. Може би щеше да източи кръвта на Кит наведнъж, вместо да го измъчва с дни, защото така рискът да бъде заловен бе много по-малък.

Може би беше вече късно.

Ароматът на кафе събуди Стив. Той примигна и разтърка очи, объркан от съзнанието, че се намира на непознато място. Надигна се на лакът и видя Тери, която седеше на масата с чаша кафе пред себе си.

— Тъкмо почвах да мисля, че снощи сме прекалили и си изпаднал в кома — подразни го тя.

— Колко е часът? — попита той. Нямаше представа колко дълго е спал.

— Девет и двайсет.

Стив спусна крака на пода и стана.

— Шегуваш се — възкликна той. Изглеждаше по-скоро потресен, отколкото приятно изненадан.

— Събота е, Стив. В събота хората спят до късно — тя се засмя. — Дори ченгетата.

— Не мога да повярвам, че никой не се е обаждал… Следенето… Нийл трябваше да ми звънне, преди да напусне поста — той говореше по-скоро на себе си, отколкото на нея. — А и заместник-началникът — самолетът му трябваше да е пристигнал преди два часа. — Той отиде до телефона и пейджъра си и застана като вкаменен, вперил поглед в празния дисплей. — Какво е станало? — той взе мобилния телефон и го изгледа объркано.

Тери дойде до него и го прегърна през кръста.

— Аз ги изключих. Имаш нужда от почивка, Стив.

Стив се извърна рязко и я изгледа гневно и недоверчиво.

— Какво си направила? — извика той. Отваряше и затваряше уста, но нямаше сили да проговори.

— Светът няма да свърши, ако не могат да те открият в продължение на една нощ — каза Тери, но в гласа й се прокрадна нотка на неувереност.

— В момента ръководя изключително важна операция — той си възвърна дар слово и продължи да вика. — Господи, Тери, всичко може да се е случило! Как е възможно да си толкова шибано безотговорна?

Докато говореше, той навличаше дрехите си.

— Нищо не си ми казал — развика се тя на свой ред. — Откъде да знам? Последния път, когато ни прекъснаха, дори не ставаше дума за твой случай. Не си споменавал, че имаш някаква важна работа в момента.

Стив спря за миг да закопчава ризата си и я изгледа яростно.

— Това са поверителни сведения, затова не бих могъл да ти кажа нищо. Не разговарям за работата си с цивилни.

Думите му изплющяха като камшик. Само че Тери не трепна, а отговорът й бе още по-остър.

— Но за Фиона Камерън правиш изключение, нали?

— Затова ли е цялата работа? Да не ревнуваш от Фиона? — Стив не вярваше на ушите си.

Тери заговори по-тихо, вперила поглед в него.

— Не, става дума за доверие, Стив. Става дума за откритост. Не можеш да се държиш с мен като с дете. Достатъчно бе да споменеш по някое време, че работиш върху нещо важно и може да се наложи да ни прекъснат. Да му се не види! — избухна тя отново. — Става дума за елементарна учтивост!

Стив нахлузи сакото си и взе палтото в ръка.

— Аз съм високопоставен служител в полицията. Подчинените ми трябва да имат връзка с мен по всяко време.

— Господин Незаменимият. На теб не ти трябва любовница, Стив. Трябва ти публика.

Той пъхна телефона и пейджъра в джоба на сакото си и тръгна към вратата, клатейки глава.

— Направо не мога да повярвам.

— Да беше ми казал, тъпанар такъв! — подвикна тя след него. Ядосваше се на неговата въздържаност, но и на своята импулсивност.

Единственият отговор бе тръшването на вратата. Когато стигна до колата си, ръцете му трепереха от пристъпа на ярост.

— Невероятна гадост — мърмореше той под нос, докато сядаше зад волана. Включи пейджъра. Пет съобщения. Стив изруга под нос и започна да ги прослушва. Две от Фиона, късно снощи. Едно от Нийл малко преди единайсет. Още едно от Нийл, няколко минути след шест сутринта.

— Майната му, майната му, майната му — продължи той, когато видя последното съобщение. Заместник-началникът му се беше обаждал преди около час.

Включи телефона и се обади на домашния си номер, после набра комбинацията, за да прослуша телефонния секретар. Пак се беше обаждала Фиона и бе помолила да й се обади спешно. Следваше обаждане от Нийл, в което той му съобщаваше, че е решил да продължи да следи Койн цяла нощ, за всеки случай. Ново обаждане на Нийл. Този път казваше, че Джоан поема смяната, а той щял да чака в Ню Скотланд Ярд нареждане за арест и претърсване. Записал се беше и заместник-началникът, за да му каже, че чака обаждането му.

Той потри лице с ръце. Опитваше се да се успокои дотолкова, че да бъде в състояние да обясни защо настоява за ареста на Джерард Койн. Подиша дълбоко около минута и сетне реши, че е готов да се обади. Трябваше да лъже, да каже, че се е изтощила батерията на пейджъра му, а той не е забелязал. Един час закъснение надали щеше да бъде от значение. Но понякога беше.

Докато набираше номера на заместник-началника, го прободе съжаление. Беше изпълнен с такива надежди за връзката си с Тери. А както обикновено, всичко се провали.

Дано поне имаше повече късмет с Койн.

На четиристотин мили от Лондон Санди Галоуей чоплеше сандвича си с бекон в кафенето на Сейнт Ленърдс. Чакаше Фиона Камерън втори час, и започваше сериозно да се ядосва. Беше изпаднала в паника, когато му се обади снощи, а днес дори не се бе постарала да спази уговорката им. Дори не бе оставила някакво съобщение при дежурния или на рецепцията в хотела си. Хотела, който й плащаха от собствения си бюджет, припомни си той кисело.

Беше се обадил на Сара Дювал, както й бе обещал. Изгледа си филма докрай и после й звънна в кабинета на Ууд Стрийт. Умно момиче беше тази Сара. Беше му обяснила подробно несъответствието между думите на Редфорд и находката в Дорсет, обясни също защо първоначално се бе смутила, после изреди аргументите, които й бяха хрумнали впоследствие. Очевидно бе успяла да потисне съмненията си, и Галоуей бе склонен да й вярва.

Което, разбира се, означаваше, че опасенията на Фиона Камерън са напълно неоснователни. Санди Галоуей беше много вбесен, че поне не се бе постарала да го уведоми за промяната в плановете си.

През ум не му мина да погледне в тавата зад факса, който се намираше до бюрото на секретарката му, в преддверието към неговия кабинет.

Глава 53

Упътването бе запечатано в паметта й като надпис върху надгробен камък. „Тръгваш по А-839 от Леърг“. Върна се назад от центъра, прекоси теснините на река Шин, преди да се разшири и да стигне до двата залива в единия край на езерото. Известно време се движеше по брега, после зави на запад, а от дясната й страна остана един заоблен хълм. Хвърли поглед в огледалото за обратно виждане, за да провери дали Керълайн се движи зад нея.

„На около миля извън града ще видиш отклонение вдясно. На пътепоказателя пише «Салахи».“ Да, ето го отклонението. От другата страна на пътя имаше дори телефонна кабина. Фиона спря и посочи с пресилен жест към кабината. Керълайн вдигна палец, посочи часовника си и изпревари Фиона, за да спре точно до телефонната кабина. Фиона хвърли поглед към часовника. Девет и трийсет и седем минути. Имаше един час. Подкара отново и зави рязко надясно.

„Поемаш по пътя (имай предвид, че е много неравен, именно затова ти заех лендроувъра) и караш около пет мили и половина“. Тя се подчини на инструкциите. Пътят, който скоро стана каменист и изровен, се виеше на около четиридесет фута над единия бряг на езерото. По стръмния склон надолу тук-там растяха дървета. От лявата страна на пътя бяха засадени иглолистни дървета, които се простираха до самия хребет. Но Фиона, вече изцяло съсредоточена върху това, което й предстоеше, не обръщаше внимание на красивия пейзаж. Когато иглолистната гора свърши, мина покрай няколко къщи и се озова на открит скат, покрит с пирен. Тук вече нямаше никакви признаци на живот, само в далечината се виждаше тънка струйка торфен дим, който се виеше над нечий комин.

След малко повече от миля пътят започна да се вие нагоре. Но този път, вместо спретнатите борови редици, край него имаше пъстра широколистна гора. Калини, брези, елхи и високи, разкривени шотландски борове растяха в привиден хаос сред добре поддържана гора, оградена от пътя с висока ограда, по която тук-там се виждаха високи дървени порти.

Гората свърши рязко след един завой. Пред нея се виждаше дере. Над него минаваше солиден на вид дървен мост с перила от стомана. „Пресичаш едно речно корито — Алт а’Клаон“. Нямаше съмнение, че е на прав път. Когато бе на средата на моста, Фиона започна да се движи много бавно, хвърляйки поглед към дълбоката петдесет фута пропаст със скалисти стени под себе си. Реката течеше бързо по коритото което си бе издълбала, водите се разбиваха на бяла пяна, когато се блъскаха в заоблените скали, нападали по пътя им. Блясъкът на слънчевата светлина не проникваше толкова дълбоко в пропастта и реката имаше матово кафявия оттенък на неполиран кехлибар.

Фиона премина по моста на полусъединител. Напрежението на тялото се пренасяше в ръцете й и те се бяха вкопчили във волана като нокти на хищна птица. „… и виждаш пред себе си ляв завой. Тръгваш по него.“ Зави наляво, борейки се с волана, докато лендроувърът протестираше срещу пътя, настлан с разпилени камъни. Време беше да мине на четири по четири. Тя проведе операцията в съответствие с инструкциите на Локлан. Колата се разтърси и веднага след това започна да се движи по-леко по неравния път.

„След половин миля има още един завой наляво, пътеката те връща покрай дерето и трябва да минеш по един въжен мост — доста по-здрав е, отколкото изглежда, но не вдигай повече от пет мили в час.“ Фиона влезе в завоя и наближи моста — конструкция от дървени греди, окачени на железни въжета. Сърцето й се беше качило в гърлото. Не й се вярваше тази крехка конструкция да издържи тежестта на лендроувъра. Но се налагаше да се довери на думите на Кит. Спря преди началото на моста и мина на първа скорост. После запълзя напред със скоростта на човешки ход. Мостът изскърца застрашително, когато пое тежестта на колата, но издържа, докато тя препълзя двайсет и петметровата ширина на пропастта.

Когато стъпи отново на твърда земя, издиша, и едва сега осъзна, че е задържала дъха си. Свали мокрите си от пот ръце от волана и ги избърса в панталона.

— Да му се не види, дано не съм сбъркала — промърмори тя. — И дано стигна навреме.

„От другата страна на реката има дървета. Минаваш покрай тях и караш все направо. Къщичката е на около една миля от там.“

Краят предстоеше непосредствено. Тя мина през редицата дървета от другата страна на дерето. След още стотина ярда зави отново и за свое удивление едва не бутна някакъв човек, който вървеше по пътя право към нея, нарамил брадва, с наръч съчки под мишница. Тя заби спирачки и свали прозореца. Човекът, потънал в анорака си и смъкнал плетената си шапка почти до носа, с шал, увит около врата и устата, вдигна ръка в знак на поздрав.

— Търся къщата на Кит Мартин — каза тя. — На прав път ли съм?

Тъмните му вежди се смръщиха.

— На писателя ли? Да, има още около миля нагоре.

Ако съдеше по акцента му, човекът не беше местен, но явно познаваше околността. Сигурно бе някой от новодошлите, които също като Кит, изкупуваха обявените за продан парцели, съблазнени от ниските цени и спокойствието на живота сред природата.

— Благодаря — каза тя. — Не сте го виждали днес, нали?

Мъжът поклати глава.

— И аз излязох току-що за дърва.

Фиона му махна с ръка и продължи. Скоро се озова на открито възвишение, обрасло само с жилав, кафеникав пирен. Тук-там се виждаха скали — ту големи, заоблени скални късове, ту по-ситни скални отломки, засипали доста голяма територия. Напред се виждаше горичка. Предположи, че тя служи на къщата за защита от вятъра и отби встрани от пътя, преди да стигне до нея.

Това беше. Нямаше връщане назад. Прилошаваше й от страх и напрежение, но трябваше да продължи напред. Сграбчи плика с покупките си и го пъхна в непромокаемото яке. Пое си дълбоко, но треперливо дъх, отвори вратата и слезе на пътя.

Знаеше, че не бива да тръгва направо към къщата. Ако убиецът бе там с Кит, той несъмнено следеше пътя. Огледа се и взе решение. Хлътна в горичката, под ъгъл спрямо пътя, и започна да се промушва през млади дръвчета и да тъпче къпиновите храсти, които се изпречваха на пътя й. Беше трудно, толкова повече, че трябваше да внимава да не вдига много шум.

След около десет минути се озова пред широка просека. В средата й имаше едноетажна постройка с покрив от каменни плочи. Бе излязла откъм задната стена, на която нямаше прозорци. Идеално за изпълнение на плана й. Тя се огледа, учудена от липсата на кола наблизо. Ако убиецът бе тук с Кит, те трябваше да са пристигнали с нещо. Ами ако вече бе късно? Ако вече беше изпълнил намерението си и бе убил Кит? Никога досега не се бе чувствала толкова уплашена и толкова сама.

— Не преувеличавай — промърмори тя под нос. В най-лошия случай бяха дошли преди два часа. За убиеца бе все пак важно да повтори ритуала на убийството така, както бе описано в книгата. Не би могъл да има достатъчно време, за да е успял да източи кръвта на Кит и да приключи с рисуването по стените. Или още не бяха пристигнали, или убиецът се е върнал до Леърг, защото се е оказало, че има нужда от нещо.

Или, разбира се, тя беше сбъркала.

Без да обръща внимание на последната мисъл, Фиона реши да предприеме нещо. Притича, ниско приведена, от дърветата до стрехата, доволна, че се бе сетила да си купи удобни обувки. После започна много бавно да се придвижва покрай стената на къщата. Когато стигна до края, се осмели да надникне зад ъгъла. Не забеляза никакъв признак на живот. Видя, че на стената има три прозореца. Избърса потта от челото си и решително зави зад ъгъла.

Чуваше ударите на сърцето си, докато вървеше на пръсти към първия прозорец. Надникна внимателно над перваза. Стаята, която видя пред себе си, очевидно беше спалнята на Кит. Не се забелязваше никакво движение. Стори й се странно да гледа нещо, което й бе непознато и все пак толкова близко. В гърдите й се надигна вълнение, от което едва не й спря дъхът.

Тя преглътна с усилие и мина бързо покрай прозореца, после тръгна по-предпазливо, преди да надникне през втория. Стори й се, че той е направен по-късно, защото размерът и формата му бяха много по-различни. Отблизо се виждаше, че от вътрешната му страна са спуснати щори. Това почти сигурно беше банята. Ако бе права, Кит трябваше да е там. Повъртя главата си под различни ъгли с надеждата, че ще намери някоя пролука, но не можа да види нищо.

Ядосана, Фиона продължи към третия прозорец. Хвърли първо един бърз поглед, за да се убеди, че и в това помещение няма никой. После се зае да оглежда вътрешността; В стаята имаше голяма маса, две кресла от двете страни на печка с дърва, малка кухненска ниша и два шкафа, които заемаха стените чак до тавана. Имаше друг, метален шкаф, който бе отворен и отворената врата не позволяваше да се види какво има в него. На пода, близо до вратата, имаше найлонови пликове с емблемата на търговската верига „Уейтроуз“. Изглеждаше, че са поставени тук скоро, не личеше по тях да има прах. Фиона знаеше, че най-близкият супермаркет на „Уейтроуз“ е поне на триста мили от тук. Доказателството беше незначително, но я убеди напълно в правотата на заключенията й.

Тогава забеляза нещо, което потвърди най-страшните й опасения. Стомахът й се сви на топка. В най-далечния ъгъл, полускрита от издатината на комина, имаше малка масичка. На пода до нея имаше купчина парчета от метал и пластмаса. Това бяха очевидно останките на сателитния телефон.

Значи наистина бяха тук. Ако се съдеше по отсъствието на кола, в момента убиецът го нямаше. Явно действаше внимателно — счупеният телефон доказваше, че е предвидил и възможността пленникът му по някакъв начин да успее да се освободи. Сети се за човека, когото бе срещнала преди гората. Но той имаше съвсем безобиден вид, нарамил брадвата и съчките. При това вървеше пеш. Фиона съжали, че не се беше сетила да го попита дали е виждал наоколо някакъв непознат автомобил.

Не биваше да губи време в излишни размисли. Тя се отдръпна от прозореца и изтича до далечния ъгъл на къщата. Мина покрай малък каменен заслон, в който имаше дизелов генератор, после излезе откъм предната страна на къщата. Двойната дървена врата беше затворена и заключена. Блъсна я с рамо, но тя не помръдна.

Налагаше се да разбие някой прозорец — най-разумно бе да го направи отзад. Изтича обратно до прозореца на спалнята и задърпа рамката. Беше заключен. Фиона извади чука от плика, който бе пъхнала в якето, и го стисна здраво. Нямаше смисъл само да чупи стъклото. Трябваше да строши и дървената напречна летва. Пое си дъх, вдигна ръка и замахна с чука. Дървото се пропука, а стъклото от двете му страни се пръсна с трясък, като при експлозия. В горската тишина шумът й се стори неестествено силен. От гъсталака зад нея излетяха с пресипнал крясък две сойки и я накараха да подскочи.

Тя счупи докрай напречната летва и свали стъклото от рамката, за да не се пореже, докато минава през прозореца. Прехвърли внимателно единия си крак, повдигна се на мускули, седна на перваза и прескочи. Озова се в спалнята. В къщата цареше абсолютна тишина, и все пак на тази тишина й липсваше онази неопределима характеристика, която показва, че наоколо няма никой. За миг Фиона остана неподвижна, ослушвайки се за някакъв признак на опасност.

Прекоси внимателно стаята и отвори широко вратата. Отляво, в мрачното антре, се виждаше затворената врата на банята. Тя посегна плахо към дръжката, уплашена при мисълта какво ще види от другата страна. Стисна здраво очи, събра сили, завъртя дръжката и отвори вратата.

Глава 54

На шестстотин мили оттам, в Лондон, Стив Престън се поздравяваше, че успя да убеди заместник-началника в наличието на достатъчно доказателства и да получи позволение да пристъпи към изпълнение на плана си. Сега му оставаше само да обясни задачите на новите попълнения в екипа, които трябваше да помагат на Джоан и Нийл при арестуването на Джерард, както и на хората, които трябваше да претърсят жилището на арестувания.

— Премислил съм всичко много подробно. Не искам да го арестуваме в апартамента му, защото, както знаете, според наказателния кодекс в такъв случай имаме право само на ограничено търсене. Искам да изчакаме да напусне апартамента и да го приберем някъде навън. Довеждаме го в Ню Скотланд Ярд и го арестуваме официално по подозрение в убийство. Тогава вече имаме право да проведем претърсване в съгласие с параграф осемнайсети, който ни дава много по-големи права. За да сме сигурни, че няма да се измъкне, един от вас трябва да е с колело, а друг — с мотор. Той е пристрастен колоездач, затова най-вероятно ще излезе с колело.

Наложи си да говори сериозно и да прикрие обзелия го ентусиазъм.

— Искам го тук здрав и невредим — каза той подчертано. — Никакви злополуки, падания по стълбите, необясними порязвания, синини и счупени носове. Искам да се държите с него така, като че ли е от фин порцелан. Щом го доведете, го арестуваме по подозрение в убийство. Идеята е да се стресне от самото начало. Но искам да му повикате адвокат веднага, без никакво бавене. Всичко трябва да е като по учебник. Не искам после някой да каже: „Ей, приятелче, тук си нарушил изискванията на наказателния кодекс.“ Има ли някакви въпроси?

Един млад следовател вдигна ръка.

— Какво точно трябва да търсим в апартамента на Койн?

— Добър въпрос — каза Стив. — Всичко възможно, което може да го свърже по някакъв начин с убийството на Сюзън Бланчард и изнасилванията в северен Лондон. Което ще рече изрезки от вестници, карти, на които са отбелязани местопрестъпленията, дневници, снимки. Искам също да ми донесете абсолютно всички ножове, които намерите. Донесете и всички дрехи, които отговарят приблизително на свидетелските описания на екипа, с който е бил облечен колоездачът, забелязан в Хампстед Хийт, както и човекът, изнасилил жените в северен Лондон. Знам, че след толкова време шансовете ни да открием улика са минимални. Но Койн трябва да си получи заслуженото, и ние ще свършим тази работа, за да може духът на Сюзън Бланчард да намери покой.

Той се огледа около себе си. Повече въпроси нямаше. Обърна се към таблото, което висеше зад него и показа една снимка на близначетата на убитата.

— Не искам справедливост за себе си, нито пък да спася доброто име на полицията. Искам справедливост за тези деца. А сега тръгвайте и го доведете.

Нямаше слабост към евтина емоционалност, но точно сега те трябваше да са насъскани, а щом трябваше, Стив знаеше как да го постигне.

Изпрати с поглед излизащите от стаята следователи и се зачуди кога ли ще доведат Койн. Сега вече трябваше да разбере какво ставаше с Фиона. Беше се опитал да я открие на мобилния й телефон. Звъня няколко пъти, откакто пристигна в кабинета си, но чуваше само автомата, който го уведомяваше, че няма връзка с избрания от него номер. От Сара Дювал знаеше, че тя е заминала за Шотландия, за да прегледа отново досието от убийството на Дрю Шанд. Може би най-добре щеше да бъде да се обади на колегата, който водеше следствието по случая.

Взе телефона, обади се в централата и помоли да го свържат с Полицията на Лодиан и Граничните земи. Набързо успя да разбере, че човекът, който му трябва, е главен инспектор Санди Галоуей. Но Галоуей не беше в сградата. Раздразнен, Стив остави съобщение за Галоуей да му се обади колкото може по-скоро.

Какво й бе станало на Фиона? Защо оставяше съобщения да я търсят, а после изчезваше? Като имаше предвид как се разделиха последния път, Стив бе наясно, че щом го е търсила, е имала много сериозен повод. Каза си, че може би трябва да се обади на Кит. Но когато избра номера на домашния му телефон, отново се включи телефонен секретар.

Нищо повече не можеше да направи. Сега трябваше да изчисти съзнанието си от странични мисли и да се съсредоточи върху подхода, който трябваше да избере по отношение на Джерард Койн. Това беше най-важното в момента и не биваше да допуска нищо да го разсейва.

Беше много, много по-страшно от онази сцена в телевизионната адаптация. Много, много по-лошо от всичко, което се бе родило във въображението й. Първата й мисъл беше, че е мъртъв. Беше се отпуснал като труп, ръцете му бяха приковани с белезници към стената, а краката — с верига към основата на тоалетната чиния. Кожата му беше прекалено бяла, главата му висеше безжизнено на гърдите. Тялото му се държеше само на веригите. Фиона не можа да долови нито дишане, нито пулс. В една вена на лявата му ръка беше поставен абокат. По стените имаше детински драсканици — дървета и цветя, във всякакви ужасяващи оттенъци — от яркочервено до тъмнокафяво. Тя не можеше да прецени колко кръв е била необходима за тях… Сърцето й се сви мъчително от ужас и отчаяние.

С нечленоразделен стон, приличен по скоро на ридание, Фиона изтича напред, падна на колене и прегърна студеното му тяло. Сълзи потекоха от очите й. За свое удивление почувства някакво леко движение, съвсем близо до лицето си. После ухото й бе погъделичкано от едва доловимо дишане.

— Кит? — каза тя с усилие. — Кит? Чуваш ли ме?

Постави ръка на шията му и сега вече почувства слабия и неравномерен пулс. Постави длани от двете страни на лицето му и повдигна главата му така, че да е на едно ниво с нейната. Клепачите му трепнаха, но тя можа да види само бялото на очите.

— Тук съм, Кит. Аз съм, Фиона. Всичко ще се оправи.

Той успя да отвори съвсем леко очи и простена. Тя се притисна до него в отчаян стремеж да му прехвърли малко от топлината си. Студът и загубата на кръв бяха причина да изпадне в шок.

Първото, което трябваше да направи, бе да го затопли. Тя се откъсна внимателно от него и изтича до спалнята. Намери един спален чувал, две дебели ризи и един чифт джинси, после забърза обратно към банята. Наметна го със спалния чувал, като не преставаше да му говори успокоително. После измъкна плика от вътрешния джоб на якето си и извади ножиците за метал. С неимоверно усилие успя да разреже веригата, усукана около глезените му, и да освободи краката му. Те бяха леденостудени. Притегли ги напред и започна да му навлича джинсите, после ги издърпа нагоре до коленете.

Взе чука и длетото и се зае с белезниците, които придържаха ръцете му към стената. Започна с дясната ръка. Няколко удара й бяха достатъчни, за да изтръгне металната халка от стената. Ръката му увисна безжизнено до тялото и той простена отново.

Фиона отиде от другата му страна и се замисли. Не искаше да вади абоката от ръката му, защото се опасяваше, че може да започне да кърви. Взе ролка лейкопласт от аптечката, и внимателно усука част от него около ръката му, прикрепяйки здраво абоката. Едва тогава повтори процедурата с чука и длетото, и освободи и лявата му ръка. Той рухна напред като труп. По някакъв начин Фиона успя да му навлече и двете ризи, като разряза ръкавите, за да минат през веригите и халките на белезниците.

После, стенейки от усилие, тя го изправи на крака и го подпря на стената, за да издърпа панталона му нагоре. Обзе я внезапен пристъп на паника, защото й се стори, че всичко това й бе отнело прекалено много време. Убиецът сигурно беше наблизо. Надали би рискувал да остави Кит сам за дълго време.

Фиона остави Кит да се отпусне отново върху тоалетната чиния. Извади от комплекта за първа помощ термопакети, разтърка ги, за да ускори химическата реакция, която щеше да доведе до отделянето на топлина, и ги пъхна в ризата му. После отиде отново в спалнята и успя да открие чифт дебели чорапи и едни стари маратонки.

После отиде в дневната и извади от един шкаф две кутии кока-кола. Точно това й трябваше — едновременно течност и захар. Кофеинът надали би представлявал проблем за човек, който поглъщаше ежедневно огромни количества кафе. Когато се обърна, погледът й падна върху тесния метален шкаф. Там, където трябваше да стои ловната пушка, с която Кит стреляше по зайци, зееше празно пространство. Фиона видя една отворена полупразна кутия със сачми. Паниката отново се надигна. Където и да се намираше човекът, който бе отвлякъл Кит, той разполагаше с ловна двуцевка. Положението, и без това отчаяно, бе станало още по-лошо.

Тя изтича до банята и нахлузи чорапите и обувките на краката на Кит. После се помъчи да го изправи.

— Хайде, Кит, хайде, миличък. Трябва да дойдеш на себе си. Трябва да можеш да се движиш.

Топлината започваше да действа. Кит потръпна и очите му се отвориха докрай. Той я погледна удивено и изграчи пресипнало:

— Фиона?

— Да, аз съм, не халюцинираш. Открих те, скъпи. Сега трябва да изпиеш това. — Тя поднесе кутията кока-кола към напуканите му устни и се принуди да прояви търпение, докато той преглъщаше. — Ще те измъкна оттук, обещавам — добави тя.

— Къде е Блейк? — каза Кит с несвой глас, замазвайки съгласните.

— Блейк ли? — Фиона се зачуди от кое кътче на трескавия му мозък бе изскочило това име.

— Френсиз Блейк — настоя той. — Той ме докара тук. Той ми причини всичко това.

Това трябваше да звучи като халюцинация, но изведнъж всичко си дойде на мястото. Мъжът, с когото се бе разминала по пътя насам. В съзнанието й просветна някакъв спомен. Никога не беше виждала лично Блейк, но бе слушала гласа му по новините. Слуховото възприятие отключи визуалния спомен. От лицето на непознатия, когото срещна, не се виждаше кой знае колко, но сега, когато имаше с какво да го сравни, можа да прецени, че наистина е бил той. Френсиз Блейк беше мъжът с брадвата. Но докато съзнанието й приемаше видяното, интелектът й се съпротивляваше. Защо, по дяволите, му е било на Френсиз Блейк да отвлича Кит? Как бе възможно тъкмо той да е серийният убиец? Звучеше й безсмислено, направо абсурдно.

Освен това точно сега нямаше време за размисъл.

— Няма го — заяви тя с увереност, каквато въобще не изпитваше. Но къде наистина беше Блейк и какво правеше? Ако се съдеше по брадвата, наистина бе тръгнал да насече дърва за печката. Или пък съчките му трябваха, за да скрие в тях пушката. Най-вероятно се бе упътил обратно към къщата, като предварително бе скрил колата си някъде другаде. Тогава бе чул приближаването на лендроувъра. Дори да не знаеше коя е тя, беше ясно, че колата отива към единствения обитаван дом наблизо — затова той сигурно бе тръгнал обратно, за да изглежда, че отива някъде другаде.

Елементарен номер, но беше минал. Тя не го бе заподозряла нито за миг. А сега той знаеше, че тя е тук. Изключено бе просто да ги пусне да си вървят, нали? Не беше възможно.

Фиона тръсна глава в опит да подреди мислите си.

— Отивам да докарам лендроувъра — каза тя. Говореше бързо и отчетливо, за да прикрие страха, който свиваше стомаха й. — Искам да не мърдаш оттук. Ако успееш да дойдеш в колата, ще бъде чудесно. Но не се тревожи, ако пръстите още не те слушат. Ще мине доста време, докато кръвообращението се възстанови. Имаш ли представа колко кръв ти е източил?

— Повече от половин литър — въздъхна той. Говореше като пиян. — После припаднах. Мисля, че тогава е спрял. — Кит примигна и за първи път фокусира погледа си върху това, което го заобикаляше. Видя кървавите драсканици по стената и потръпна. — Да му се не види — той се опита да се засмее, но вместо това се разкашля. — Хич не го бива за художник.

Фиона се изправи и притисна главата му до гърдите си.

— Ще бързам колкото е възможно повече.

Пусна го, взе ножа от торбата, извади около инч от острието и го постави внимателно в джоба на якето си. Едва успя да се насили да остави Кит сам, но трябваше да докара колата, ако искаше да го спаси. Не можеше да чака Керълайн да призове кавалерията — не и сега, когато знаеше, че Блейк има пушка.

Отиде до предната врата и я открехна предпазливо. Огледа просеката. Нищо не помръдваше. Кожата й бе настръхнала от страх. Блейк можеше да е навсякъде наоколо, скрит сред дърветата, и да я държи на прицел. Можеше да се е скрил зад лендроувъра и да я чака, за да я удари с нещо и да я зашемети. Повдигна й се от страх.

Започна да отваря полека вратата. Плъзна свободната си ръка в джоба и стисна здраво ножа. Все още нищо не помръдваше. Ако Блейк действително я бе взел на прицел, щеше да му бъде по-трудно да я улучи, ако се движеше, вместо да стои тук и да се колебае. Сега или никога.

Тя прекоси тичешком просеката и затича надолу по пътеката. Учуди се, че стигна толкова бързо до лендроувъра. Беше забравила, че първоначално стигна до къщата по заобиколен път. Отвори вратата и скочи вътре, опря за миг глава върху волана и изхлипа от облекчение. „Стегни се!“, заповяда си тя и се изправи.

Понечи да запали двигателя и за миг я обзе нов ужас. Ами ако Блейк бе развалил мотора? Завъртя трескаво ключа и едва не се разплака от облекчение, когато двигателят заработи. Профуча обратно нагоре по пътеката, зави и паркира така, че задният капак на колата беше точно срещу вратата на къщата.

Остави мотора да работи, отвори задната врата и изтича обратно в къщата. Кит вече се бе поизправил и се подпираше на тоалетното казанче. Беше все така мъртвешки бледен, но държеше очите си отворени и като че ли осъзнаваше какво става около него. Фиона зашета наоколо, взе две одеяла и една възглавница, още няколко ризи на Кит, изтича навън и натовари вързопа в лендроувъра, като последно добави и спалния чувал. Подреди на пода някакво подобие на легло, после се върна за Кит.

— Трябва да се опиташ да ми помогнеш — каза тя. — Не мога да те нося.

Кит кимна.

— Мисля, че вече мога да стоя прав. В дневната има един бастун. С негова помощ може и да се справя.

Гласът му бе все още треперлив и много тих.

Фиона намери бастуна, подпрян в един ъгъл. Беше модерен алуминиев бастун, с възможност за телескопично удължаване, и с пружина, която да поема удара. Тя го удължи леко, за да може Кит да го ползва като овчарска гега.

Върна се в банята, пъхна ръката на Кит в кожената халка на края на бастуна и му помогна да я стисне.

— Чувствам бодежи — измънка той.

— Вярвай ми, това е добър признак — отвърна Фиона. Мушна ръка под другия му лакът и с нейна помощ той успя да стъпи на краката си.

— Господи, мускулът ми се схвана — простена той. Десният му крак се подгъна, когато трябваше да поеме тежестта му.

Стори й се, че измина цяла вечност, преди той да успее да пристъпи веднъж. Чувстваше как по гърба й се стича пот. Успяха с мъка да стигнат до вратата, а после и до лендроувъра. Фиона го завъртя така, че той седна в багажника, после качи и краката му, опита се да го нагласи колкото може по-удобно и попита:

— Добре ли си?

Той успя да се усмихне.

— В сравнение с какво? Вие ми се свят, всичко около мен се върти, и имам чувството, че ще повърна всеки момент.

— Това е само от обезводняване и ниско кръвно налягане. Вярвай ми, Кит.

Когато най-сетне затвори вратата и подкара лендроувъра, Фиона изпадна в невероятна еуфория. Беше се справила. Напук на вероятностите, успя да го намери навреме. Щяха да се измъкнат. Изпита желание да запее. Минаха гората и вече се движеха по открития склон. Фиона виждаше пред себе си иглолистните насаждения, зад които се криеше мостът.

Когато наближиха дърветата, отзад се разнесе гласът на Кит.

— Той няма да ни пусне така лесно, Фиона — каза той едва чуто. — Спри колата.

Макар да отиваше против инстинкта си, който й подсказваше да се движи колкото може по-бързо, Фиона се подчини. Извъртя се на седалката и го погледна.

— Какво има, Кит?

— Ако мостът го няма, закъсваме — каза той с усилие. — Бинокълът — в жабката. Слез и погледни какво е положението. Моля те.

— Взел е пушката ти, Кит. Може в момента да ни наблюдава.

— Досега вече да е стрелял. Моля те.

Фиона се замисли.

Имаше смисъл в това, което каза Кит. Ако Блейк беше от тази страна на пропастта, той щеше досега да е стрелял по тях, още докато се качваха на лендроувъра. При това можеше да се прикрива зад боровете. Кит още не бе излязъл от шока и тя не можеше да си позволи да рискува. Слезе от колата и тръгна покрай дърветата към завоя, от който можеше да види моста. Когато зави, прикривайки се зад няколко израснали наблизо едно до друго дървета, на лицето й се изписа усмивка. Мостът си беше на мястото. Каза си доволно, че страховете на Кит се бяха оказали неоснователни.

Но след като тъй или иначе бе взела бинокъла, реши да провери по-внимателно дали няма разхлабени греди. Вдигна бинокъла към очите си и нагласи фокуса така, че да вижда ясно моста. Първоначално всичко й се стори наред. После сърцето й подскочи. Свали бинокъла от очите си, после го вдигна и пак погледна. Идеше й да се разплаче. В далечния край на моста въжетата бяха прерязани почти докрай. Прорезите се виждаха ясно през бинокъла.

Нямаше изход. От път към свободата мостът се бе превърнал в смъртоносен капан.

Глава 55

Керълайн провери отново номера, който й бе дала Фиона, и хвърли притеснено поглед към часовника си. Бяха минали шейсет и една минути, откакто беше махнала за довиждане на Фиона. Каквото и да се бе случило, когато приятелката й бе стигнала до крайната си цел, явно съществуваше някакъв проблем. Керълайн се ядосваше на себе си, че остави Фиона да отиде сама срещу опасността, но прецени, че в инструкциите й имаше логика. Ако положението бе такова, че Фиона не можеше да се справи сама, Керълайн по-скоро би й създавала допълнителни проблеми, вместо да й помогне. Въпреки всичко се измъчваше от страх и чувство на вина.

Бързо изсипа всичките си дребни монети в процепа на телефонния автомат и набра номера. От другата страна се чуха три прозвънявания, после приглушеното бръмчене, докато разговорът се прехвърляше на друг телефон. Този път някой вдигна слушалката на второто позвъняване.

— Криминален отдел, слуша детектив Мулън — изръмжа пресипнал мъжки глас.

— Трябва да разговарям с главен инспектор Санди Галоуей — каза Керълайн.

— В момента не е тук. Мога ли да ви помогна с нещо?

Откъде да започна?

— Вие работите ли по случая Дрю Шанд? — попита тя.

— Да не би да имате сведения, които могат да помогнат на следствието? Бихте ли ми казали името си?

— Не, не бих казала, че разполагам точно със сведения. Обаждам се от името на доктор Фиона Камерън. Тя е поканена за консултант на главен инспектор Галоуей по случая. Разберете, жизненоважно е да говоря с него.

— Съжалявам, но не е на работа. Мога ли да му предам някакво съобщение?

Притеснена, Керълайн се опита да обясни набързо на следователя за какво става дума, съзнавайки, че апаратът ще изгълта монетите всеки момент.

— Доктор Камерън е попаднала на следа и се опасява, че може да се озове в опасна ситуация. Убедена е, че убиецът е още на свобода. Помоли ме да потърся главен инспектор Галоуей, ако не се върне до един час — тя говореше припряно и съзнаваше, че не се изразява ясно. — Струва ми се, че има нужда от помощ.

— Помощ за какво? — следователят явно не разбираше.

— Мисли, че знае къде се е скрил убиецът със следващата си жертва. Никой не пожела да я изслуша, затова тя тръгна сама по следите му.

— Вижте какво, госпожице, имам чувството, че е станало недоразумение. Доколкото ми е известно, убиецът на Дрю Шанд е арестуван. Откъде се обаждате.

— Намирам се до Леърг. На брега на Лох Шин.

— Леърг ли? Опасявам се, че сте малко извън нашия участък — гласът му прозвуча развеселено. Беше ясно, че я има за откачена. — Защо не се обадите в местната полиция?

— Чакайте, не затваряйте! — извика Керълайн. — Знам, че звучи налудничаво, но аз не съм някоя откачалка. Фиона Камерън е в опасност. Имам нужда от помощ.

— Обадете се на полицията в Леърг. Те могат да ви помогнат. Другото, което мога да ви предложа, е да оставите съобщение за главен инспектор Галоуей.

— Ще се свържете ли веднага с него? — попита тя.

— Ще направя всичко възможно да получи съобщението веднага.

— Добре тогава. Предайте му, че Фиона е тръгнала към къщата на Кит Мартин, която е близо до Алт а’Клаон, някъде по бреговете на Лох Шин — тя издиктува по букви името на речното ждрело. — Пратила му е факс, не разбирам защо не го е получил. Моля ви, предайте му, че тя се нуждае спешно от помощ. — В този момент се включи записан глас, който я уведоми, че й остават десет секунди. — Изключително е важно — подчерта тя и линията прекъсна.

Тя тръшна слушалката и извика:

— Майната му! Всичко оплесках!

Блъсна стъклото с разперена длан. Пропадна единственият й шанс да се свърже с полицията в Единбърг, а с всяка изминала минута се увеличаваше опасността за живота на Фиона.

Имаше ужасното чувство, че в местната полиция ще й обърнат още по-малко внимание. Но нямаше какво друго да направи. Тъй или иначе трябваше да се върне в Леърг, ако искаше да проведе още телефонни разговори.

Докато продължаваше да ругае некадърността си, Керълайн тръгна към колата. Непрестанно се молеше Фиона да е още жива.

— И да е, няма да е благодарение на теб, глупачко! — заключи тя, направи обратен завой и потегли към града.

Когато Джерард Койн се появи пред дома си тази сутрин, Джоан въздъхна облекчено.

— Не е с колелото — отбеляза тя, докато се взираше в огледалото за обратно виждане.

— Слава богу — отвърна Нийл. Той гледаше в извитото под удобен ъгъл странично огледало. Койн подмина колата, в която седяха, и продължи нататък по улицата. Преди да стигне ъгъла, го сподириха двама следователи — по един на двата тротоара на улицата. Джоан запали колата и я изкара на платното. Инструкциите бяха ясни. „Чакате, докато Койн спре някъде, и тогава го заобикаляте.“ Двамата колеги, които го следяха пеш, бяха съпроводени от още двама, а Джоан и Нийл чакаха в колата, за да се присъединят в последния момент.

Койн прекоси лабиринта от малки улички и излезе на Каледониън Роуд, близо до пресечката с Холоуей Роуд. Наближи един магазин за велосипеди, чиято стока бе изнесена на тротоара, забави ход, спря и започна да оглежда един бегач.

— Време ли е да предприемем нещо? — попита Нийл, докато наближаваха много бавно магазина.

— Така ми се струва — отвърна Джоан и запали аварийните светлини.

Нийл заговори в радиостанцията.

— Алфа Танго до всички. Започваме да обграждаме заподозряния.

Излезе от колата и забърза по тротоара. Останалите следователи заобиколиха Койн, който се обърна с гръб към витрината, разтворил широко очи от учудване.

— Джерард Патрик Койн? — попита рязко Нийл.

— Да, защо? — Койн се опита да говори спокойно, но не успя.

— Следовател Нийл Маккартни от Столичната полиция. Моля да ме съпроводите до най-близкия полицейски участък, за да ни окажете помощ във връзка с един случай.

Койн поклати глава.

— Грешиш, приятелче. В нищо не съм се провинил. — Очите му се стрелкаха насам-натам, сякаш търсеше изход за бягство. Но полицаите го бяха заобиколили отвсякъде, а зад тях вече се бяха натрупали и минувачи, любопитни да разберат какво става.

— В такъв случай няма да имате нищо против да ни отговорите на няколко въпроса, нали? — Нийл пристъпи към него.

— Арестувате ли ме? — попита Койн.

— От вас зависи, сър. Бихме предпочели да ни съпроводите доброволно.

— Май нямам избор, а? — отбеляза Койн с тон на несправедливо оскърбен човек.

— Колата чака — отвърна Нийл.

Полицаите оградиха Койн от всички страни и го вкараха на задната седалка на колата. От двете му страни седнаха Нийл и един друг следовател. Слабото лице на Койн застина в нацупена гримаса. Беше скръстил здраво ръце пред гърдите си.

— Правите голяма грешка — каза той възмутено.

— Ще имате възможност да ни помогнете да я поправим — каза любезно Нийл. Можеше да си позволи да се държи учтиво. Всичко бе минало по план.

Фиона отпусна ръка на волана.

— Какво да правим сега? — попита тя. — Би трябвало по някое време да пристигне помощ — помолих Керълайн да повика ченгетата и тя сигурно го е направила досега. Но те може да решат, че въпросът не е спешен. Имам чувството, че точно така ще стане. Освен това кой знае колко време ще им отнеме да стигнат дотук. Казваш, че друг път не съществува?

— Път за кола няма — потвърди Кит. Беше успял да се привдигне малко и сега седеше. Спазмите и бодежите в мускулите му бяха попреминали. Вече не се чувстваше като кандидат-покойник. Главата му беше още замаяна — като в прехода между напиване и махмурлук, но той започваше да свиква с това. — Но можем да се измъкнем пеш. Пътеката минава по хълма, на около шест мили оттук. Аз не бих могъл да извървя целия път, но ти можеш да минеш от другата страна и да потърсиш помощ.

— Не мога да те оставя тук — гласът на Фиона беше приглушен, защото бе отпуснала глава на гърдите си. — Нищо не може да попречи на Блейк да се върне за теб. Нищо не доказва, че си е тръгнал оттук. Аз на негово място бих се скрила от другата страна на пропастта, за да се убедя, че жертвите ми наистина ще паднат в нея. Ако мине известно време, без да се появим, той сигурно ще разгледа картата и ще разбере какво се опитваме да направим. Тогава ще се върне за теб. Дори да трябва да мине по целия път пеш, пак ще стигне дотук, преди аз да стигна до главното шосе.

— Имаме ли друга възможност, освен просто да чакаме повиканата от Керълайн помощ?

— Ти трябва да бъдеш откаран в болница, Кит. Освен това, дори полицията да дойде, какво би станало? Или ще видят, че въжетата на моста са прерязани и ще трябва да си останат от другата страна, или няма да забележат и ще паднат в пропастта.

Настана много дълго мълчание. Накрая Кит каза:

— Имам една идея, която може и да свърши работа. Но не съм много сигурен…

— Все е по-добре от нищо.

— Като чуеш за какво става дума, може да не си на същото мнение.

Стив не пестеше похвалите.

— Свършихте чудесна работа, операцията беше изпълнена като по часовник и по всички правила. Защитата няма да може да се хване за нищо. Блестяща работа. Довечера аз черпя. Арестуван е официално, нали?

Нийл кимна.

— По обвинение в убийство. Изглеждаше като ударен с нещо по главата. Но си знае работата. Щом чу обвинението, не продума повече, само каза, че иска да се свърже с адвоката си.

Стив взе един лист, който беше на бюрото му.

— Чудесно. Ето ви разрешение за обиск по параграф осемнайсети. Искам ти да ръководиш претърсването, Нийл. Знаеш какво трябва да търсите. Нека Джон и Джоан започнат разпита. Аз ще наблюдавам от съседната стая. Джон, нека Джоан говори. Този тип има проблем с жените. Искам да го изнервя, а ако Джоан се държи с него като мъжкарана, може да постигнем тъкмо това. Ще се справиш ли, Джоан?

Тя се усмихна мрачно.

— С най-голямо удоволствие.

Преди Стив да успее да каже още нещо, телефонът му иззвъня. Той го включи и каза:

— Главен инспектор Престън.

— Стив? Обажда се Сара Дювал. Можеш ли да прескочиш до Сноу Хил? Искам да ти покажа нещо.

— Сара, всеки момент ще ме изядат крокодилите. Не може ли да дойда по-късно?

— Опасявам се, че не може. Ще ти обясня. Възложих на един екип да прегледа всички записи от охранителните камери в Смитфийлд и сме на мнение, че открихме човека, който внася останките на Джорджия Лестър във фризера.

— Звучи чудесно. Но защо съм ти аз? — попита нетърпеливо Стив.

— Защото мисля, че човекът е Френсиз Блейк.

— Какво?!

Стив не можеше да повярва на ушите си.

— Аз видях кадрите. Сравних ги със снимките на Блейк. Струва ми се, че не може да има никакво съмнение.

Стив попита объркано:

— Ами Редфорд?

Дювал помълча, преди да отговори:

— Като че ли сме направили грешка с Редфорд.

Ушите му писнаха. Ако Редфорд не беше убиецът, как е възможно да е Френсиз Блейк?

И, което бе по-важно, ако Редфорд не беше убиецът, къде бяха Кит и Фиона?

— Можеш ли да дойдеш, за да погледнеш и ти? — гласът на Сара Дювал долетя до него сякаш много отдалеч.

— Аз тъкмо… не, не, трябва… Сара, можеш ли да пратиш записа по някого?

Пак настана мълчание.

— Разследваме убийство, сър. Не можете ли да ми отделите половин час? — тонът й бе още по-укорителен от думите.

— Току-що арестувахме убиеца на Сюзън Бланчард — каза Стив безизразно. — Не мога да напусна Ню Скотланд Ярд. Почакай малко. — Той покри микрофона с ръка и махна на следователите с другата. — Ще дойда след пет минути в общото помещение. — Когато излязоха, той отново заговори в микрофона. — Виж какво, би трябвало да знаеш, че Фиона Камерън е изчезнала някъде. Трябвало е днес сутринта да се срещне с главен инспектор Галоуей, а не се е появила. Той ми каза, че тя му се обадила още снощи, защото си била втълпила, че Редфорд не е убиецът. Била е убедена, че убиецът е още на свобода. Била е убедена също така, че той е отвлякъл Кит Мартин. Не мога да се свържа нито с Фиона, нито с Кит. Струва ми се, че имаме сериозен проблем.

— Напълно съм съгласна с теб — отвърна Сара Дювал.

— Но не мога да разбера как е възможно убиецът да е Блейк. Според сведенията от наблюдението, Блейк вчера изобщо не е излизал от апартамента си.

— Блейк е, Стив. Живота си залагам.

Но Стив осъзнаваше с тревога, че залогът не е животът на Сара Дювал.

— Трябва да говориш с Галоуей — каза той.

Но Дювал си имаше приоритети.

— Първо трябва да намеря Френсиз Блейк — заяви тя.

От наблюдателницата си сред дърветата на другия бряг на пропастта, Френсиз Блейк не откъсваше поглед от пътя, който водеше към моста. Защо се бавеха? Тя трябваше да е успяла да го освободи досега. Той знаеше, че в барачката при генератора има пълен набор инструменти. Нали там откри брадвата, с която разби катинара на шкафа, за да вземе пушката.

Още не можеше да повярва, че този път не му бе провървяло. Беше излязъл, за да откара джипа си от другата страна на пропастта. Но някакъв вътрешен глас му подсказа да вземе пушката, скрита в наръч съчки. За щастие чу приближаването на лендроувъра и съобрази да тръгне в обратна посока, като че ли тъкмо излизаше от гората. Ако я бе чул малко по-рано, можеше да е готов за идването й. Разбира се, това би променило схемата, но пък удоволствието да застреля отблизо Фиона Камерън би било за него нещо като глазурата на тортата.

Подпря пушката на едно дърво до себе си и пъхна ръце в джобовете, за да ги стопли. Наистина, слънцето грееше, но си беше октомври, а тук, в сянката на дърветата бе студено като посред зима. Все пак струваше си да почака, за да ги види как ще паднат в пропастта. Това несъмнено щеше да бъде краят им.

След това вече щеше да бъде свободен. Щеше да има свободата да продължи да убива — или ако предпочита, да се откаже. Беше убеден, че от страна на полицията не го заплашва нищо. Знаеше, че Фиона Камерън действа сама. Не беше успяла да убеди приятелчетата си в полицията, че идеята й е основателна. Нали бяха прибрали лудия Редфорд. Сигурно бяха напълно убедени, че са заловили убиеца. Ако не беше така, като се има предвид колко тесни бяха връзките й с полицията, досега тук щеше да е довтасал цял полк. Така щеше да бъде, ако смятаха, че ще им се удаде да заловят сериен убиец. В това имаше някаква приятна ирония. Именно психолозите профайлъри като нея бяха съсипали живота му, а той бе се заел да унищожава хората, които бяха превърнали профайлърите в нещо като божества. Сега обаче тъкмо тя не бе успяла да накара някой да й повярва. Може би това бе подходящ финал за кариерата му?

Блейк извади ръка от джоба си и загриза една кожичка на палеца си. Шибани профайлъри! Бяха го накиснали, само и само за да покажат колко ги бива. Но той ги бе надхитрил. Сега силата беше в негови ръце, а беше и недосегаем.

Бе разполагал с предостатъчно време, за да състави плановете си. От самото начало му беше ясно, че ще го освободят още на първо прочитане на обвинението. През цялото време, докато лежеше в предварителния арест, мислеше колко несправедливо бяха постъпили спрямо него. Би било прекалено явно, ако бе набелязал за жертви ченгетата и психолозите, които му скроиха капана. При това те никога не биха страдали толкова, колкото бе страдал той. Беше загубил дома си, работата си, приятелката си и доброто си име. Единственото, което щяха да загубят те, бе животът.

Не, редно бе да плати някой друг. Кой бе успял да убеди хората, че специалистите по психологическо профилиране са всезнаещи? Много просто. Писателите на психологически трилъри. Особено тези, чиито книги бяха филмирани и гледани от милиони хора. Те носеха отговорност за това, което се бе случило с Френсиз Блейк. Те щяха да платят за стореното.

Успя да се снабди с книгите им, още докато беше в затвора, а се оказа доста лесно да научи и почти всичко за техния начин на живот. Те постоянно даваха интервюта. Да не говорим пък, че някакъв нещастник бе издал сборник с интервюта на всички британски автори на криминални романи. А когато излезе от затвора, започна да търси и в Интернет. Успя да открие всичко, което му трябваше. Най-трудно бе да разбере местонахождението на къщата на Кит Мартин. Благодарение на няколко такива интервюта той бе успял да разбере къде приблизително трябва да търси, а после откри точния адрес в поземления регистър. Осигури си подробна карта на местността и оттам нататък нямаше проблеми. Докато беше в Испания, никой не го следеше. Беше проверил много внимателно. Беше много просто да прекоси несъществуващите европейски граници и да се прибере с ферибот. А пък да се измъкне от жалкото следене, организирано от лондонската полиция, изобщо не представляваше трудност. Стига да си подаваше носа навън веднъж дневно и да успееше да създаде впечатлението, че живее като отшелник, ченгетата привикваха към тази мисъл и го оставяха на мира, така че можа да изчезне по за четиридесет и осем часа — за да си свърши работата в Дорсет и сега, в Съдърланд. Беше убеден, че дори не бяха разбрали, че от жилищната кооперация има и заден изход, който излизаше в тунела, където спираха камиони, за да зареждат магазините.

Едно нещо те никога нямаше да разберат — и то бе доколко се бе променил животът му след това, което видя на Хампстед Хийт. Тогава разбра колко лесно е всъщност да отнемеш човешки живот. Когато сам се зае с тази работа, тя се оказа още по-лека, отколкото очакваше.

Докато не се появи Фиона Камерън и не провали грижливо изготвените му планове. Е, и тя щеше много скоро да си получи заслуженото.

Той отново преговори начина, по който смяташе да се измъкне. Беше отдалечил тойотата от къщата веднага, щом разтовари Кит и го завърза в банята. Връзката би била направена много по-трудно, ако някой местен жител я забележеше край пътя, отколкото ако я видеха при къщата. Беше я оставил преди завоя, на няколко минути път от сегашната си позиция, паркирана с предницата към езерото. Много бързо щеше да се озове на пътя и да потегли обратно на юг.

Тогава чу двигателя на лендроувъра, макар колата още да не се виждаше. След малко тя се появи иззад завоя, забави и почти запълзя към моста. Виждаше очертанията на двете фигури през предното стъкло. После колата потегли напред. Двигателят ръмжеше и протестираше.

Още щом предните колела стъпиха на моста, въжетата се скъсаха. Сред трясък на дърво и скърцане на метал лендроувърът се плъзна напред и рухна в пропастта, усукан в железните въжета. Настана кратко мълчание и веднага след това се разнесе страшен трясък. Дърво и метал се блъснаха и разбиха в скалите отдолу.

Блейк си проправи път през храсталаците и излезе почти на ръба на пропастта. Пристъпи плахо напред. Боеше се да не се хлъзне и да се присъедини към жертвите си. Хвърли поглед надолу с надеждата да види телата им сред останките от колата и моста.

Покривът на лендроувъра се бе разцепил при падането, разкривайки смазаното купе. Но на мястото, където очакваше да види Кит Мартин и Фиона Камерън, видя само нещо прилично на разпилени дрехи и няколко тенджери.

Блейк изруга. Копелетата си бяха въобразили, че ще успеят да го надхитрят, така ли? Е, можеха да се откажат от тази идея. Вбесен, той изтича обратно до тойотата и извади картата от жабката. По един или друг начин щеше да натопи ръцете си в кръвта им, преди да свърши денят.

Глава 56

Керълайн хвърли един поглед на полицая зад гишето в участъка на Леърг и се отчая. Според нея момчето беше на дванайсет години, при това притеснително и несръчно. Тъмнорусата му коса не беше стригана от майстор в занаята. Лицето му приличаше на блед лунен пейзаж, осеян с издутини — издуто чело, високи скули, тесен, но силно закривен надолу нос, който накрая бе неуместно заоблен, изпъкнали челюсти, щръкнала напред брадичка и солидна адамова ябълка. Когато Керълайн се появи в участъка и заяви, че се нуждае от помощта му, той се беше изчервил.

— Знам, че това, което ще ви кажа, може да ви се стори странно — подхвана тя, — но наистина е въпрос на живот и смърт.

Да му се не види, докарах го точно като някоя откачалка.

Той взе химикалка и каза:

— Може ли да ми кажете името си, моля?

— Доктор Керълайн Матюз — титлата понякога помагаше. Понякога помагаше дори неправилната асоциация, която тя предизвикваше. — Вижте, не искам да създавам проблеми, но може ли да отложим попълването на формулярите? Животът на моя приятелка може да е в опасност, и ми се струва, че трябва да предприемете нещо спешно.

Той сви устни в упорита линия, но издържа само пет секунди на ледения й син поглед и капитулира.

— Да, добре. За какво става дума, докторе?

Беше ясно, че е по-добре да не започва с цялата история.

— Един мой приятел има къща наблизо. Кит Мартин, писателят на криминални романи.

Лицето на полицая светна.

— О, да, нагоре след Алт а’Клаон.

— Работата е там, че от известно време той получава заплашителни анонимни писма и приятелката му се притесни, защото от вчера не можеше да се свърже с него. Уплаши се, че някой луд може да го следи. Опасяваше се дори, че може да му се е случило нещо лошо. Тъй или иначе, тя тръгна към къщата преди около час и половина. Помоли ме, ако не се върне до час, да се обадя на полицията — Керълайн постигна най-топлата си усмивка. — И ето ме тук. Наистина ми се струва, че трябва да тръгнете натам и да разберете какво се е случило.

Той явно се колебаеше.

— Трябва да поговоря с някого преди това — каза той. По тона му можеше да се предположи, че става дума за някаква непреодолима трудност.

Защо не поговориш тогава? Идеше й да започне да крещи.

— Не може ли малко по-бързо? Моля ви!

Той се почеса по челото с химикалката.

— Ами тогава да ида да поговоря с някого. — Разгъна дългото си слабо тяло и тръгна към една врата в дъното. — Почакайте малко. Ей сега ще се върна.

Керълайн притвори очи. Плачеше й се. Ужасът й нарастваше с всяка изминала секунда. „Моля те, господи, запази я жива и здрава“, обръщаше се тя към Бога, в когото всъщност не вярваше. Той не беше запазил Лесли; дълбоко в себе си се съмняваше, че би помогнал и на Фиона.

Но нямаше какво друго да стори.

Новините от обиска в апартамента на Джерард Койн бяха подчертано окуражаващи. Стив почувства как притесненията му се уталожиха, докато слушаше предварителния доклад.

Следователят описа как открили в банята под едно килимче изрязан капак в пода, който можел да се отваря. В кухината намерили найлонов плик, пълен с изрезки от вестници. Изрязани били статии за всеки от случаите на изнасилване, които Тери бе идентифицирала като свързани, както и някои по-общи публикации за зачестилите случаи на изнасилвания в Северен Лондон. Нещо повече, имало отделна купчина изрезки на статии, посветени на убийството на Сюзън Бланчард. Статии за други престъпления нямало.

В кухината открили и много остър кухненски нож. Ножът бил вече изпратен в съдебномедицинска лаборатория, където щял да бъде подложен на всички съществуващи тестове, за да се разбере дали по него няма следи от кръвта на Сюзън Бланчард.

— Струва ми се невероятно, че е запазил ножа — каза Стив, за пореден път удивен от глупостта — или арогантността — на престъпниците.

— Все още не сме сигурни, че точно това е ножът — каза предпазливо колегата му. — Може да е бил този, с който е заплашвал изнасилените жени. Не е задължително с него да е убил и Сюзън Бланчард.

Сред дрехите на Койн бяха намерени няколко колоездачни екипа, които също бяха изпратени за анализ.

Намерили бяха и трофеи и грамоти от няколко колоездачни състезания, спечелени от Койн. Напълно възможно бе той да е бил велосипедистът, който бе префучал с такава скорост през Хампстед Хийт онази сутрин. Разполагаше с необходимото умение и издръжливост, за да го направи, дори без да се изпоти. Стив отиде в помещението до стаята за разпити и се приготви да наблюдава как ще се справят колегите му с Джерард Патрик Койн. Разпитът тъкмо бе започнал, когато се обади Сара Дювал.

След като огледа внимателно картата, Блейк видя само една възможност. Изключено беше да се опитат да излязат на пътя, който вървеше по брега на езерото. Знаеха, че той разполага с кола и че няма как да не ги забележи. Единствената друга възможност бе да опитат да прехвърлят хълма. Тогава биха излезли на пътя за Леърг в съседство с няколко къщи, а поне в една от тях сигурно имаше телефон.

Не му се вярваше Мартин да има сили да извърви толкова път. Тя сигурно щеше да го остави в къщичката и щеше да тръгне да търси помощ. Блейк си каза, че за него това би било идеалното решение. Можеше да стигне с колата докъм края на пътеката, където тя трябваше да се появи, да намери удобно място, откъдето да се прицели, и да я застреля. В дива местност като тази имаше предостатъчно места, където можеше да се скрие труп.

После можеше да се върне през хълма към къщичката и да довърши това, което бе започнал. Това би било неочаквано удоволствие — да се върне отново към темата на „Кръвна картина“. Далеч по-удовлетворяващо, отколкото ако бяха загинали в пропастта.

Изглежда боговете бяха решили да го възнаградят за търпението. Той го заслужаваше, но в този живот малко хора получаваха това, което заслужават. Отскоро той се бе намесил, за да постигне известна справедливост, и забелязваше с удоволствие, че вселената минава на негова страна.

Блейк завъртя ключа, усмихна се доволно и подкара джипа надолу по хълма, към тъмните води на Лох Шин.

Много малко от следователите, работили със Стив Престън, го бяха виждали да избухне. Но не можеше да има съмнение, че нещастните следователи, които бяха следили Френсиз Блейк, щяха да станат жертви на ужасен гневен изблик. Джоан и Джон, прекъснати още преди да бяха започнали истински да разпитват Койн, както и Нийл, повикан от апартамента на заподозряния преди приключване на обиска, бяха наясно, че се бяха провалили страховито.

— Не е за вярване! — беснееше Стив. Лицето му беше мъртвешки бледо, като изключим двете червени петна на скулите. — От вас се очакваше да не изпускате от очи този човек, а според сведенията, които имаме от полицията на централен Лондон, той си е влизал и излизал, когато си поиска, и то без ваше знание. Нямате и най-смътна представа какво е правил, докато вие сте мислили, че си е у дома, нали?

— Никой не ни беше предупредил за колелото — каза заинатено Джон.

— През цялото това време Блейк е държал състезателно колело в задния двор, имал е ключ към задната врата, а оттам — достъп до тунела, където спират камиони, за да зареждат магазините. През цялото това време, през което се предполага, че сте го следили, вие нито веднъж не сте отишли да видите какво има зад жилищния блок!

Нийл гледаше в пода. Джоан сви безпомощно рамене.

— Нямахме представа, че от апартамента на Блейк може да се стигне до вратата към задния двор, сър — каза тя плахо.

— Предполага се, че сте следователи — Стив почти изплю думите, гласът му бе натежал от презрение. — Някой униформен новак би бил по-съобразителен от вас тримата, взети заедно. Онези от централен Лондон ни имат за абсолютни идиоти. — Той удари с юмрук по бюрото. — Някой от вас има ли поне смътна представа къде е Френсиз Блейк в момента?

Никой не отговори. Стив затвори очи и стисна юмруци. Само това му липсваше. По всичко изглеждаше, че Кит е изчезнал. Фиона се скиташе незнайно къде из шотландските планини, заета незнайно с какво, а той не можеше да предприеме нищо, защото най-неочаквано следствието по случая Сюзън Бланчард бе отново в пълен ход. По-лош кошмар от това не би могъл да си представи. Отвори очи и изръмжа:

— Кога за последен път някой от вас го е виждал в апартамента му или вън от него?

— В петък сутринта слезе до магазинчето за вестници — каза Нийл. — Денят беше лош, затова не се учудих, че не излезе повече. Лампите в апартамента светиха цял ден.

— Не ти е минало през ума, че може да ги включва с таймер, нали? — сопна се Стив. — Излиза, че от вчера сутринта ние нямаме представа къде е Блейк! Вероятно нямаме и представа кога ще се върне.

Отново никой не отговори.

— Някой да има представа накъде може да е тръгнал?

Тримата се спогледаха, но не проговориха.

— Блестящо — Стив си пое дълбоко дъх, за да потисне донякъде гнева си. Извади от чекмеджето пура, разкъса опаковката и я запали. Никотинът като че ли достигна направо до душата му. Познатият аромат го поуспокои. — Нийл, тръгвай незабавно за жилището на Блейк. Поговори със съседите, виж дали няма да успееш да измъкнеш от тях нещо, което хората от централната лондонска полиция са пропуснали. А вие двамата идете да пиете кафе, стегнете се и се връщайте до двайсет минути. В централната полиция нямат заподозрян за разпит, но вие имате.

Тримата се изнизаха навън. Раменете на Стив се отпуснаха унило. По всичко личеше, че този ден ще е най-неприятният в живота му. А при това положението тепърва можеше да стане много по-неприятно.

Фиона зави покрай скалата, край която бе оставила Кит преди петнайсет минути. Той седеше на един плосък камък, опрян на скалата, и пиеше кока-кола. Лицето му не беше изгубило призрачната си бледност, но й се стори малко по-буден, отколкото беше, когато му помогна да излезе от колата и да измине няколкото ярда до мястото, където сега седеше.

— Как мина? — попита той.

Фиона потърка рамото си, където го бе ударила, когато скочи от колата.

— Да кажем, че на кино изглежда доста по-лесно — каза тя.

— Но стана, така ли?

Тя кимна.

— Оставих отворена вратата при мястото на шофьора. Включих на първа скорост, затиснах газта с камъка и скочих. Както ти беше предсказал, вратата се захлопна и колата продължи по права линия. Излезе на моста и падна в пропастта. Струва ми се, че не може да е разбрал нищо.

Кит успя да се усмихна едва-едва.

— Добре се справи, Фиона.

— Бях умряла от страх, държа да подчертая.

— Нарани ли се?

Тя направи гримаса.

— Ударих си рамото в някакъв камък, когато се претърколих. Нищо сериозно, но сигурно ще имам страхотна синина. А сега е време да тръгваме.

— Не знам дали ще се справя — каза Кит. — Все още съм доста замаян.

— И аз не знам дали ще се справиш — отвърна Фиона. — Но няма да те оставя тук сам. Ако Блейк все пак е схванал хитрия ни план, ще тръгне по петите ни. Няма да те оставя сам и безпомощен. Ще се опитаме да стигнем колкото е възможно по-нагоре по хълма. Ако стане невъзможно да продължаваш, ще ти намерим някое място, където да се скриеш и да чакаш, докато доведа помощ. Но тук е прекалено близо до къщата. Трябва да увеличим разстоянието между нас и Блейк.

Тя разгъна картата и двамата се заеха да я разглеждат. След като видя прерязаните въжета на моста, Фиона се бе върнала с лендроувъра обратно до къщата, после откара Кит колкото бе възможно по-далеч зад нея. Според него оттук можеше да се стигне пеш до главния път, някъде около мястото, където се беше разделила с Керълайн. По нейна преценка разстоянието беше между пет и шест мили. Ако вървеше сама, това щеше да й отнеме малко повече от два часа. Но с Кит в сегашното му състояние трябваше да предвиди поне четири-пет часа. Все пак се налагаше да опитат. Поне не личеше да е получил тежко мозъчно сътресение — в противен случай идеята им би била неизпълнима.

Тя изслуша неговото описание на маршрута, после го преговори, за да го запомни по-добре. По-голямата част от пътя беше почти равен. Щяха да вървят покрай боровите насаждения. Според Кит имаше утъпкан път — или по-скоро пътека — до шосето.

— Добре, хайде да тръгваме — каза Фиона, свали непромокаемото яке и помогна на Кит да го облече. То щеше да съхрани по-добре телесната топлина, а тя се опасяваше, че скоро ще има нужда от това. Наведе се, мушна се под дясната му мишница и му помогна да се изправи. С бастуна в другата ръка той започна да се влачи бавно по пътеката напред. Фиона вървеше по пирена, без да откъсва очи от тясната пътека, за да избягва търкалящи се камъни и дървесни корени. Каза си, че поне времето е на тяхна страна. В това състояние на Кит един студен вятър или дъжд биха могли да се окажат фатални. Но небето беше горе-долу ясно, слънцето продължаваше да грее, в хладния въздух почти не се долавяше полъх.

Тя не чуваше нищо друго, освен хрипливото дишане на Кит чувстваше само тежестта на тялото му, долавяше страха, който пулсираше в него. Не си хабяха силите с разговори. Просто се бяха съсредоточили в усилието да местят единия крак пред другия.

След половин час тя намери подходящо място и обяви почивка. Спряха до дълга, ниска стена от шисти, обагрени във всевъзможни оттенъци на сивото, които се открояваха на общия кафяв фон на пирена. Фиона помогна на Кит да седне и се отпусна на земята до него.

— Пет минути — каза тя. — В якето ти има енергийна закуска. Ще успееш ли да хапнеш?

Кит кимна. Беше прекалено уморен, за да говори. Извади блокчето от джоба си, но пръстите му не можаха да се справят с опаковката, затова Фиона я свали вместо него.

— Ще се оправиш — каза тя уверено. — Организмът ти още не е почнал да функционира пълноценно. Всичко е от шока.

Той започна да яде бавно, като дъвчеше продължително всяка хапка, преди да преглътне. Предложи блокчето на Фиона, но тя отказа. Когато свърши с яденето, тя се изправи. Време беше да продължат. По нейна преценка бяха изминали една миля, а това беше недостатъчно.

Продължиха бавно и мъчително. Фиона поемаше тежестта на тялото му, доколкото й стигаха силите. Мислеше колко удивителна бе наистина тази способност на човешкото тяло да се справя с кризисни ситуации. Адреналинът беше страхотно лекарство. Знаеше, че когато всичко свърши, ще рухне, но знаеше също, че дотогава може да надхвърли всякакви предполагаеми граници на издръжливост.

Измина още половин час и отново спряха да почиват. Фиона виждаше, че той започва да се уморява все по-бързо и съзнаваше, че по никакъв начин няма да успее да измине още четири мили. Реши да опита да повървят заедно поне още една миля, и после да потърси място, където да го скрие. Тръгнеше ли сама, щеше да извърви останалите три мили за половин час до четиридесет минути, ако се стегнеше. Не би трябвало да е трудно да намери помощ, след като излезеше толкова близо до Леърг. Ако бе имала късмет, Керълайн би трябвало да е мобилизирала Санди Галоуей и той трябваше да се е обадил в местната полиция. Оттам нататък те сигурно щяха да й помогнат.

Помогна на Кит да се изправи и поеха отново. Пейзажът започваше да се променя, пиреновите храсталаци отстъпваха място на голи скали. Пътеката започваше да се губи и трябваше да внимават повече къде стъпват. Посоката беше все още ясна, но се вървеше все по-трудно, под краката им се търкаляха ситни камъчета, така че всеки момент можеха да се подхлъзнат. След около двайсет минути Кит каза:

— Трябва да спра. Повече не мога…

— Добре.

Фиона се огледа за място, на което той би могъл да се облегне. Няколко ярда по-нататък имаше два плоски камъка, на които можеха да седнат. Избута Кит дотам и му помогна да седне. Той дишаше бързо и повърхностно, лицето му беше покрито с пот. Изглеждаше зле. Фиона се опита да диша по-дълбоко и да запази спокойствие. Каза си, че са вече почти на половината път. Време бе да потърси скривалище за Кит. Облегна се на скалата и започна да оглежда хълма пред себе си.

Изведнъж нещо прикова вниманието й. На около половин миля пред тях и нагоре по хълма, нещо подобно на тръба се показваше и скриваше над храсталака. Обзе я ужасното прозрение, че това бе дулото на пушка. Блейк нямаше навиците на човек, живеещ в провинцията — очевидно не съобразяваше, че макар да се е привел, дулото на пушката му се вижда ясно като мастиф сред дакели.

— Кит — каза тя. — Не искам да те тревожа, но мисля, че има някой по пътеката пред нас. На хълма е. Възможно ли е да е местен човек? Или турист?

— Къде? — попита той безразлично.

— Не искам да соча, защото ако е Блейк, може да прецени, че сме го забелязали. Но се пада приблизително там, докъдето би стигнал здрав мъж, ако се е върнал с колата до главния път и тръгнал оттам пеш през хълма. Вляво, малко над нас. Има една по-висока част на хребета. Той е на четиридесет-петдесет ярда вдясно от нея.

— Нищо не виждам — каза той. Фиона забеляза с тревога, че пак започва да говори неясно.

— Видях нещо, което приличаше на дуло на пушка и подскачаше нагоре-надолу. Възможно ли е да е местен човек?

— Не, не мисля. Няма причина да се е качил чак там. Горе няма по какво да се стреля.

— Майната му — промърмори Фиона, защото сега вече виждаше по-ясно. — Търси ни. Хайде да се попреместим и да видим как ще реагира.

Изправиха се с последни сили и започнаха да се влачат до следващото място, където бе възможно да се седне. Този път кретаха не повече от пет минути.

— Движи ли се? — попита Кит.

Фиона наклони глава така, сякаш гледаше право нагоре към планината. Но с ъгълчето на окото си следеше района, където забеляза дулото.

— Видях го — прошепна тя. — Дори виждам лицето му, като светло петно. Струва ми се, че не се е поместил.

— Добре — каза Кит. — На около пет минути път оттук има един процеп в скалата. Широк е около четири фута, но отгоре се вижда само като по-тъмна линия в камъка. Няма да може да ни види вътре. Остави ме там и върви, имаш преднина. Пътят не е далече, ще успееш да се измъкнеш.

— А ти?

Кит въздъхна.

— Няма начин да успея да измина този път. Вече почти не мога да ходя. Не е нужно да залови и двама ни. Моля те, Фиона, остави ме.

Тя поклати глава.

— Няма да те оставя, Кит. Не и след това, което изживях след смъртта на Лесли. Вярвай ми, предпочитам да умра. Но всъщност засега нямам планове да умирам. Дай ми картата.

Кит извади картата от джоба на якето и я разтвори върху коленете й.

— Така. Трябва да сме тук някъде, нали? — тя посочи една точка на картата.

— Не, не сме стигнали чак толкова далече — той я поправи, натискайки картата несръчно с един пръст.

— Виждам, че някакъв поток прекосява тази пътека — каза тя. — На какво разстояние е това място от края на пролома?

— На няколко ярда, не повече от дузина.

— Колко е дълбоко?

— Струва ми се, няколко фута… — той отпадаше бързо и гласът му започна да замира.

Фиона кимна.

— Значи, ако мога да вървя известно време по потока, без той да ме види, мога да изляза отгоре, зад гърба му. Мога да го нападна, да го ударя с някой камък или нещо подобно. По някакъв начин все ще се справя с него.

— Не можеш. Той е едър и силен мъж — възрази Кит. — При това има пушка.

— Да. Но се ловя на бас, че моята воля за живот е доста по-силна от неговата. А това, любов моя, е мнение на професионалист.

— Ти си луда. Ще те убие.

Фиона бръкна в джоба си и извади ножа.

— Не може да се каже, че съм невъоръжена. И няма да имам никакви задръжки да го ползвам. Това е единственият ни шанс, Кит. Няма да седя тук и да чакам да ни убият.

Кит постави ръка върху нейната.

— Пази се. — Той се намръщи, съзнавайки колко неадекватни са думите му. — Обичам те, Фиона.

Тя се облегна на него и го целуна по бузата. Студената влага по кожата му й напомни, че няма време за губене. Провери дали Блейк е все още там, където го бе видяла. После стана.

— Да тръгваме.

Глава 57

Керълайн погледна часовника си. Струваше й се, че е изминал половин човешки живот, откакто седеше в чакалнята на полицейския участък. Каквото и да ставаше, прекалено дълго се бавеха.

Най-сетне вратата в дъното се отвори и полицаят се върна, последван от някакъв мъж, който изглеждаше сив и монолитен като някоя от скалите по възвишенията около града. Светлосивият му костюм беше смачкан на всички места, където би трябвало да бъде изгладен. Беше очевидно, че присъствието на Керълайн не го радва никак.

— Аз съм сержант Ловат — каза той. — Имате късмет, че съм тук. Минах случайно, за да предам нещо на Сами.

— Той обясни ли ви за какво става дума?

— Ами каза ми това, което вие сте му казали, но то не звучи много убедително.

Той се облегна на гишето и наклони глава на една страна. Изглежда я оценяваше и оценката му не беше положителна.

Керълайн съзнаваше, че не е в най-блестящия си вид. Косата й беше рошава, а дрехите й може и да бяха по-измачкани от костюма на сержант Ловат. Така или иначе, налагаше се да го впечатли по някакъв начин.

— През живота си не съм била по-сериозна, сержант — каза тя. — Наистина съм убедена, че с Фиона Камерън се е случило нещо лошо.

— Лошо, а? — Ловат прехвърляше думата като дъвка в устата си.

— Вижте, знам, че историята е много странна, но доктор Камерън не е жена, която би губила времето на полицията. Работила е в продължение на години като консултант на столичната полиция и не мисля, че… — тя млъкна, защото в същия момент видя решението на проблема си. Толкова се бе притеснила, че няма да може да ги убеди, че бе пропуснала един съвсем очевиден начин. Пое си дъх и се усмихна на Ловат.

— Главен инспектор Стив Престън — обяви тя. — От Ню Скотланд Ярд. Моля ви, обадете му се и му кажете това, което ви разказах току-що. Той ще потвърди, че не ви занимавам с глупости.

Ловат видимо се развесели.

— Искате да звъня в Скотланд Ярд, само защото вие сте казали така?

— Ще ви отнеме само няколко минути, а ще можете да спасите най-малко един човешки живот. Моля ви, сержант Ловат — тя се насили да му се усмихне, макар и хладно. — Ще бъде по-добре да се обадите вие. Но ако се наложи, ще се обадя аз.

Ловат погледна младия полицай и повдигна вежди.

— Какво чакаш, Сами? Дано само не станем за резил.

Скалната стена се издигаше над тях, висока няколко метра. Намираха се в тесен тунел, който водеше наляво. Веднага щом влязоха в него, Кит настоя Фиона да продължи.

— Тръгвай веднага. Остави ме. Ще си намеря къде да седна.

Тя го прегърна бързо и каза:

— Обичам те.

И забърза по дъното на пролома. Фиона стъпваше уверено и се движеше с лекотата на човек, привикнал към неравните планински терени. Само след минути видя, че проломът се разширява и излиза на скалист склон, обрасъл с пиренов храсталак и друга ниска растителност. Тя спря, за да огледа какво е положението напред.

Потокът бе прорязал свое корито през някогашното торфено находище. Бреговете му имаха плътния, богат цвят на шоколад, поръбени със златистите ресни на сухата планинска трева и канелено кафявите клони на храстите. Нямаше как да разбере дали Блейк е преценил откъде точно биха се появили, или просто си седеше и наблюдаваше склона, без да може да разбере къде са изчезнали.

Тя поразмисли. Ако хукнеше към потока, бързината на движението можеше да привлече вниманието му. При това широката термоблуза на Кит беше яркочервена. Затова пък пуловерът отдолу беше сив, а панталонът — тъмнозелен. Ако хвърлеше блузата, нямаше да се откроява на фона на скалите. Струваше си да опита.

Фиона смъкна блузата през глава и я хвърли на земята. Сети се за ножа и го взе, като провери дали е прибрала острието, преди да го пъхне в джоба на панталона си. Отпусна се на колене, после по корем, и запълзя мъчително бавно по скалата. Имаше ужасното чувство, че могат да я видят отвсякъде. Успя да премине дванайсетте ярда до потока, после се завъртя така, че да спусне вътре първо краката си. Водата беше толкова студена, че й пресече дъха. Нагази вътре до прасците — така, че главата й едва се виждаше над високия бряг. Започна отново да оглежда склона, търсейки мястото, където се беше скрил Блейк.

— Пипнах ли те — прошепна тя накрая. Позицията му беше напълно незащитена от тази страна. Виждаше очертанията на тялото му на фона на хълма, пушката стърчеше встрани като някаква уродлива протеза. Беше вдигнал ръка към лицето си и като че ли гледаше през бинокъл. Фиона прецени грубо къде трябва да излезе, така че да се озове едновременно над и зад него. Малко след мястото, където тя искаше да излезе, потокът завиваше рязко. Ориентирайки се по завоя, Фиона се приведе и тръгна по коритото.

Изкачването беше опасно, краката й се хлъзгаха по мокрите и обрасли камъни, теренът беше неравен и бе изключено да върви по-бързо. Няколко пъти не можа да се задържи при подхлъзванията и се накисваше до шия в ледената вода. След третото или четвъртото падане реши, че тъй или иначе няма накъде повече да се мокри и тръгна на четири крака, за да се движи по-бързо. Пълзеше по наклоненото корито на потока като маймуна.

Дотолкова се беше съсредоточила върху придвижването си напред, че видя завоя в мига, в който стигна до него. Спря и приклекна, за да си поеме дъх. Не би могла да се промъкне изненадващо зад гърба на Блейк, ако дишаше тежко като куче в летен ден.

Бавно и предпазливо Фиона надникна над брега. Беше почти убедена, че гледа в правилната посока. Но от Блейк нямаше и следа. Погледна назад по коритото, за да се убеди, че е извървяла толкова път, колкото бе имала предвид. Нямаше съмнение, беше стигнала точно на предвиденото място. Блейк би трябвало да бъде на стотина метра оттук, може би около пет метра по-надолу по склона. Но не беше там.

Сърцето й се сви от ужас. Изправи се и започна да оглежда склона. Нямаше и следа от човека, когото търсеше.

— Да му се не види — простена тя, изкатери се по стръмнината и се озова на скалистия бряг. Дори оттук, от по-високото, не можеше да види никъде Блейк. Той просто беше изчезнал.

Това можеше да означава само едно. Изпаднал е в паника, когато е установил, че са изчезнали и е тръгнал към последното място, на което ги е видял. А там лежеше Кит, напълно беззащитен като новородено кутре.

Фиона хукна по обратния път като дива коза. Тичаше напряко по стръмния склон, без да я е грижа дали няма да се подхлъзне, за да стигне колкото бе възможно по-бързо до началото на скалния улей, където бе оставила Кит. Мокрите й обувки джвакаха, тя се пързаляше и с последни усилия, благодарение на добрите си рефлекси, се удържа да не се търколи надолу по склона.

Колкото по-надолу стигаше, толкова повече тъмната линия в скалата добиваше очертанията на процеп. Колкото по-близо стигаше, толкова по-ясно й ставаше, че не е преценила добре посоката. Щеше да се озове точно в средата на улея. Опита се да промени посоката на слизане, но тук хълмът беше вече толкова стръмен, че не постигна кой знае какво.

Забави ход и заслиза настрани, докато се добра до мястото, откъдето трябваше да скочи в пролома. Надникна към началото му, но завоят пречеше да види мястото, където бе оставила Кит. Сега, когато вече не се бе съсредоточила върху слизането, страхът запулсира във вените й като електрически ток.

Принуди се да задиша по-дълбоко и започна да слиза по хлъзгавото скално дъно. Когато беше на половината път до крайната си цел, спря рязко. Чу ясно гневен мъжки глас. Запристъпва бавно напред, за да види какво става.

Гледката, която се разкри пред очите й я накара да се вкамени от ужас. Малко по-надолу, на около петнайсет фута разстояние, Кит седеше, облегнат на скалната стена. Френсиз Блейк, застанал с гръб към нея, размахваше пушката. Не можеше да чуе думите му, но идеята беше ясна. Той отстъпи една крачка назад и понечи да вдигне пушката.

Без да мисли, Фиона се хвърли напред, стигна за секунди до ръба на пролома и скочи.

Точно в мига, когато дулото на пушката се вдигна нагоре, Фиона се строполи върху Френсиз Блейк с такава сила, че инерцията отнесе и двамата върху Кит.

Изстрелът разкъса планинската тишина.

Глава 58

Градът блещукаше като евтина имитация на галактика, светлинните му приличаха на циркони в сравнение с диамантения блясък на звездите, помътен от мръсния въздух. Фиона си каза, че и това й е много. Беше дошла на любимото си място, на Хампстед Хийт, въпреки вечерния студ, защото това бе мястото, на което можеше да се почувства истински сама в сърцето на големия град.

Извади писмото от джоба си, и го разтвори неумело, защото беше с ръкавици. Беше толкова мрачно, че можа да види само главата на бланката, но на нея й беше нужно само да се убеди в съществуванието му. Прокуратурата бе на мнение, че срещу нея не може да бъде повдигнато обвинение в предумишлено убийство. Нямаше да бъде преследвана от закона заради онази ужасна минута, когато пушката гръмна и отнесе по-голямата част от главата на Френсиз Блейк. Най-сетне бяха приели, че в постъпката й не бе имало умисъл — само няколко секунди по-рано или по-късно изходът би бил съвсем различен. Ако бе скочила малко по-рано, Фиона нямаше да успее да се пребори за пушката. Ако бе закъсняла, Блейк щеше да убие Кит. По някакво чудо тя бе скочила точно когато трябваше. Пушката отскочи назад, точно когато пръстът на Блейк бе на спусъка, и всичко свърши.

Фиона и Кит също бяха в рани — и може би това убеди полицията в искреността й, когато твърдеше, че е нямала намерение да убива Блейк, когато скочи върху него. Ако бяха напълно невредими, може би нямаше да им повярват.

Не можеше да вини полицаите за съмненията им. Сигурно бе изглеждала много странно, залитаща по склона, мокра до кости, покрита с кал и спечена кръв. Смразена от шок поради преживяното, тя прояви достатъчно хладнокръвие, за да свали дебелото яке от трупа на Блейк и да увие Кит с него. После го остави и измина последните мили до пътя, замаяна от страх и болка. При всяка стъпка простреляното й рамо я болеше така, че й се гадеше.

Само адреналинът я крепеше, докато се добра до пътя. Когато най-сетне излезе пред последната редица дървета и видя телефонната кабина, край която се бяха разделили с Керълайн, тя й се стори като мираж, защото всичко се размиваше пред очите й от изтощение. Стигна по някакъв начин дотам и се обади на полицията. Когато чу глас на полицейски служител, изпита такова облекчение, че едва не падна.

Полицейската кола пристигна след минути. По някакъв начин Фиона успя да разкаже набързо какво се бе случило. Тъй като Керълайн бе успяла да ги накара да се обадят на Стив, приеха сериозно думите й. Но продължаваха да се съмняват.

Поне успяха да повикат хеликоптер, който откара Кит до най-близката болница. Фиона нямаше време да се наслаждава на облекчението си; докато вадеха сачмите от рамото й, полицаите чакаха отвън, за да се опитат да оспорят достоверността на разказа й.

Но най-сетне й повярваха. Всички, като започнем със Стив и свършим със Санди Галоуей, я успокояваха, че процес няма да има, но изминаха няколко тревожни седмици, докато пристигна официалното писмо, което я уведомяваше, че я считат за невинна.

Сама не знаеше какво изпитва. Част от нея вярваше, че е редно да бъде наказана, защото бе отнела живота на човешко същество. Но трезвомислещата част на съзнанието й напомняше, че това чувство за вина не би могло да бъде прогонено с някакво служебно наказание. Освен това бе благодарна, задето нямаше да й се наложи да преживява отново и отново тези секунди, когато трябваше да избира между живота и смъртта и се оказа, че изборът изобщо не е труден.

Поредната ирония на съдбата бе, че единственото лице, което изобщо щеше да се яви в съдебната зала, за да отговаря за престъпления, свързани с извършените от Френсиз Блейк убийства, бе Чарлз Редфорд. Той бе все още в затвора и очакваше процеса срещу него, тъй като бе обвинен във възпрепятстване на правозащитните органи, в отправяне на заплахи и нарушение на неприкосновеността на личния живот на гражданите. В същата част на затвора лежеше и Джерард Патрик Койн, който щеше да бъде съден за убийството на Сюзън Бланчард. Фиона съзираше някаква удовлетворителна намеса на съдбата в близостта на тези двама души, по някакъв начин свързани с престъпленията на Френсиз Блейк.

Звукът от стъпки по пътеката прекъсна мислите й. Тя се извърна и видя познат силует. После отново се загледа в светлините на града. Точно сега не изпитваше нужда от събеседник.

Стив се покашля.

— Предположих, че ще те намеря тук. Кит каза, че си излязла да се поразходиш.

Той се изправи до пейката и по лицето му се изписа несигурност.

— Каза ли, че исках да съм сама?

Стив се смути.

— Ако искаш да знаеш, точните му думи бяха „Излагаш се на сериозна опасност, приятелче. Тъкмо сега е решила да се прави на Грета Гарбо“.

Тя въздъхна.

— След като така или иначе си дошъл, по-добре седни.

През изминалите седмици бяха успели до голяма степен да възстановят отношенията си, но дълбоко в сърцето си Фиона продължаваше да се чувства предадена от Стив. Това бе още нещо, което би искала да пропъди от мислите си, както и спомена за това как бе убила Блейк.

Стив седна, но по-надалеч от нея.

— Кит ми съобщи и новините.

— Ти не знаеше ли? Мислех, че затова си дошъл до вкъщи.

— Не. Дойдох, защото най-сетне успях да принудя Сара Дювал да ми даде копие от дневника на Блейк. Започнал е да го пише в предварителния арест, а датата на последната записка е два дни преди смъртта му. Писал го е в шифрован текст, но шифърът е много прост и Сара беше наредила да го препишат в разшифрования вариант. Мислех, че ще искаш да го видиш.

Фиона кимна.

— Благодаря.

— В него са обяснени всички подробности — как е подготвял и изпълнявал плановете си. Как успял да се измъкне от наблюдението на испанската полиция, докато всички мислехме, че си е във Фуенгирола. Излиза, че някакъв негов братовчед живеел в Испания. Той му дал колата си и стоял на негово място във вилата, докато Блейк се връщал тук, за да убие Дрю Шанд и Джейн Елиъс. Горе-долу си приличали на външен вид, а испанските ченгета се задоволявали да минават по веднъж край вилата, и видели ли там да се навърта човек, който приличал отдалеч на Блейк, през ум не им минавало, че може и да не е той.

Фиона кимна безразлично.

— Разбирам.

— Връщал се с ферибот без всякакви проблеми, разбира се, защото никой не го бе обявил за издирване. Събрал необходимата информация от Интернет и от всевъзможните публикации за бъдещите му жертви. Открил къщата на Кит, като проверил в поземления регистър. Явно е бил умен, мръсникът. Предвидил е всичко, с изключение на камерите за наблюдение в Смитфийлд.

— Всичко това е много интересно, Стив. А успя ли да откриеш в дневника най-важното?

— Мотивът ли?

— Разбира се.

Бе лежала будна много нощи, докато се опитваше да разбере какво бе подтикнало Блейк към убийствата. Знаеше, че бе редно да има някаква вътрешна логика в постъпките му, но така и не успя да разбере защо е трябвало да си отмъщава на писатели на криминални романи.

— Много е извратено, но има някакъв смисъл — каза Стив.

— Обикновено е така — отвърна Фиона. — Е, какво е обяснението?

— Блейк е искал да си отмъсти за несправедливото обвинение. Но съзнавал, че ако започне да си отмъщава директно, ще го заловят. Колкото повече мислел, толкова повече се убеждавал, че има хора, по-виновни от полицията за това, което му се е случило.

— Писателите на криминални романи? — попита недоверчиво Фиона. — Продължавам да не разбирам.

— Стигнал до извода, че животът му нямало да бъде съсипан, ако полицията не била прибегнала до услугите на специалист по профилиране. А според него единствената причина, поради която хората приемали сериозно профайлърите, били романите, в които те биват представяни като непогрешими. И кой ги е превърнал в герои?

Фиона въздъхна.

— В романите на всички негови жертви профайлъри залавят серийния убиец. Нещо повече, тези романи бяха превърнати във филми с милионна аудитория. Да, явно те са били виновни.

— Горе-долу така излиза — кимна Стив.

— А когато видял убийството на Сюзън Бланчард, решил, че нарушаването на моралното табу не е чак толкова трудно — допълни Фиона почти на себе си и погледна към Стив. — Споменава ли нещо за нея?

— Непрекъснато. Пише колко го развълнувало убийството. Как разбрал, че убийството е върховната проява на власт на едно живо същество над друго.

— В крайна сметка всичко опира до власт — каза тя тихо. После стана. — Благодаря ти, Стив. Трябваше да разбера това.

— Така си и мислех.

— Искаш ли да дойдеш с мен у дома и да вечеряме заедно. Кит сигурно се надява да се върнеш с мен.

Стив също стана.

— С удоволствие, но не мога. — Наведе глава, после отново я вдигна и срещна въпросителния й поглед. — Обещах да изляза с Тери.

Усмивката на Фиона беше съвсем искрена.

— Крайно време беше — тя пристъпи към него и го прегърна. — Омръзна ми да обяснявам на всеки от вас поотделно до каква степен не сте успели да се разберете един друг.

— Е, не знам. Не съм убеден, че мога да й простя, но решихме поне да се изслушаме, след като нещата си дойдоха на място.

Фиона погледна пред себе си.

— Мислиш ли, че е така?

— Мисля, че винаги става така, след като светът ти се обърне надолу с главата — отвърна Стив. — Накрая нещата си идват отново на обичайните места.

Епилог

„Скъпа Лесли,

Пиша това писмо, за да се сбогувам с теб.

Ако беше още жива, щеше да знаеш, че съм от психолозите, които нямат много вяра в този вид психотерапия, но тъй като приех посттравматичните консултации на своя колега, реших, че е въпрос на чест да изпълня професионалните му съвети, независимо от това колко глупаво се чувствам.

Удивително е, като си помислиш, колко малко разбираме какво точно предизвиква тази или онази наша реакция. Дори обучени професионалисти като мен трудно могат да разберат мотивацията на собствените си постъпки. Но това, което най-сетне разбрах, бе, че твоята смърт и това, което си преживяла преди да умреш, така и не престанаха да ме преследват, независимо от това, че си бях внушила обратното. Остана ми наследство от мъка и чувство за вина. Чувствах се виновна, че настоявах да отидеш в «Сейнт Андрюс», когато можеше да бъдеш при мен в Лондон. Чувствах се виновна, че останах жива. Аз бях по-голямата ти сестра и мой дълг бе да те защитавам, а не го сторих. Чувствах се виновна и задето не можах да накарам полицаите да открият убиеца ти. Чувствах се виновна, задето не можах да предотвратя всичко, което се случи с татко след твоята смърт.

Освен това не ме напускаше и болката, защото те няма. Във всеки по-значителен момент от живота си съзнавам твоето отсъствие; чудя се какво ли би постигнала и как би се развил животът ти. Наблюдавам Керълайн, която се превръща в зряла жена, променя се, прави своите грешки, постига своите успехи и не преставам да си представям как би постъпила ти на нейно място.

Понякога поглеждам Кит и ме обзема страстно желание да можеше някак да се запознаеш с него. Знам, че щяхте да се харесате. Не съм обичала никого повече от вас двамата на този свят. Убедена съм, че той щеше да ти се понрави. Мисля за времето, което можехме да прекарваме заедно, за загубеното щастие, и това разкъсва душата ми. Толкова много ми липсваш, Лесли. Толкова много от най-хубавите ми спомени са свързани с теб. Ти беше източник на оптимизъм и красота. Толкова се гордеех с теб, а така и не ти го казах. Ти умря, без да разбереш колко бе скъпа на всички ни и това е още един повод за горчиви съжаления. И тъй като вината и мъката ме преследват толкова отдавна, бях забравила каква Божия благословия бе ти, докато беше жива. Сега се опитвам да извадя хубавото от най-тъмните кътчета на спомените си, да го извадя на бял свят, с надеждата, че хубавите спомени с времето ще удавят скръбта и ще й попречат да влияе на начина, по който възприемам света.

Трябва също да приема и друго — че твоята смърт ми завеща избора на професия. Заради теб избрах това поприще. Сякаш чувствах, че след като не съумях да помогна на теб, съм длъжна да направя всичко по силите си, за да предотвратя такива неща да се случват на други хора. Сигурно съм търсела своеобразно изкупление на греха си.

Трябва да призная, че когато Кит изчезна, се бях вкопчила подсъзнателно във възможността да го спася, спасявайки по този начин и себе си. Като си припомня онези мигове, си мисля, че можех да се постарая повече, за да предизвикам полицията да предприеме нещо. На някакво ниво трябва да съм искала да тръгна сама срещу убиеца.

Не съм очаквала, че ще окървавя собствените си ръце и че ще понеса друга вина.

Но когато видях мъжа, когото обичам, застанал лице в лице със смъртта, всички тези съображения изгубиха всякакво значение. Действах без мисъл и без колебание и направих единственото, което можех да направя.

Но все още се будя нощем, защото ми се причува изстрел и пред очите ми се изпречва кошмарният спомен за мига, когато главата на Френсиз Блейк се пръсна пред очите ми.

Но според психотерапевта най-важно от всичко е да свикна със спомена за теб. Затова и пиша това писмо. Сигурно е трябвало да разбера, че е невъзможно да променя миналото. Трябвало, е да приема, че това, което се случи с теб и с нас, с цялото ни семейство, не е било в границите на моята отговорност — че отговорността за това носи човекът, който отне живота ти.

Предполагам, че съм се страхувала от мисълта, че приема ли това, няма да имам мотивация да върша работата си толкова добре. Не съм била права. Работата ми има смисъл сама по себе си. Може би не бих я избрала, ако ти не беше умряла и то точно по такъв начин. Но това не може да тежи като воденичен камък на врата ми. Работата, както и приятелството ми с Керълайн, е дар, който ти ми завеща след своята смърт.

Разбирането и приемането са две различни неща, знам това. Но едното води почти сигурно към другото, и това писмо е една стъпка по пътя, който ми предстои.

И така, аз се сбогувам с теб. Никога няма да те забравя и няма да престана да те обичам. Но се надявам, че ще престана да изпитвам чувството, че ти дължа нещо, което никога не бих могла да изплатя.

С обич:

Сестра ти Фиона“

1

Централният лондонски съд, в който се гледат наказателни дела. — Бел.прев.

2

Италиански художник, основател на метафизичната школа в живописта. Ранните му произведения се отличават с тайнствена, почти призрачна атмосфера. По-късното му творчество дава тласък на сюрреализма и особено на творчеството на Салвадор Дали. — Бел.прев.

3

Архитектурен стил от епохата на крал Джордж III (1760–1820) и крал Джордж IV (1820–1830). — Бел.прев.

4

Два пъти кафе с мляко. — (исп.) — Бел.прев.

5

Петата — (исп.) — Бел.прев.

6

Евангелие от Матея 18:3 — Бел.прев.

7

Флора Макдоналд (1722–1790) — Героиня на шотландското якобитско движение, която помага на Чарлз Едуард Стюарт, претендент за британския престол, да избяга от Шотландия след потушаването на бунта на якобитите (1745–1746 г.) — Бел.прев.

8

За периода от 1967–1972 г. Фред и Роузмари Уест убиват все още неуточнен брой млади момичета, чиито трупове заравят в градината на къщата си. — Бел.прев.

9

Хълмиста област в графство Дърбишър. — Бел.прев.

10

Верига варовикови възвишения в Южна Англия. — Бел.прев.

11

Жан Пиаже (1896–1980 г.) — Швейцарски психолог, направил първото систематично изследване на натрупването на познания у децата. — Бел.прев.

12

Марк Чапман, роден през 1955 г. в Тексас, все още излежава присъдата си за убийството на Джон Ленън на 08. 12. 1980 г. — Бел.ред.

13

У. Х. Оудън (1907–1973 г.) е считан за най-забележителния английски поет на 20 в. Творчеството му оказва силно влияние върху няколко поколения английски и американски поети. — Бел.прев.

14

Стил в приложните изкуства и архитектурата, утвърдил се през 20-те години на XX век. — Бел.прев.

15

Джексън Полок (1912–1956 г.) Американски художник, водеща фигура в американския абстракционизъм и експресионизъм. — Бел.прев.

16

Кийт Харинг (1958–1990 г.) — Американски художник, представител на поп-арта, работил и като стенописец, сценограф и скулптор. — Бел.прев.

Content

Вал Макдърмид
Смърт в сенките

I

Глава 1

Глава 2

Глава 3

Глава 4

Глава 5

Глава 6

Глава 7

Глава 8

Глава 9

Глава 10

Глава 11

Глава 12

Глава 13

II

Глава 14

Глава 15

Глава 16

Глава 17

Глава 18

Глава 19

Глава 20

Глава 21

Глава 22

Глава 23

Глава 24

Глава 25

III

Глава 26

Глава 27

Глава 28

Глава 29

Глава 30

Глава 31

Глава 32

Глава 33

Глава 34

Глава 35

IV

Глава 36

Глава 37

Глава 38

Глава 39

Глава 40

Глава 41

Глава 42

Глава 43

Глава 44

Глава 45

Глава 46

Глава 47

Глава 48

Глава 49

Глава 50

Глава 51

Глава 52

Глава 53

Глава 54

Глава 55

Глава 56

Глава 57

Глава 58

Епилог

1