Вивиан Грийн

Лудостта на владетелите

Предговор

Тази книга води своето начало от един доклад, който през миналите няколко години съм изнасял много пъти пред различни колегии от историци във Великобритания и Америка. Тя стои в основата и на моята встъпителна лекция, която изнесох като гост професор в Университета на Южна Каролина през 1982 г. Този мой доклад има за цел да изследва влиянието, което здравето, и по-специално душевното здраве, оказва върху съдбата на отделната личност и върху политическата история като цяло. Вниманието ми е насочено главно към съдбите на крале и кралици, като съм прокарал и тезата, че между здравето и политическото поведение съществува не само фундаментална връзка; действията на политиците понякога са всъщност проявление на техните лични проблеми и психични разстройства. Интересът, който беше предизвикан от моя доклад, бе достатъчно голям, за да ме накара да реша, че си заслужава да продължавам да се ровя в този проблем.

Това, което се получи в резултат на моите усилия, е в известен смисъл пионерско дело, но същевременно представлява открита и неформална дискусия за взаимодействията между личността и историческите процеси, а не клиничен трактат, за какъвто не притежавам нужните специализирани познания. Затова настоящата книга само отчасти може да претендира, че е чисто научно изследване — само дотолкова, доколкото се основава на голямо количество исторически извори и специализирана научноизследователска литература, част от които са посочени в скоби на съответните места. Въпреки това изводите, до които тя достига, не са без значение и без връзка със съвременното състояние и развитие на обществото.

През многогодишните ми занимания на преподавател и автор на научни изследвания, аз не съм престанал да научавам нови неща от моите колеги и ученици. Затова трябва специално да благодаря на д-р Сюзан Уолмъл (Бригдън) за това, че прочете след мен главата за крал Хенри VIII, както и на д-р Кристине Стевенсон и на проф. И. Шолдан-Нилсен, задето ми помогнаха да разгадая медицинските проблеми на крал Кристиан VII Датски. Много съм благодарен и на д-р Антъни Стор, за това, че прочете черновата на този ръкопис и направи много ценни препоръки, както и на моя приятел Уилям Скулър за конструктивната му критика, която се оказа много полезна за мен.

Бърфорд, Оксън, 1993 г.

Вивиан Х. Грийн

Въведение

За повечето историци движещите сили, които оформят насоката на историческия процес, изразяващ се във възхода и упадъка на цивилизациите по света, са главно икономически и социални, религиозни и политически по своя характер и съдържание. Затова, когато става дума за историческото развитие, въпросите, отнасящи се до здравето — било на цели народи или на отделни хора — заемат скромно място. Но колкото по-добре опознаваме миналото, толкова по-ясно става, че епидемиите оказват сериозно въздействие върху хода на политическото, икономическото и социалното развитие, както и върху броя и гъстотата на населението. Освен това здравето — на цели общности от хора или на отделни личности — е важен, а понякога и решаващ фактор за историческия процес.

Така например въз основа на библейската книга Царства (IV Цар. 19:35–36) и на историята на Херодот (2:141), се предполага, че нашествието на асирийския цар Синахериб в Израилтянското царство през седми век преди Христа е възпрепятствано от някаква епидемия. Също така, в един критичен момент от Пелопонеската война, през 430–428 г. пр.Хр., според свидетелството на Тукидид Атина е сполетяна от някаква смъртоносна епидемия — дали тифус, едра шарка, сап, лептоспироза, туларемия, или някаква непозната за нас заразна болест, не може да се каже със сигурност. Важното е, че в резултат от нея населението на града рязко намалява. Тукидид съобщава също така (в „История на Пелопонеската война“, кн. II, гл. 48–54), че от около четири хиляди хоплити във войската, които Хагнон повежда към Потидея, умират хиляда и петдесет, което означава 26 процента смъртност. Заради бубонната чума през 542–543 г. населението на Византия намалява с десет на сто и това кара император Юстиниан да отложи своите планове за възстановяване на византийската власт в Италия (по сведения на Прокопий Кесарийски, „История“, кн. II, гл. 22). Също епидемия, но с неуточнен характер, обезлюдява Британските острови през 664 г., като сериозно застрашава оцеляването на едвам проходилата Англосаксонска християнска църква (Беда Достопочтени, „Църковна история“, кн. III, гл. 27 и 30). Черната смърт през 1348–1349 г. — вид бубонна чума, която води до сепсис или до пневмония с летален изход — опустошава Европа, като на някои места намалява броя на населението с една трета. Това има тежки социални, политически и икономически последствия, причинявайки покрай другото и недостиг на работна ръка, спад на приходите от земевладение, въвеждане на известни облекчения в системата на крепостна зависимост, както и съответстващата вълна от социално недоволство. До края на осемнадесетото столетие — когато чумна епидемия отново обхваща Европа, този път избухвайки в Марсилия през 1720–1721 г. — болестта си остава ендемична на континента и често пъти се превръща в ежегодна напаст за живота в градовете, сеейки смърт и дезинтеграция, особено силно през летните горещини.

Също толкова пагубна като последствия за хората, особено от шестнадесети век нататък, се оказва и едрата шарка, която се характеризира с много висока смъртност както сред низините, така и сред обществения елит и това продължава чак докато ваксинацията и имунизацията на населението стават масова практика. Тази болест се оказва с историческо значение и заради това, че е пренесена от европейските заселници в Северна и Централна Америка, както и от западноафриканските роби, транспортирани да работят там. Това се оказва фатално за местното население на Новия свят, което не е било в контакт с болестта и следователно се оказва без имунна защита срещу нея. Така се стига до масово обезлюдяване на португалските и испанските колонии и до срив на икономическия им живот. През деветнадесетото столетие шест големи и две по-малко мащабни епидемии на холера обхващат европейския континент, като между 1817 и 1902 г. довеждат до измирането на голям брой от неговото население.

Подобни епидемии обаче не водят само до обезлюдяване на засегнатите райони и до икономически и социални промени в тях. За хората, които ги преживяват, това е страшен урок на масова смърт. Избухването на поредната епидемия се смята за проява на Божия гняв в действие в един свят, населен с грешници. Ширещата се смърт е своеобразно наказание за хората, които са нарушили както божествения, така и човешкия ред. Като последствие от този начин на мислене се появява силна морализаторска, както и социално ангажирана реакция, съпътстваща разпространението например на смъртоносната кожна болест проказа, толкова често срещана през Средновековието. Прокажените се смятат за отхвърлени от обществото и са принудени да живеят в уединение и разделени от своите близки и роднини, да обитават специални лазарети, да носят отличаващо ги облекло и да звънят със звънци или да тракат с кастанети, за да предупреждават останалите хора за своето приближаване. Тези предохранителни мерки не се дължат единствено на факта, че проказата е заразна болест, а по-скоро на предразсъдъците, дълбоко вкоренени в свещените писания и традиции на християни и евреи, че проказата е Божие наказание за греховете. Затова хората по онова време приемат за дадено, че прокажените са мъже и жени, обхванати само от плътски умонастроения и че тяхното заболяване е предизвикано от греховната им сексуална невъздържаност.

През шестнадесети век съществува подобно отношение към поразените от разпространяващия се по онова време сифилис, който, като разновидност на трепонематозата, вероятно се шири още през Късното средновековие, но става особено активен след началото на шестнадесетото столетие. Хората по онова време са смятали, че болестта е внесена от Новия свят. „Сифилисът е пратен на света по волята на Провидението или за да обуздае като с юзда нечестивите страсти на чувствената похот, или за да вкара като с камшик в правия път тези, които им се отдават“ — се заявява в едно официално съчинение от онази епоха. В някои среди днес се наблюдава също толкова силна и строга реакция по отношение на болните от СПИН, но историческото значение на тази болест за човечеството все още не може да бъде определено. Известният американски консервативен политик и публицист Патрик Бюканън, числящ се по неговите думи към „моралното мнозинство“ на обществото, направо нарича болестта „възмездие на природата“, „волята Божия“, „отплата за греховете“ и „заслужени последствия“.

Ако физическите заболявания са в състояние по такъв катастрофален начин да влияят върху световната история, какво да кажем за психическите? Душевните болести, разбира се, не са нито заразни, нито инфекциозни. Все пак съществуват прецеденти, макар и не напълно изследвани, на изпадане в състояние на умствено или психическо разстройство на цели групи от хора. Известните през Средновековието самобичуващи се, които се опитват да умилостивят Божия гняв, като бичуват собствените си тела с кожени ремъци, снабдени с железни шипове, до пълно окървавяване, са без съмнение жертви на масова религиозна неистовост, граничеща с психоза, и представляват най-малкото случаи на масова хистерия. Друга подобна група от същия исторически период страда от мания за танцуване. Танцуващи и местещи се от място на място, тези жени и мъже крещят за помощ, молейки се да бъдат освободени от мъченията, на които са подложени от някакви демони, които са ги обладали и които ги измъчват с халюцинации. Съвременниците им описват тези средновековни люде като полудели и вярват, че те са обзети от дявола. Те обаче много по-вероятно страдат от ерготизъм или от отравяне с мораво рогче (Claviceps purpurea), защото са яли ръжен хляб, приготвен от зърно, прибрано от ниви, в които тези плесени или гъбички са били разпространени като зараза по ръжените растения. А както днес е добре известно, в моравото рогче се съдържат клинично значими количества лизергична киселина, или съкратено LSD, която предизвиква маниакални халюцинации. През 1951 г. във френската община Пон-Сент-Еспри беше наблюдаван поредният случай на масово страдание от ерготизъм, предизвикващ у пациентите същите объркващи съзнанието налудничави мисли и дължащи се на консумацията на инфектирана с мораво рогче ръж. Друг пример на масови психични отклонения се наблюдават през 30-те години на XX в. сред едно угандийско племе — ик, което се превръща — поне както гласят официалните съобщения — в „група неконтактни, сравнително уединили се, егоистично настроени психопати“ в резултат от преживяния стрес поради превръщането на земите, в които по традиция ловуват диви животни, в ловен резерват. Някои опасни религиозни секти, както в миналото, така и сега, са склонни да изпадат в това, което може да бъде определено единствено като масово психично разстройство, което понякога има катастрофални последици за обществото, като в случая с масовото самоубийство на около 900 членове на малката религиозна секта „Храмът на народа“ в Джонстаун, Гаяна през 1978 г. Или като това, което се случи на Дейвид Кореш и на неговите последователи от филиала на Давидовата секта в Уейко, Тексас през 1993 г.

Целта на настоящото изследване е обаче доста по-ограничена: да проучи съдбите на владетели от миналото, които са били описани от своите съвременници като „луди“; да изясни характера на тяхната лудост и последствията от нея за историята на техните държави. Дали въпросните водачи наистина са били душевноболни, или определението „луди“ им е било прикачено от техните противници, за да обясни някои съществени недостатъци на тяхното управление или на техните характери? Ако те наистина са били умопобъркани, трайно ли е било тяхното душевно страдание, или се е появявало спорадично, или пък е било прогресиращо? Как се е проявявала тяхната болест по отношение на техните мисли и действия? Възможно ли е при ограниченията, които ни налагат несигурността на запазената информация и продължителността на изминалото време, да намерим обяснение за болестта и да проследим в кой момент от живота им е започнала, както и да поставим диагнозата? До каква степен преценките и решенията на такива владетели, политици и диктатори са били повлияни от тяхното физическо или умствено заболяване? И накрая, до каква степен личностните им проблеми са се отразили на водената от тях вътрешна, а евентуално и външна политика?

Първа глава

Неведомите пространства на съзнанието

„Моля те, чичо — обръща се шутът към крал Лир, — кажи ми, шутът какъв е: благородник или буржоа?“ „Крал, крал“ — отговаря му Лир (III действие, 6-та картина). Доведен до обезумяване от стреса, който понася заради неблагодарността на своите дъщери — Гонерил и Реган, в агонията на обърканото си съзнание и с глава, окичена с диви цветя вместо със златна корона, Лир обяснява болестта си като „рана в мозъка“. Въпреки това той не престава да съзнава, че е крал:

„Да, крал съм аз до мозъка на костите;

и щом се взра във някого,

съзирам поданиците ми как треперят.“

Лир се сблъсква с парадокса, който стои пред всеки луд крал: възможно ли е да бъде примирена лудостта, която нарушава баланса на неговия ум, с дълга на управлението, представляващ сърцевината на всяка кралска власт и за който той носи лична отговорност.

Има и владетели, които до такава степен са умствено неуравновесени, че се налага да се откажат от отговорностите на властта и да се примирят с определянето на регент или на вицекрал, който да управлява от тяхно име. Такива владетели са Фридрих Вилхелм IV Пруски след здравословния колапс, който преживява през 1858 г.; крал Ото Баварски, братът на Лудвиг II, който по време на близо тридесетгодишното си управление е държан в пълна изолация; императрица Заудиту, или Юдит Етиопска, регент на която става бъдещият император Хайле Селасие; а също така и японският император Тайшо (Йошихито) — бащата на император Хирохито — в последните години от своето управление.

Но повечето от кралете, за които се твърди, че страдат от умопомрачение, или получават само временни пристъпи на болестта си, явно не са чак толкова луди, че да не са в състояние да изпълняват задълженията си на монарси. Но дори и крале с явно и постоянно влошаващо се умствено здраве, като например Шарл VI Френски и Кристиан VII Датски, продължават поне формално да бъдат начело на своите държави. Пристъпите на така наречената „невменяемост“ на Джордж III Английски са много редки и в продължителните промеждутъци от време той се проявява като напълно нормален владетел. Макар че и Хенри VI Английски проявява някои признаци на душевно разстройство, особено през последните години от своето управление, той е в критично здравословно състояние само в продължение на две години от цялото му тридесет и деветгодишно властване. Ерик XIV Шведски също преживява само един остър, но сравнително кратковременен пристъп на шизофрения, от който съвсем очевидно се възстановява.

Но какво да кажем за онези крале, които не са клинично луди, но страдат от известно умствено неравновесие и в някаква степен дават признаци за анормално поведение, които карат поданиците си да ги смятат за луди? В такива случаи ние очевидно се изправяме пред един проблем, който изниква неизбежно при всяко обсъждане на въпроса за нечия лудост и който трябва да решим за себе си, преди да се захванем с въпроса за лудостта на кралете. Този въпрос гласи следното: какво всъщност означава да си луд? Дали лудостта не е в по-малка степен болестно състояние, а преди всичко отклонение от общоприетите норми на мислене и поведение — нещо като продукт на моделиращите функции на общественото? Дали пък лудите не са хора, които са гледна точка към света и неговите проблеми, която се различава от тази на останалите техни съвременници, като по този начин се самоизолират от обществото и дори протестират срещу естеството на социалната среда, в която са принудени да живеят? „Това, което лудият изрича — твърди Рой Портър в едно свое много проникновено изследване («Социална история на лудостта» — Roy Porter, Social History of Madness. London, 1987, 38–39), — е твърде показателно; то представя света, погледнат под увеличително стъкло или даже е като огледален образ на всичко, което се отнася до логиката (и психологията) на нормалните членове на обществото. То поставя на фокус и на изпитание природата и границите, до които се простира рационалността, човечността и «разбирането» за нормалното.“ „Определянето на нещо като проява на лудост — добавя същият автор — е преди всичко социално обусловен акт, културологично построение… знак, който поставяме върху хора, които проявяват един твърде субективен като характеристика набор от сходства и различия спрямо нас, но които в основата си са или съвсем леко, или по-категорично «различни» или «особени».“

Тази гледна точка не бива с лека ръка да бъде отхвърляна дори само заради това, че границата, която отделя психичното здраве от лудостта е толкова неуловима и неясна. Робърт Бъртън, който през 1621 г. пише своята „Анатомия на меланхолията“ (Robert Burton, The Anatomy of Melancholy), добре осъзнава това и казва:

„Погледнете лудия, обезумял от гняв,

със свирепия си вид и ужасен взор,

беззащитен в своите вериги, в които лежи окован,

бясно да вие, без да знае защо.

Добре го погледнете: защото той

като в огледало отразява вашия гняв.

Запазете мълчание в негово присъствие;

защото между вас и него разлика всъщност няма.“

И действително, всеки от нас притежава способността да преминава от света на нормалното в света на лудостта, макар и само за кратко да остава в неговото преддверие. Така става например, когато внезапно избухнем в гняв. И въпреки че е възможно посредством специални електрически импулси, насочени в мозъка, да предизвикаме чувства на гняв, какво всъщност предизвиква тези чувства ние все още не знаем. Затова не представлява изненада фактът, че анжуйските крале на Англия, известни с честите си изблици на гняв, понякога са били наричани „обзети от лудост“. „Той е един от малкото хора — пише живелият през седемнадесети век епископ Хол, — които не са подвластни на никакъв вид лудост.“ Чарлс Дарвин пък веднъж казва: „Баща ми твърди, че между нормалните и лудите има постоянно преливане, защото всеки понякога се държи като луд.“ В този смисъл и лекарят на Разколников от прочутия роман на Достоевски твърди, че „на практика ние всички много често се проявяваме като луди хора само с тази малка разлика, че хората, «които не са с всичкия си», са малко по-луди от нас нормалните. Напълно нормални хора едва ли въобще съществуват.“

Въпреки всичко това, да се твърди, че лудостта въобще не съществува, е малко в стила на Дон Кихот. Отделните нейни проявления могат да бъдат интерпретирани по много различен начин, но тя все пак съществува. Доколко това е болестно състояние, какви са неговите причини и възможно ли е някакво лечение, си остава спорен въпрос, но все пак лудостта е край нас, откакто свят светува. Като понятие, тя покрива един много широк диапазон от поведенчески особености. В единия край на спектъра се намират лудите мъже или жени, които напълно не са в състояние да се грижат за себе си и поради това трябва да бъдат затваряни в специални заведения, а ако проявяват и непровокирана агресивност, дори и да бъдат заключвани. В другия край на тази палитра се намират лица, които страдат от толкова безобидна форма на психоза или невроза, че според всички критерии и оценки те изглеждат напълно нормални. Все още учените не са постигнали единство и по един такъв въпрос например: дали психопатите или социопатите могат да бъдат смятани за луди в истинския смисъл на това понятие. Макар че психопатията не може да бъде класифицирана като лудост — нито от правна, нито от психиатрична гледна точка, едва ли може да има съмнение, че такива хора проявяват определени отклонения в поведението си като личности.

Лудостта по принцип се проявява като нарушение, изразяващо се в поведение, което по своя смисъл, насоченост и съдържание представлява отклонение от нормата. Елементите на това поведение варират невероятно много не само защото е много трудно да се определи съдържанието на понятието лудост, но и защото съществува един много широк спектър от прояви на анормално поведение. Най-видимата характеристика на лудия човек може да бъде неговата ирационалност. През тринадесети век в Англия юристът Хенри Брактън описва лудите като хора, които могат да бъдат оприличени на диви животни. Тоест лудите са зверове, на които им липсва човешки разсъдък. Така лунатиците — пише сър Едуард Кок по времето на крал Джеймс I — са хора, „които понякога са с ума си, а понякога не са… и затова, когато не са с всичкия си, се наричат non compos mentis[1]“. Томас Хобс, философ от седемнадесети век, пише в своето съчинение „Левиатан“: „Хората наричат лудост това да изпитваш по-силни и по-буйни чувства в сравнение с другите по отношение на каквото и да било.“ Пионерът в областта на психиатрията — Крепелин, стига до заключението, че ирационалността и ярко изразените чувства са отличителната черта на лудите хора. Но днес изглежда твърде опростенчески да се мисли, че ирационалността е най-видимата и непременно присъстваща характерна съставка на лудостта. Анализите на автобиографични съчинения на луди хора, направени от Рой Портър, показват, че лудите са в състояние да споделят своите мисли и чувства, а понякога дори проявяват истинско разбиране както за собственото си състояние, така и по отношение на заобикалящата ги действителност.

За такива хора бихме казали, че в лудостта им има известна последователност, но те привеждат своите доводи, изхождайки от една невярна и изопачено предпоставена позиция, а понякога си служат и с псевдологически аргументи. В един от първите английски учебници по психиатрия се описва случаят на един човек, който мислел, че краката и хълбоците му са направени от стъкло, поради което се страхувал, че може просто да се счупи — един вид заблуда, от която са страдали например крал Шарл VI Френски и много други хора. В друг случай става дума за човек, който мислел, че е направен от масло и живеел в постоянен страх да не се стопи. В трети е описан мъж от Сиена, който не смеел да уринира, за да не наводни родния си град; за да му помогне, лекарят запалил къщата му, „където той се бил изпикал, като по този начин градът бил спасен“. Лудите са в състояние да действат и разсъждават като напълно нормални хора, като същевременно показват, че си дават сметка за своето състояние, но въпреки това в техните мисли и действия си остава един момент на ирационалност, с който здравият разум не може лесно да се примири или да се справи.

В практиката лудостта изглежда като чужда страна, чиито обитатели са също чужденци, било то постоянно или временно пребиваващи там. Като последствие от това отношение към тях през последните няколко столетия на лудите се гледа като на хора извън обществото. За лудия човек е може би най-правилно да се каже, че неговото схващане за действителността е променливо и непостоянно и че той лесно преминава границата между реалността и фантазията. Той гледа на света по един напълно объркан начин и понякога вижда едно калейдоскопично изображение, и то през специфично оцветени очила. Неговото въображение и начин на мислене са напълно деформирани. Той е емоционално нестабилен, люшкащ се между крайната възбуда и апатичната инертност, а понякога се отдава и на с нищо непровокирано насилие. Още през тринадесетото столетие лекарят Гилбърт Английски (Gilbertus Anglicus) описва характерните симптоми на лудостта по следния начин: потиснатост, липса на апетит, безсъние, главоболие, ирационални страхове (като например опасението, че небето ще се стовари върху главите ни) и халюцинации. Макар че с появата и развитието на психиатрията като наука се правят някои усилия за систематизация и рационален подход към поведението и начина на мислене на лудите хора, чудноватият начин на живот и отчуждението все още си остават основните симптоми на лудостта — както при селяците, така и при кралете.

Това обаче, което си остава загадка и предизвикателство — както за лекарите от онази отдалечена епоха, така и за нашите съвременници, — са причините за полудяването. Дали лудостта е болестно състояние, подобно на физическите страдания, причинено от заболяване на някакъв орган на тялото? Или пък е някакво последствие, породено от свръхестествени причини, нещо като мълниите, изпращани от боговете, или особен вид изпитание, изпратено от провидението Божие? Дали пък това не е просто вид морална травма, предизвикана от вътрешни противоречия в нашето съзнание? Този въпрос остава открит дори и за съвременните специалисти, които още не са достигнали до задоволителното му решаване.

Тези от тях, които се опитват да предложат някакво полуфизиологично обяснение, го търсят обикновено в областта на хуморалната патология[2]. Тази хипотеза — още от времето на Хипократ през втората половина на пети век преди Христа, на Гален и Руф Ефески през второто столетие след Христа, та чак до Ренесанса и още по-късно — си остава с повече или по-малко непоклатим авторитет. Според нея лудостта, в качеството си на физическо страдание, е резултат от нарушеното равновесие в течните среди на организма, които определят темперамента на човека, както и характера на психическите или физическите болести, от които той страда. Испанският енциклопедист от седми век, Изидор Севилски, пише:

„Човешкото тяло е поделено между четирите основни елемента. В плътта се съзират характеристиките на земята, в кръвта — тези на водата, в дъха — тези на въздуха, а в жизнената му енергия — тези на огъня. Четириделната структура на човешкото тяло също представлява проявление на четирите елемента. В този смисъл главата се свързва с небето, а в нея са разположени двете очи — също както небето е озарявано от слънцето и луната. Гърдите се родеят с въздуха, защото генерират вдишването и издишването, приличащи досущ на полъха на вятъра. Коремът се свързва с морето, понеже в него се събират всичките телесни течности — както и морето прибира всичките води на земята. И накрая, краката, които могат да бъдат сравнени със земята, защото са сухи като нея. По-нататък трябва да се отбележи, че мозъкът е разположен в цитаделата на човешкото тяло — главата, както и Бог седи на небесата, за да наглежда всичко и да управлява от висотата на това си положение.“ (Patrologia Latina, XXXIII, col. 77–78; LXXXIII, col. 184–185)

Така описаните четири елемента не само обясняват структурата на човешкото тяло, но са и предпоставка за промените в темперамента на хората. Излишъкът на всяка една от телесните течности — смятат учените по онова време — предизвиква началото на някакво физическо или умствено заболяване. Менталните проблеми обаче се свързват неизменно с преобладаването на така наречената черна жлъчка, която поражда меланхоличен темперамент и предизвиква полудяването. Смята се също така, че различните изпарения достигат до мозъка и влияят на неговото функциониране. Предната му част контролира чувствата и сетивността; централната част е свързана с мисленето, а задната — с паметта. Всяко едно нарушение в равновесието между така описаните функции на отделните части създава условия за възникване на ментални проблеми, защото мозъкът просто прегрява.

Дори и след налагането на един по-научен подход към мозъчните и въобще към медицинските проблеми обясненията на човешките заболявания с помощта на теорията за хуморалната патология бавно отстъпва позициите си. „Меланхолията, или черната жлъчка, представлява естествена телесна течност — студена и суха, гъста, трудноподвижна, черна на цвят и с остър неприятен вкус.“ Това пише английският учен Валентин през 1612 г. в издадената от него книга „Кратък курс по природните науки“ и добавя: „Когато се усвои от организма, черната жлъчка става болестотворна и предизвиква полудяване.“

Винаги обаче е имало хора, които са убедени, че независимо дали теорията за лудостта като проява на темперамента на човека е правилна, или не, възникването на това човешко състояние не може да се обяснява само с чисто физически процеси и явления. Трябва да се отчитат и свръхестествените, извънземните измерения на проблема. Според тях лудостта се появява вследствие от специфично разположение на звездите или пък от прищевките на боговете. Човек полудява в резултат от въздействието на сили, които са извън него, и той се превръща в „обладан“ от това състояние; става жертва на сили, които му отнемат или размътват разсъдъка. Quern Jupiter vult perdere dementat prius. „Юпитер[3] първо отнема разсъдъка на този, когото иска да погуби“ — гласи една древна поговорка, перифразирана от Джеймс Дюпорт, поет и дякон на Питърбъро от седемнадесети век. И наистина, мнозина по онова време смятат, че лудостта е Божие наказание. Тираничният вавилонски цар Навуходоносор е доведен до състояние на животински бяс[4] и е представен в редица средновековни миниатюри като човек без дрехи и с разрошени коси, който в лудостта си стига дотам да се прехранва с цветя и треви. Английският крал Джон[5] пък според някои хронисти от неговото време е напълно „обладан“ от лудостта или както се изразяват съвременниците му — plenus daemonio[6]. За Шарл VI Френски и Хенри VI Английски се говори едно и също нещо — че са „омагьосани“. Прикачването на прякора Екизадо[7] към името на Карлос II Испански говори за един ексцентричен сценарий, в който болнавият крал играе главната роля. Но лудостта може да означава и точно обратното — знак за Божията благодат. Гласовете, които лудият човек чува, могат да идват и от Бога. В онези времена на искрена и дълбока вяра понякога лудият може да се превърне във вестител на Божията воля. Историите на християнските светци, както и тези, отнасящи се до светите люде от другите вероизповедания, са пълни с примери за мъже и жени, страдащи от тежки психически проблеми, но въпреки това ползващи се с почитта и уважението на другите като свети безумстващи, говорещи с гласа на Господа. Те имат славата на гадатели и пророци, а техните несвързани и дори нечленоразделни напеви — сякаш говорят на непознати за тях езици — предизвикват смущение у техните слушатели, които въпреки това им се възхищават и дори ги облажават.

Първите лекари на ренесансова Европа не са в състояние да лекуват лудостта по по-различен начин от физическите заболявания — с един ограничен набор от лечебни процедури, които познават. А това са пускането на кръв, правенето на клизма, даването на очистителни. Надеждата е някое от тези средства да доведе до възстановяване на нарушеното равновесие на телесни течности в организма. „За да се прочисти тялото от жлъчта и от черната жлъчка, след като сте сънували кошмар — съветва Чосър, — за Бога, вземете някакво слабително средство, като например лавър, столетник, росопас или отвара от бъз.“ (Кентърбърийски разкази, Разказ на манастирския капелан). И тъй като лудостта поразява най-първо главата, лекарите правят трепанации на черепа с надежда да понижат налягането, оказвано върху заболелия мозък и да го освободят от отровните течности и газове, натрупали се там и предизвикващи болестта. На Шарл VI Френски му правят разрез на тила, а Хенри VI Английски вероятно е бил лекуван по същи начин. Подобна операция е извършена и на Дон Карлос Испански. В своята книга Livre de Seyntz Medicines[8] (1354) Хенри херцог на Ланкастър, съветва читателите си да налагат прясно заклан червен петел на главата на човек, страдащ от обезумяване, защото се смята, че топлата кръв на птицата ще проникне в мозъка и ще го освободи от опасните изпарения, които са предизвикали страданието му. Подобно лечение, само че с прясно заклани гълъби, се прилага и през седемнадесети век, когато по този начин се надяват да подобрят менталното и физическото здраве на Великия херцог на Тоскана, Фердинандо Медичи, както и на Карлос II Испански.

Понеже през средните векове хората смятат, че лудостта е свръхестествено явление, те имат повече доверие на лечебни методи, които са по-скоро от психологическо естество, отколкото на физическите. Затова се отдава предпочитание на църковните служби, на поставянето на свети мощи върху тялото на болния, както и на заклинанията като средство за изгонване на злите духове от тялото на умопобъркания. Самият Иисус Христос прогонва[9] такива бесове. Свети Кутберт лекува хората „от напастта на нечестивите духове“ с помощта на молитви, докосване с ръка и специални заклинания. Една жена, която страда от calamitas insaniae[10], понеже е обзета от някакъв зъл дух и затова стене, скърца със зъби и плаче със сълзи, се излекува, когато докосва поводите на коня на светията. Съвременникът на Кутберт — свети Гутлак, лекува един младеж, който под въздействието на immensa dementia[11] е убил някакъв човек с брадва и след това се е самоосакатил. Гутлак го поставя на пост и молитва, след това извършва очищение с вода и „отправи оздравителния си дъх към лицето му“. Така злият дух, който се е вселил в него, трябва да напусне тялото му. Заклинания се прилагат и по отношение на кралете. Шарл VI Френски се подлага на поредица от странни ритуали, включващи заклинания, които обаче не му помагат. Състоянието на Карлос II Испански обаче явно се подобрява за известно време, след като му правят някакви заклинания.

През Средновековието използването на свети мощи за лечение на душевноболни хора е широко разпространено. От ранната история на храма, посветен на св. Вартоломей, в Лондон — според данните, включени в книгата, за неговото основаване (Liber Fundationis) — са запазени множество такива случаи, отнасящи се до края на дванадесети и началото на тринадесети век. Така например една лондонска проститутка изпада в умопомрачение, криви очи, говори сквернословия и разкъсва дрехите си, поради което се налага да я вържат, но тя успява да се отскубне; след като посещава храма на св. Вартоломей, тя оздравява. Запазени са спомени и за други полудели мъже и жени, които оздравяват, след като са заведени в храмовете на св. Томас Бекет в Кентърбъри и на крал Хенри VI в Уиндзор.

Общо взето — освен ако не буйстват — умопобърканите мъже и жени не остават извън обществото и живеят под грижите на своите роднини и близки. В средновековната драма „Играта под беседката“[12] лудият се проявява като насилник и се държи непристойно, но след като е лекуван от свещеника с помощта на свети мощи, се връща кротко у дома. Дори пациентите на средновековната лондонска лудница[13] „Бедлам“ са пускани да се разхождат свободно, щом не са видимо опасни за околните с поведението си.

В крайна сметка обществото се убеждава, че трябва да бъдат създадени специални болнични заведения, които да се грижат за хората, неспособни да отговарят за себе си поради умствено заболяване. Една от първите такива болници, открити в Западна Европа, е тази към храма на св. Димпна в белгийския град Геел. Тази ирландка, преди да бъде канонизирана за светица, е обикновена жена, убита от баща си, изпаднал в пристъп на гняв, и затова по-късно се превръща в покровителка на психично неуравновесените хора. През четиринадесети век Робърт Дентън основава в Баркинг здравното заведение „Ол Хелоус“, където да бъдат полагани грижи за свещеници и миряни, „които внезапно са изпаднали в умопомрачение и са загубили паметта си“. В самия край на същото столетие се появява и болницата на Дева Мария във Витлеем, Бишопсгейт, по-известна под името „Бедлам“. Макар че отношението към душевноболните никога не е напълно лишено от грубости, те все пак остават да живеят в рамките на своята общност, семейства и домове.

От края на шестнадесети век нататък обаче по-скоро поради социални, а не поради медицински съображения, се наблюдава постепенна промяна в отношението към лудите, което води до това, което Мишел Фуко нарича „период на ограничаване на тяхната свобода“. Започват да отделят лудите от тяхната социална среда и да ги настаняват в специални заведения. Откриват се частни лудници, ръководени обикновено от служители на Църквата, които искат да увеличат своите приходи, но провежданото лечение понякога е добронамерено и към болните се отнасят с внимание. Но все по-широко разпространено става мнението, че лудите трябва да бъдат „държани изкъсо“ и да бъдат затваряни за тяхно добро. „Първата мярка, тоест попечителството, спрямо тях — пише през 1684 г. д-р Томас Уилис — трябва да включва заплахи, връзване, бой, както и лекарства… Защото за лудите наистина няма по-ефикасно и препоръчително лекарство от това да благоговеят и изпитват страхопочитание към тези, които смятат за свои мъчители… Разбеснелите се луди много по-бързо и надеждно се лекуват чрез наказания и когато към тях се отнасят сурово в тесни помещения, отколкото от лекарства или други медикаменти.“ В края на осемнадесети век английският крал Джордж III става жертва именно на този вид обществено мнение.

Въпреки че от края на осемнадесети век нататък лечението на душевноболните постепенно става по-хуманно и към тях се проявява повече състрадание, настаняването в специални здравни заведения и тяхното описано по-горе „манипулиране“ там си остават водещите методи. Подобно на затворите и местата за полагане на принудителен труд, лудниците стават заведения, в които обществото настанява своите отклонили се от нормалния начин на живот членове. Приютите за душевноболни се превръщат в центрове за контрол по социален и полов принцип, където лудите да бъдат отделени зад високи стени от външния свят. „Що се отнася до [Робърт] Бъртън през 1621 г. — пише Рой Портър — за него лудницата си остава една метафора, но през 1815 г. за Специалната комисия към Камарата на общините на английския парламент тя вече се превръща в основно средство за решаване на проблема с лудостта (защото през тази година комисията води публично разследване в лудниците в страната; пак през 1815 г. са открити първите английски обществени заведения за душевноболни хора).“

В самия край на деветнадесети век, когато се появява науката психиатрия, се правят и първите по-задълбочени наблюдения върху същността на душевните заболявания, но и до днес лудостта си остава на практика твърде неизследвана материя. През 90-те години на деветнадесети век Емил Крепелин за първи път анализира менталните заболявания, като прокарва разделителна черта между афектната, или маниакално депресивна психоза, при която състоянието на пациента се характеризира с непостоянни емоционални смущения, от които той или тя могат евентуално да се възстановят, и по-сериозната и нелечима форма на заболяването, което той нарича деменция прекокс[14], а всъщност става дума за погрешно използване на термина „деменция“, който на медицински език означава прогресивно увреждане на мозъка, както и на определението „прекокс“[15], защото заболяването не настъпва задължително в детско-юношеска възраст. Въпреки това Крепелин е прав, когато обръща внимание на сериозния характер на втората, описана от него форма на лудостта. Защото тя се характеризира с по-висока или по-ниска степен на самозаблуждение, халюцинации и обърканост на мислите. По-късно професор Ойген Блойлер от Цюрих ѝ дава ново наименование — шизофрения. При класификацията и диагностицирането на различните форми на ментални заболявания от времето на Крепелин до днес е направена огромна крачка напред и това ясно се вижда от дългия списък на здравни проблеми на личността, съдържащ се в последното издание на Американския диагностичен и статистически наръчник по медицина (1980).

И така, от тези изходни позиции ще трябва да започнем нашето изследване, посветено на лудостта на кралете. Историкът обаче се намира в твърде неизгодна позиция, защото сведенията, с които разполага, често са много оскъдни, а понякога и доста изопачени поради отдалечеността на времето на разглежданите случаи. Данните, които съвременните специалисти биха могли да получат за даден пациент — за молекулярната и функционална структура на мозъка му, за електромагнитната активност на мозъчните центрове, за ролята на неврохормоните, за промените в активността на ензимите и обмяната на веществата на клетъчно равнище, за реакцията на кожата, за специфичното движение на очите в сънно състояние и т.н. — не съществуват в случая с монарсите от миналото. Сведенията за тяхната лудост често са съвсем недостатъчни или направо неверни; източниците на тези сведения — недостоверни, а информацията — просто оскъдна. За да си проправи път човек в такъв труден терен, е необходимо да се разчита до голяма степен на научни хипотези и всякакъв друг вид предположения.

На практика лудите крале и кралици изглеждат жертви на обичайното протичане на менталното разстройство. Това душевно страдание може да е причинено от увреждане на мозъчните функции, настъпило най-често при раждане или от травми, понесени по-нататък през годините. Ако на човек се случи да развие дегенеративно заболяване на мозъчната кора, задръжките му могат напълно да отпаднат и той да стане склонен към агресивно поведение. Раната в главата, която през 1562 г. получава наследникът на испанския крал Фелипе II — Дон Карлос, може доста добре да обясни прогресиращия характер на неговото душевно разстройство, особено ако мозъкът е пострадал и по време на раждането му, което изглежда доста вероятно.

Съществуват физически заболявания, които също могат да предизвикат мозъчни увреждания. Така например епидемичният или „летаргичен“ енцефалит — остро инфекциозно заболяване на централната нервна система — може да доведе до трайни изменения в мозъчната дейност, свързани със зрителни, тактилни[16] и слухови халюцинации, придружени от главоболие, раздразнителност и безсъние — все симптоми, много характерни и за шизофренията. През 20-те години на двадесети век, след поредната епидемия от енцефалит, заразените от болестта деца започват да проявяват деструктивно и агресивно поведение. Възможно е именно прекараният енцефалит да е причина за умопомрачението на римския император Калигула, както и за душевната неуравновесеност на американския президент Удроу Уилсън. Със сходни симптоми протича и епилепсията на слепоочния лоб. Някакво сериозно заболяване, същността на което днес е невъзможно да бъде установена със сигурност, трябва да е предшествало симптомите на ментална неуравновесеност у руските царе Иван Грозни и Петър Велики.

Сифилисът също, особено в третия стадий на развитие, може да доведе до паралитична деменция[17], която предизвиква отпадане на умствените и телесните сили на болния. Според някои изследователи умствените проблеми на споменатите по-горе руски царе, както и за лудостта на Лудвиг II Баварски, се дължат на предшестваща сифилитична инфекция, но за това няма сигурни доказателства. Пак само като хипотеза, която не е достатъчно потвърдена, може да се приемат предположенията, че подобни са медицинските случаи и на Бенито Мусолини и Адолф Хитлер.

Лудостта на английския крал Джордж III според някои съвременни учени трябва да е била от органичен характер, което ще рече, че тя е проява на проблем с обмяната на веществата, носещ медицинското название пъстроцветна порфирия. Според същите твърдения много от неговите предци, а и потомци, също са страдали от това генетично по своя характер заболяване.

Когато няма директен причинител от физическо естество, менталният срив на човека се обяснява с проблеми в централната нервна система. Различни своеобразности в структурирането на мозъка, някои от които генетично предпоставени и които постепенно водят до разнобой между темперамент и личност, могат също да създадат подходящи условия за предразположение на индивида към душевно разстройство. Изпадането в умопомрачение никога не настъпва като гръм от ясно небе, а винаги може да се разглежда като резултат от една по-ранна тенденция в развитието на нервната система на заболелия. Все още не е ясно до каква степен това зависи от генетичните фактори, тъй като засега не познаваме гените или хромозомите, от които зависи появата на състояния като шизофренията или маниакално депресивната лудост. Въпреки това няма съмнение, че в много от случаите на психични заболявания генетичният фактор е определящ, както впрочем доказват и резултатите от настоящото изследване на лудите крале. Може обаче да се окаже, че предразположеността на организма към ментални заболявания се дължи на влиянието не на един отделен, а на цяла група гени. Също толкова неясно остава и каква е ролята на двете полукълба на главния мозък за психиатричните болести и дали въобще те имат някаква пряка връзка с проблема. Според някои звуковите халюцинации например, подобни на онези, които Жана д’Арк казва, че чувала, се пораждат от дясното полукълбо на мозъка. Важно е още веднъж да подчертаем, че генезиса на психичното отклонение е тясно свързан с една съществуваща отпреди тенденция в развитието на организма, която може да се е появила още след раждането, а дори и при зачеването. Лудостта никога не се появява като напълно непознато за дадения индивид състояние, а винаги е по-скоро подчертаване и деформиране на някакви нормални реакции на организма. „Характерните черти на темперамента — пише Гордън Кларидж в своята книга «Произход на душевните заболявания» (Gordon Claridge, Origins of Mental Illness) — отговарят на различни негови предразположения към някакъв вид психично заболяване. Хората развиват този вид душевно разстройство или увреждане, към който са предразположени, вследствие на индивидуалния си темперамент.“ Именно поради това детството и юношеската възраст са критичен период от живота на човека, свързан с появата на симптоми на някакъв вид психични отклонения. Ако знаехме повече за общуването на лудите крале като деца с техните родители, както и подробности за тяхното отглеждане и израстване, сигурно щяхме да открием следи, предупреждаващи за бъдещото им душевно неравновесие. Личните проблеми на Едуард II и на неговия правнук Ричард II са много по-разбираеми в светлината на наследеното от тях и на ученическите им години.

Но щом отключването на процеса, който води до полудяване, е свързано с някакъв вид неврологично предразположение към душевни страдания, то би могло да бъде стимулирано от фактори, свързани с околната среда и въобще от така наречените външни фактори. Както вероятно доказва боледуването на Хенри VI Английски и на Ерик XIV Шведски, стресът е един от най-изявените такива фактори, който води до психичен срив. В някои случаи психоневротичните разстройства представляват своеобразно бягство от ударите и трудностите, които човек понася в ежедневието си, и понякога могат дори да доведат до развиване на творческото начало у човека, както показа сър Джордж Пикъринг в своята книга „Креативно боледуване“ (Sir George Pickering, Creative Malady). Лудвиг II Баварски се спасява от политическата криза, като се потапя в музиката на Вагнер и планира своите фантастични замъци. Обратното обаче също е вярно: лудостта може да се засили, ако обръщаме прекалено внимание на някаква наша вътрешна потребност — истинска или мнима — или се опитваме да потиснем вътре в себе си някакъв непоносим конфликт. И така, независимо дали се проявява под формата на съсипващ срив, или на относително леко нервно заболяване, психичното разстройство винаги се появява на бял свят, предизвикано от някакъв повод.

Основното ментално разстройство, от което лудите крале и кралици, изглежда, са боледували, е шизофренията и маниакално депресивните състояния, които имат твърде сходна симптоматика. Шизофренията е термин, означаващ психично състояние, включващо много широк спектър от степени на неговото проявление. Както показва самата дума, то се свързва с временната загуба на някои видове основополагащи качества на ума като говор, двигателна активност и усещане; „временна загуба на психични функции, което води до фрагментарност на личността“, но тази фрагментарност не трябва да се смесва с раздвояването на личността. Възникването на болестта се характеризира със съществени изменения в начина на мислене, говорене и поведение или както пише сър Гордън Кларидж, „с хаотични взаимодействия между личността и околния ѝ свят, приемащи вида на често възникваща физиологична възбуда, неустойчиво внимание, резки промени в настроението, изкривени представи за действителността, деформирано мислене и говор, които пречат на социалното общуване на личността“. В най-активно изразената си форма шизофренията може да предизвика халюцинации, ексцентрични налудничави мисли, некоординирано или нелогично говорене и неадекватни емоционални реакции. Шизофренната параноя може да предизвика насилствени действия, каквито без съмнение се наблюдават в живота на Шарл VI Френски, Ерик XIV Шведски и Кристиан VII Датски.

В умерената си форма шизофренията невинаги представлява трайно болестно състояние, но дори и след като пациентът възстанови здравето си, е най-вероятно в него да останат следи от някакво трайно ментално и емоционално увреждане. Шарл VI Френски например има периоди на просветление, през които поема юздите на държавното управление, но менталната му издръжливост очевидно не е много продължителна. По някое време Ерик XIV Шведски се възстановява, но в крайна сметка умира в състояние на умопомрачение. Кристиан VII Датски също има периоди на просветление, но през по-голямата част на продължилото му над четиридесет години управление обикновено не е напълно с всичкия си. Шизофренията може да се появява от време на време — през няколко години, или да засегне своята жертва само веднъж през целия ѝ живот. Най-накрая обаче тя може да се превърне в перманентно състояние на духа, което на практика води до психично разпадане на личността. Податливостта към това заболяване очевидно зависи от уязвимостта на нервната система на организма, обусловена от генетични фактори и от темперамента, както и от взаимодействията със заобикалящата ни жизнена и семейна среда. С изключение на най-тежките случаи, шизофрениците не губят напълно връзка с действителността, но обикновено имат деформирана и непълна представа за нея. Те не са и съвсем неосведомени по отношение на проблемите на собственото си здравословно състояние.

Други от лудите крале са били очевидно жертва на маниакалната депресия и на различните степени на проява на тази група психични заболявания. Депресията, наричана с нейното гръцко название меланхолия[18], в продължение на много векове е смятана за произтичаща от черната жлъчка (на латински atra bilis) — една от основните телесни течности. Едва през 1899 г. Емил Крепелин е първият учен, използвал термина маниакално депресивна лудост, с който описва тежките форми на депресивно заболяване, макар че между шизофренията и тях има дълга поредица от междинни състояния като това на д-р Самюъл Джонсън[19]. Депресивните състояния наистина много се различават едно от друго по степента на тежест, с която поразяват болните — в диапазона между сравнително краткотрайните, недълбоки или повърхностни колебания в настроението и емоционалното равновесие и състоянията, които проникват дълбоко в психиката на пациента и изискват специализирано лечение, а също така малко се различават по проявленията си от тези, характерни за истинската шизофрения. Така депресията при по-леките си форми може да се проявява само като известно забавяне на мисловните процеси; периодични колебания в настроението, наричани на медицински език циклотимия; неспособност да се взимат решения; отслабване на паметта или изпадане в апатия към всичко и всички. В по-сериозните си форми обаче болестта може бързо да ескалира до замъгляване на съзнанието, некоординираност на мисловната дейност, силно чувство на страх и тъга, понякога придружени от стомашно-чревни проблеми.

В края на живота си Ричард II без съмнение е страдал от лека форма на депресия. Кралица Хуана Кастилска става жертва на маниакално депресивна лудост. В тежка форма — какъвто е случаят с Хуана — това заболяване може да предизвика налудничави мисли и халюцинации. Дълбоките религиозни чувства, придружени от силно чувство за вина и страх от Божие наказание заради сторените грехове, също може да стане причина за появата на депресия, какъвто е случаят с испанския крал Фелипе V. Изпадналият в състояние на маниакална депресия човек може да се хвърли от едната крайност на дива възбуда или главозамайване в другата — на дълбоката потиснатост, изразяваща се в пълна неподвижност и апатия, както се случва по време на боледуването на Хенри VI.

По-малко тежко се отразяват на здравословното състояние някои психоневрози или нарушения в психичното равновесие на личността в диапазона от почти нормалното душевно здраве до психичните отклонения. Те могат и да не доведат до пълна лудост, но често имат много тежки и дори фатални последствия за жертвите си. При такива случаи мозъкът, макар че не функционира нормално, повече прилича на мигаща крушка, отколкото на изтощена батерия. Страдащите от подобни гранични състояния между здравето и лудостта обикновено изпитват ирационални страхове или необяснима тревожност, различни фобии или неврози, които понякога трудно се различават по своите проявления от лудостта. От такова душевно състояние, определяно от медиците като гранично по отношение на самосъзнанието на личността, се предполага, че е страдал Адолф Хитлер например, макар че това не е категорично доказано. Въпреки че осъзнаването на действителността от пациента не е много стабилно, той все пак никога не изпада в пълно умопомрачение. Подобни здравословни проблеми обикновено са предшествани от някакъв нерешим личностен конфликт между вътрешно непреодолимо желание и невъзможността то да бъде реализирано в действителност. Психичните разстройства на личността са утежняващи за онези, които заемат определени позиции, свързани с властта и поемането на отговорности. Ако някои от тях могат да бъдат напълно безобидни при обикновените хора, при държавниците и владетелите те водят до ужасяващи последствия.

След всичко казано дотук все пак остава още една трудна за изследване сива зона, в която пациентът показва признаци за отклонения в психичното състояние на личността, но това не изглежда да е резултат от умствено страдание. Тези така наречени психопати или социопати вероятно излизат извън определенията за клиничната лудост, но както лейди Каролайн Ламб[20] е казала за Байрон, „той е луд, лош и опасен за близките до него“. Такива хора може и да не страдат от някаква специфична форма на ментално заболяване и да изглеждат напълно с ума си, дори умни и много интелигентни, но дълбоко в душата си да са много объркани, а мозъкът им да не функционира напълно нормално. Психопатът е пълен егоцентрик и живее според собствените си правила или предпочитания, без да изпитва каквото и да било съчувствие към другите. В известен смисъл той се самоизолира от външния свят, не изпитва никакви чувства или усещания към него. Това често се дължи на дълбоки разочарования в детството или в юношеските години, а отхвърлянето от страна на родителите се явява най-важният етиологичен фактор в превръщането на един човек в психопат. Неговите чувства към останалите хора нито са дълбоки, нито трайни и той рядко е способен на дълбока и пълноценна сексуална връзка с противоположния пол. В такива случаи той ще прояви гъвкавост в поведението си, за да нагоди своите действия към постигане на това, което смята за своя главна цел. Ще използва правдоподобни слова, но те няма да имат нищо общо с мислите му. Такива хора са майстори в манипулиране на околните, в убеждаването им, че имат най-добри и почтени намерения. Но психопатите не са успели да преминат процеса на социализация в смисъл на интегриране с ценностите на обществото и техните мисли и чувства си остават дълбоко насочени само към тях самите. Затова такива хора не изпитват никакво чувство за вина и на тях не може да се има доверие, понеже са склонни да проявяват ненормално висока степен на агресивност или крайно безотговорно поведение с антисоциална насоченост.

Психопатът е твърде възможно да бъде амбициозен, брутален, безмилостен и склонен към насилие, но неговата сфера на действие не се ограничава само до кръга на криминално проявените лица. Такива хора могат да бъдат открити във всички прослойки на обществото. Затова и сред коронованите личности има много случаи, при които са налице някакви признаци на психопатия, макар и всъщност за тези лица да не се твърди, че са били психопати. Такива проявления са забелязани в поведението на римския император Тиберий, дон Карлос Испански, руския цар Петър Велики и неговия много по-късен наследник във властта над Русия — диктатора Йосиф Сталин. Колебанията по отношение на поставянето на диагноза се дължат на факта, че засегнатият от психопатията ум никак не е лесно да бъде идентифициран със сигурност, какво остава за хора, живели в толкова отдалечени от нас времена. Болестта на психопата „се разраства невидимо, подобно на рака — гласи едно компетентно мнение по този въпрос. — Тя засяга най-вътрешните кътчета на мозъка, а нейните корени са посадени още в детската възраст на пациента. Тя е СПИН-ът на психичните заболявания.“ (K. Magid and C. A. McKelvey, High Risk)

Но нека припомним, че обект на настоящото изследване е „лудостта на владетелите“ и по какъв начин тя се отразява върху съдбата на народите, над които господстват. Това е опит да бъдат наблюдавани особеностите на личности, които между другото се влияят и от атмосферата на кралския двор, заплашвани и измъчвани са от подозрения и интриги или с други думи са поставени в условия, способстващи за появата на ментален срив, особено ако владетелят е млад, незрял и безхарактерен.

Ефектът от тези психични отклонения на владетелите върху историята на техните народи се установява по-трудно. Защото както великите личности — като Александър Македонски или Наполеон — могат да променят хода на историята, същото се отнася и за политическите кризи в различни страни и времена, предизвикани от личности с много по-малък авторитет. Така например Калигула или Нерон оказват не по-малко влияние върху съдбата на Римската империя. Характерът на крал Джон пък е само едно от условията, довели до проблемите, които се струпват върху неговата глава. Смутовете по време на царуването на Едуард II поставят своя отпечатък върху личността на краля. Ричард II пък би избегнал свалянето си от власт, затвора и смъртното наказание, ако притежаваше характер, различен от този, с който е останал в историята. Умствената недостатъчност, измъчвала Хенри VI, е важен елемент от гражданските борби, известни днес под името Войната на Червената и Бялата роза. По същия начин и лудостта на неговия дядо — Шарл VI Френски, може директно да бъде свързана с хаотичната разпокъсаност, предизвикала продължителни безредици в цялото кралство. Лудостта пък на Ерик XIV Шведски се оказва решаваща не само за собствената му съдба, но и за бъдещето на страната. Душевното заболяване на Хуана, кралица на Кастилия, и на дон Карлос Испански има трайни последици за Испанската империя, което може да се каже и за лудостта на други двама испански крале — Карлос II и Фелипе V. Лудостта на Джордж III води до тежка политическа криза в Англия. Посоката на развитие, която поема датската история в края на осемнадесети век, съвсем ясно е определена от продължителното душевно страдание на крал Кристиан VII Датски.

От друга страна, менталните отклонения на редица други владетели имат съвсем незначително влияние върху развитието на техните държави. Трудно може да се приеме, че психичните отклонения на Джан Гастоне — последният Велик херцог на Тоскана от фамилията Медичи, или тези, от които страда Лудвиг II Баварски, имат съществено политическо значение за историята на техните страни. Още по-трудно е да се каже до каква степен вероятните душевни проблеми на руските царе Иван Грозни и Петър Велики са се отразили на безспорно великите им държавнически постижения с фундаментална значимост за цялата история на Русия. В това отношение, изглежда, трябва да изчакаме времето на съвременните диктатори, за да се убедим как душевната болест или старческата деградация на големите държавни вождове като психопата Сталин, умопомрачения Хитлер и дементния Мао Дзедун оставят по брутален начин своя отпечатък върху съдбата на милиони хора, а даже и на целия свят, в лицето на психопата Сталин, умопобъркания Хитлер и оглупелия от старост Мао Дзедун. Някои автори дори защитават тезата, че без наличието поне на известно предразположение към маниакалност човек не може да успее като политически водач или владетел. Дори и да не приемем тази крайна теза, личността на владетеля си остава един от най-важните фактори в историята. Или както е казал френският историк Шарл Пти-Дютайи, „La plus importante ressource de la royaute c’est le genie personnel du roi.“ („Личните качества на краля представляват най-важният ресурс на монархията.“)

Втора глава

Римски оргии

Римските императори упражняват властта си върху огромна територия, простираща се от негостоприемните Британски острови и опасните граници на Рейн и Дунав до горещите брегове на Северна Африка и пустините на Близкия изток. Колкото и да са се съобразявали на думи с нормите на въображаемото конституционно управление на империята, тяхната воля винаги се смята за закон. При това властта им има свещен характер; мнозина от тях са обожествявани след смъртта им, а някои дори и приживе се ползват със статут на полубожества. Но такава неограничена еднолична власт в ръцете на един психически неуравновесен държавен глава понякога може да стигне твърде далеч и да има твърде важни последствия.

За късмет на империята, макар че през повечето време короната е обект на стремежите на жадни за власт генерали, броят на душевноболните императори не е голям. Въпреки това през първата половина на първото столетие след Христа и в края на второто, Римската империя е в ръцете на психично разстроени хора, които до известна степен могат да бъдат наречени луди. Така императорите от Юлиево-Клавдиевата династия, на които Нерон е последният представител, носят белега на наследеното по генетичен път разстройство — както по отношение на своя темперамент, така и въобще на здравето си, който белег поради стреса, причинен от абсолютната им власт, с течение на времето става все по-видим. Основоположниците на династията — Юлий Цезар и неговият племенник Октавиан (известен повече с придобитата малко по-късно титла Август), не могат да бъдат смятани по никакъв начин за психически неуравновесени. Но наследникът на Август — осиновеният от него Тиберий, или е бил психопат, или поне се проявява като страдащ от подобни психични проблеми. Сред неговите наследници Гай или Калигула, както по-често се нарича, преживява периоди на умопомрачение, последвали едно сериозно боледуване през 37 г. сл.Хр. Клавдий пък без съмнение е невротик, а Нерон със сигурност показва симптоми на психическа неуравновесеност. Втората група императори — Комод, Каракала и Елагабал, които управляват в края на втория и началото на трети век след Христа, са почти всичките млади мъже със скромен политически опит, чиито качества очевидно не отговарят на висотата на задачите, с които управлението на империята ги натоварва. Освен това те направо се главозамайват от огромната власт, с която се сдобиват. Разтуха от това напрежение те търсят в угаждане на всевъзможните си капризи, разгулен живот и тиранично потисничество, което ги води до ръба на загубата на разсъдъка, а вероятно и отвъд него, което става причина и за насилствената им смърт. Управлението на посочената група императори по категоричен начин илюстрира различните, макар и съвпадащи понякога симптоми, които предшестват умопомрачението и които имат ужасяващ ефект поне за част от поданиците на империята.

За да разберем по-добре положението, трябва да се върнем малко повече от едно поколение назад във времето преди установяването на имперско управление, когато в Рим се разделят с републиканските традиции, определяли в продължение на няколко века управлението на държавата. Тези традиции задълго остават лелеян идеал за римските интелектуалци и съдържат в себе си зародиша на римската имперска система. При полагането на основите на тази система се откроява страховитата фигура на Юлий Цезар — великия пълководец, който в битката при Фарсал отстранява от властта съперника си Помпей и който покорява Галия и нахлува чак в Британия. Макар че притежава фактически едноличната власт в държавата, той никога не получава официално титлата император от сенаторското съсловие, отнасящо се с подозрение към неговите амбиции. Освен това той не доживява до момента, когато биха могли да бъдат направени съответните конституционни промени, узаконяващи новото положение в управлението на империята. Все пак титлата пожизнен диктатор, която той получава и която запазва до края на живота си, е фактическо потвърждение на неговото авторитарно по форма и монархично по същността си управление.

След неговата смърт изниква въпросът: на кого ще се падне невероятната му власт и огромните му владения. Защото Цезар е пълен с енергия и когато става дума за женските прелести. Той често отсъства от брачното си ложе и впоследствие става жертва на уловките или на чара на египетската царица Клеопатра, от която има син на име Цезарион. Освен това е достатъчно широко скроен в сексуалните си предпочитания, за да ухажва и войнствения цар на Витиния Никомед, в чиято „царица“ после се превръща. „Цезар завладя Галия, а Никомед — Цезар. За всеки мъж той се превръщаше в съпруга, а за всяка жена — в неин съпруг“, казвал Гай Курион Стари за него според текста на Светоний („Дванадесетте цезари“, гл. I). Цезар има само едно законородено дете — дъщеря му Юлия, и затова осиновява за свой наследник племенника си Октавиан, който успява да се домогне до властта след смъртта на осиновителя си. В голямата морска битка при Акциум през 31 г. пр.Хр. войските на Октавиан побеждават обединените сили на Марк Антоний и Клеопатра (които се самоубиват). За четири години Октавиан успява да установи еднолична власт — принципат, и получава титлата Август като първи от една дълга поредица римски императори, управлявали до 476 г. сл.Хр. западната половина на империята, а на Изток още по-продължително време — чак до падането на Константинопол в ръцете на османските турци през 1453 г. сл.Хр.

Въпреки че външните белези на правовия ред се запазват и Римският сенат упражнява някаква, макар и само номинална власт, поради което в римската държава изглежда, че съществува диархия[21], империята по същество представлява военна деспотия. Август официално започва да се титулува Divi Filius[22] и това наименование придава свещен характер на неговата власт. Една власт, която, попаднала в ръцете на душевно неуравновесен човек, седнал на императорския трон, би се превърнала в нещо много натрапчиво и екстравагантно.

Самият Август се проявява като умен и умерен държавник, постигнал невероятни успехи както в мир, така и в бой, брилянтен администратор и макар влюбчив по природа, верен и любящ съпруг. Жена му Ливия е красива и безкомпромисна. „Одисей в женски дрехи“, както я нарича бъдещият император Калигула; genetrix orbis[23], „неумолима в своите амбиции, пресметлива и упорита като котка или като пантера в постигането на това, което ѝ е угодно.“ Над всичко тя поставя загрижеността си за богатствата на собственото ѝ семейство и за това синът ѝ от предишен брак — Тиберий, да седне на престола като наследник на нейния настоящ съпруг Октавиан Август. Поради това характерът на Тиберий се оказва силно повлиян от съвместния му, но може би лишен от взаимност живот с неговата властна майка. Ако тя без съмнение го обича истински, не е сигурно дали той ѝ отвръща със същото и дали въобще е способен на особено дълбоки чувства. Все пак той остава силно зависим от властната ѝ ръка чак до нейната смърт на осемдесет и шест годишна възраст, но това не му пречи да бъде злопаметен към неотслабващото ѝ влияние върху него и да си отмъсти за това, като не я дарява с честта да бъде обожествена след нейната смърт.

Тиберий вероятно предпочита живота настрани от публичните изяви, правейки кариера на военачалник, без да се товари с отговорностите на императорската власт, но очевидно не е в състояние да се отърве от имперските амбиции на майка си даже и при факта, че осиновителят му император Август гледа на него със зле прикривана антипатия. Ако познавахме по-подробно живота на Тиберий, преди майка му да се омъжи за Август — по-голямата част от който без съмнение прекаран в изгнание, може би щяхме да открием корените на неговата злопаметност и подозрителност, които дават своите опасни плодове в по-късните години от живота му.

Но въпросът за наследяването на властта над Римската империя занимава колкото ума на съпругата Ливия, толкова и съзнанието на самия император Август. Октавиан предпочита властта да премине в непосредствените продължители на собствения му род, кръвните му роднини — синовете на собствената му дъщеря Юлия, а не в ръцете на доведените му деца, родени от Ливия. Съпругът на Юлия, Марк Агрипа, обаче, който би бил подходящ приемник на императорската корона от Август, умира през 12 г. пр.Хр. и дъщерята на императора се оказва в положението на твърде важна партия, за да остане задълго вдовица. Ливия добре разбира това и решава, че ако синът ѝ Тиберий се омъжи за Юлия, това без съмнение би повишило шансовете му един ден да седне на императорския трон. По заповед на Август Тиберий се съгласява, макар и против волята си, да се разведе със съпругата си Випсания и да се ожени за Юлия. Но твърде скоро става ясно, че Тиберий и Юлия са съвсем неподходящи един за друг. Тиберий е хладно пресметлив егоцентрик, лишен от всякакви емоции и топли чувства. Докато Юлия е твърде сексуална, болезнено привързана към еротиката нимфоманка, която не би могла да живее със стеснителния в леглото Тиберий. Личният живот на Юлия е толкова скандален, че довежда до собственото ѝ низвергване и до неизбежния провал на плановете на Ливия по отношение на Тиберий. По този повод Сенека пише:

„Божественият Август пратил дъщеря си в изгнание, понеже надминала по безчестие всички осъдителни значения на тази дума, като постоянно скандализирала императорското семейство; приемала любовниците си на тумби; организирала нощни оргии из целия град; дори форумът и трибуната, от която баща ѝ обявил въвеждането на закони против прелюбодеянието, били използвани от дъщерята за нейните изстъпления; тя организирала своите любовни срещи и посред бял ден, край статуята на Марсий, където надминавала по своята престъпност прелюбодейките, и като истинска проститутка заявявала открито правото си да върши и най-големите безсрамия в обятията на първия срещнат мъж.“

Когато императорът — дотогава държан в неведение — най-накрая узнава за начина на живот на дъщеря си, той я изпраща в жестоко изгнание на остров Пандатерия[24]. Нейният съпруг Тиберий, който едва ли страда от това, че Юлия излиза от живота му, преживява дълбоко унижение от избухналия по този повод скандал. Когато по-късно става император, той спира хранителните ѝ дажби и — както се твърди — я оставя да умре от глад. Така Тиберий слага край на един брак без любов, който е принуден да сключи и понася. След това майка му започва да го тласка към заемане на позицията на престолонаследник на Август. Поради тези причини един от днешните биографи на императора нарича неговия живот „училище по злопаметност“.

Съдбата също помага на Ливия да осуети първоначалните планове на своя съпруг по отношение на престолонаследието. Внуците и най-близки кръвни роднини по мъжка линия на Август — Гай и Луций, които биват възпитавани да станат достойни за наследяването на императорската мантия, умират млади. Тогава императорът решава да привлече и последния си жив внук — Агрипа Постум, заедно с Тиберий като евентуални наследници на престола. Но дори за младата си възраст Агрипа вече има репутация не по-добра от тази на майка му Юлия: „с брутален и буен нрав“, „крайно ограничен по ум и като характер“, „твърде голям невежа, изпитващ глупава гордост от физическата си сила“. „Колкото повече растеше — пише Светоний в посоченото по-горе съчинение — толкова по-неуправляем ставаше, но и толкова по-луд, с всеки изминал ден.“ Неговата непригодност за властта е толкова очевидна, че той е изпратен в изгнание на остров Планезия (днешния остров Табарка в Средиземно море), където е ликвидиран вероятно по заповед на умиращия си дядо и с мълчаливото съгласие на Тиберий, който вече е единственият кандидат за наследяване на императорската власт.

Без особено желание, но по необходимост Август се съгласява Тиберий да стане негов престолонаследник. „След като жестоката съдба ме лиши от моите синове — бил казал Август според записаното от Светоний — нека Тиберий Цезар бъде моят наследник на престола.“ „Тази фраза — продължава Светоний — потвърждава подозренията на някои съвременници, че Август е избрал своя наследник не толкова, защото го е харесвал, а поради липсата на друга възможност.“

Тиберий е вече на петдесет и шест години, когато сяда на римския престол и до края на живота му остават още двадесет и две години. Макар че лицето му е набраздено от язви, дължащи се на някаква кожна инфекция, които той се опитва да скрие чрез различни мазила, иначе здравословното му състояние, общо взето, е добро. Той дори е толкова силен, че е способен с ръце да разчупи на две зелена ябълка. Вероятно страда от един вид зрителен дефект — хемералопия, защото, както твърди Плиний, през деня зрението му е затруднено; за сметка на това през нощта вижда като бухал. До голяма степен вкусовете му издават скромност и дори скъперничество, а любимите му храни са аспарагусът, краставиците и плодовете. За сметка на това е толкова пристрастен към алкохола — на младини поне, че войниците му го наричат с прякора Биберий[25]. Прекаленото пиене може да е допринесло и за психичните му проблеми. Впрочем, алкохолизмът нерядко върви ръка за ръка с държавното управление.

Тиберий може би наистина не е искал да става император. Студен и безличен, той не се и опитва да спечели симпатиите на римските граждани и не им осигурява полагащите им се хляб и зрелища, поради което те веднага го намразват. Но през ранните години на принципата му неговото управление се очертава като съвестно и ефикасно; той се стреми да издига върховенството на Августовото право и да потиска племенните вълнения по границите на империята.

Но се забелязват и следи от пропукване на така изградената фасада, които разкриват не само нарастващо чувство на несигурност у императора и неговата все по-голяма параноя, но и други черти на неговия характер като например ексцентричност, безчувственост, невъзможност да се разчита на неговата дума, еднаква отмъстителност спрямо врагове и приятели — все симптоми на психична неуравновесеност. Става все по-ясно, че някаква язва раздира характера и личността на Тиберий. Неговите все по-нарастващи страхове се проявяват и в отношенията му към неговия племенник Германик, син на по-големия му брат Друз, женен за Агрипина — безскрупулната и енергична дъщеря на Юлия (бившата съпруга на Тиберий).

Тиберий завижда на Германик за това, че той се възползва от своето положение и от успехите си, за да трупа престиж сред поданиците на империята, което императорът смята за заплаха за своята власт. По онова време Германик е млад и привлекателен военачалник, любимец на народа, върху който сякаш добрите феи орисници са изсипали всичките си най-хубави дарове, с изключение на един — доброто здраве. Защото е известно, че Германик страда от епилепсия — болест, която той е орисан да предаде по наследство, и то с фатални за империята последствия, на сина си, бъдещия император Гай Калигула. Но съдбата сякаш решава да свали от политическата сцена популярния Германик, защото той се разболява тежко, а според слуховете е отровен по заповед на Тиберий, имайки предвид омразата му към него. Така или иначе, императорът се страхува да не го посочат като извършител на това гнусно деяние и решава, че най-добре ще бъде да намери изкупителна жертва и това е собственият му легат и доверен човек — Калпурний Пизон. Набеден по този начин, Пизон се завръща у дома си и си прерязва гърлото според добрата тогавашна традиция на римския стоицизъм. Тиберий пък се оплаква, че с този си акт Калпурний се е опитал да посочи императора като отговорен за смъртта му. Но това по-късно става характерно за психопатичното поведение на императора — да жертва с готовност хората, които са му послужили да запази себе си.

Отстраняването на Германик обаче не решава проблема с престолонаследието, защото двамата му по-големи синове — Нерон и Друз, са предпочитани като наследници на трона пред собствения син на Тиберий, също с името Друз. След смъртта на Германик претенциите към престола на децата му се представляват от неговата вдовица Агрипина — жена, следваща примера на Ливия и притежаваща по думите на Тацит („Анали“, III, 4) „ненаситна жажда за власт“, и то до такава степен, че нейната „мъжка амбициозност я отклонявала от типичните за женския ѝ пол пороци“. Подозрително настроен към нейните мотиви и осведомен за огромната ѝ популярност, Тиберий гледа на нея с нескрита омраза.

Междувременно той позволява все повече и повече власт да бъде съсредоточена в ръцете на префекта на преторианската гвардия Сеян. От своя страна императорът става все по-немарлив към делата на управлението и интересът му към властта, който никога не е бил голям, постепенно съвсем затихва. При това той вярва, че в лицето на Сеян се е сдобил с предан слуга, който обаче използва привилегированото си положение, за да увеличава собственото си богатство, и вече отправя поглед към имперския престол. С тази цел успява да уреди елиминирането на Агрипина, вдовицата на Германик, както и на двама от нейните синове. Така най-малкият ѝ син Гай, или Калигула, както и малкият внук на императора — Тиберий Гемел, остават единствените близки по кръв наследници на остарелия Тиберий. Той междувременно е отхвърлил желанието на Сеян да се ожени за вдовицата на сина му[26] и на префекта не му остава нищо друго, освен да чака и да се надява.

След като до голяма степен се е оттеглил от държавното управление, Тиберий се премества да живее на красивия остров Капри. Той притежава идеалното местоположение на непристъпна крепост и на убежище, където императорът би се чувствал свободен от преследващите го страхове от евентуален заговор за убийство. На Капри Тиберий, вече в седемдесетте си години, решава, че има право да се отдаде на перверзни удоволствия, които опетняват репутацията му. По този повод Тацит пише:

„Там той дал свобода на необузданите си апетити… С надменността на източен деспот той похищавал млади мъже от знатен произход и ги принуждавал да му позволяват брутално да задоволява щенията си с тях… Откривал нови и нови способи на чувствена близост, както и нови критерии за скандална изтънченост в удовлетворяване на похотта си.“ („Анали“, VI, 1)

Светоний е още по-красноречив в описанието си. Той разказва, че в присъствието на императора групи от по трима млади мъже и три млади жени извършват полови сношения, „за да възбудят неговото все по-отслабващо сексуално влечение“. Малки момченца, които той нарича „рибки“, са обучени да го следват, когато отива да поплува, за да „го лижат и кълват между краката“. Тиберий имал и навика да подвежда мъжете да изпият голямо количество вино, „а след това внезапно завързвал здраво с връв гениталиите им, така че кордата се впивала в плътта им и не им позволявала да уринират“. Той организирал и истински мъчения, актове на садистична жестокост. „И до днес на Капри показват скалата, от която императорът обичал да наблюдава как хвърлят в морето жертвите му, след като са били подложени на продължителни и изтънчени мъчения.“ (Светоний, „Дванадесетте цезари“, III, 43, 44, 62)

Не можем да бъдем абсолютно сигурни, че подобни сцени наистина са се случвали, но на фона на преминалия в самота живот на императора, те не изглеждат напълно недостоверни. След многото години, прекарани в сериозни занимания и целомъдрие, тук, в този рай, който представлява остров Капри, Тиберий може да си е позволил воайорската наслада от чувствено припомняне на преминалата младост. По онова време той е един стар самотен мъж, tristissimus hominum[27], както се изразява Плиний, който търси поне малко забрава във визуализираната чувственост и който вероятно изпитва садистична, а може би и садо-еротична наслада от актовете на мъчение и умъртвяване на жертвата. Това той вероятно подсъзнателно приема като компенсация за униженията, които според него е бил принуден да претърпи. Много е вероятно също така този вид развлечения да са просто резултат от нарастващата му сенилност, но все пак липсват достатъчно доказателства, за да можем категорично да заявим, че императорът се намира в лапите на старческото оглупяване (сенилна деменция, както се казва на медицински език).

Доверието, което той има преди към Сеян, се оказва неоправдано. След като Антония, майката на Германик, успява да изпрати на Тиберий тайно писъмце, в което го информира за подмолните амбиции на Сеян, императорът действа светкавично, за да се отърве от своя вероломен служител. Тялото на Сеян е оставено три дни на гаврите на тълпата, преди поруганите му останки да бъдат изхвърлени в река Тибър.

Но смъртта на Сеян не прави Тиберий по-популярен. След Юлия и Германик той е осъден да понесе и още една последна, може би най-тежка за него измяна: тази на Сеян. Успява да ги надживее всичките, но остава самотен със старческата си параноя, винаги готов да удари въображаемите или истинските си врагове, които са еднаква заплаха за него. Допуска или сам предизвиква безброй актове на жестокост и на несправедливост, с което внушава страх и омраза у своите съвременници. Когато Агрипина се самоубива, той съобщава без капка съжаление на Сената, че тя е имала щастието да избегне удушаването и излагането за показ на Гермонското стълбище[28] за вмененото ѝ прелюбодейство с Азиний Гал. Сенаторите — сервилни и боящи се от своя господар хора — благодарят на императора за проявеното от него милосърдие и за да отпразнуват случая, гласуват за извършване на официално жертвоприношение на Юпитер. През последните години от управлението на Тиберий и най-слабият намек за някакво неодобрение от страна на императора предизвиква поредица от смъртни присъди, екзекуции и принудителни самоубийства.

На Капри компания му прави осемнадесетгодишният му племенник Гай, синът на Германик. Тъй като той е единственият оцелял потомък по мъжка линия на Юлиево-Клавдиевата династия, който избягва масовите убийства в семейството, може да се надява — заедно с Тибериевия син Тиберий Гемел, че един ден ще наследи трона на империята. Поради това той ласкае стария император и вероятно го поощрява в перверзните му удоволствия. Тиберий обаче все още е с акъла си и може добре да го прецени що за човек е. Той не го обича като всички останали. Когато Гай споменава нещо за прочутия републикански политик Сула, императорът остро му отвръща, че притежава всичките пороци на Сула и нито една от добродетелите му. И предсказва, че скоро Гай ще се отърве от Тиберий Гемел: „Ти ще убиеш него, но други ще убият теб.“

През март 37 г. сл.Хр. Тиберий се разболява в Мизен. Скоро изпада в кома и всички смятат, че това е краят му, но тъкмо придворните служители се стичат да поздравяват Гай за възкачването му на трона, Тиберий отваря очи и даже иска нещо за пиене. Тогава Макрон, управител на двореца на Гай, влиза в спалнята на стария император и го удушава със завивките. Подробностите около смъртта на Тиберий се различават в разказите, оставени от съвременниците, но изглежда твърде правдоподобно да са помогнали на стареца по-бързо да иде при предците си. При това никой не жали за неговата кончина. Гражданите на Рим, които много рядко са го виждали през последните му години, искрено го ненавиждат. „Tiberius in Tiberim“ (Тиберий в Тибър) — носят се техните викове. Същият онзи Макрон прочита пред сенаторите завещанието на покойния император, в което се заявява, че Гай и Тиберий Гемел трябва заедно да наследят властта му. Но Гай няма намерение да дели престола със своя съперник, макар той да е само едно малко момче. Сенатът услужливо гласува решение, според което старият Тиберий трябва да не е бил вече с всичкия си, когато е написал своето завещание. Повечето от другите му желания, оставени в завещанието, биват изпълнени, но преди още годината на неговата смърт да е изтекла, внукът му Тиберий Гемел вече не е между живите и Гай поема самостоятелно върховната власт в империята.

Сенатското решение за умопомрачението на Тиберий се смята от учените за недостоверно и за политически ход, продиктуван от неговия наследник на престола, с цел да бъде осигурено отстраняването на Тиберий Гемел. Това, разбира се, не е невъзможно, но също така не можем да сме сигурни, че менталното здраве на император Тиберий не е било поставяно под съмнение, особено през последните години от управлението му. И това предположение остава в сила, въпреки че не могат да бъдат намерени достатъчно доказателства за хипотезата, изказана от един германски учен, че всъщност Тиберий е бил шизофреник. По-вероятно е бил психопат и испанският психолог и историк Грегорио Мараньон откри корените на този здравословен проблем на императора в натрупалата се у него обида от личните и политическите неуспехи, с които той се сблъсква. Докато расте и се възпитава, се чувства несигурен в живота на изгнаник, който води неговото семейство, преди да бъде реабилитирано. Макар че според някои сведения обича първата си съпруга, Тиберий си остава самотен и интровертен тип, неспособен да дарява и да се радва на топли чувства. Неговият осиновител Август не го харесва, а колкото повече расте, толкова повече трупа неудовлетворение от властната си майка. Освен това завижда на Германик и не се противопоставя на избиването на роднините си, с изключение на Гай Калигула. Вероятно би желал синът му Друз да го наследи на престола, но посреща без особено вълнение вестта за неговата смърт. След това Сеян, на когото възлага цялото си доверие, го предава. Не трябва да се учудваме, че в старанието си да избяга от униженията и страховете на реалния живот, той намира, макар и временно убежище в перверзното си воайорство на остров Капри. В чисто човешки план на него му липсват както топлите отношения с предани приятели, така и истински врагове, за да се чувства по-удобно и по-уверен в себе си. В крайна сметка той си остава един огорчен и нещастен човек. Може да се каже, че поведението му не е напълно нормално, но всъщност е на границата, която днешната наука нарича „синдром на граничното състояние“. „Той все пак не е луд, но и не е напълно нормален“ — пише споменатият по-горе специалист Мараньон (G. Maranon, Tiberius). Макар че не разполагаме с достатъчно данни, за да квалифицираме Тиберий като истински психопат, все пак в поведението му се забелязват психопатични прояви.

Подигравките, с които са посрещнати тленните му останки, са в ярък контраст с ентусиазма, съпровождащ приветствията към неговия наследник на престола, император Гай, известен повече със своя прякор Калигула, даден му поради това, че като дете обича да носи римските военни обувки (caligae), докато е с баща си в поредния военен лагер. Старият император представлява възрастен саможивец на седемдесет и осем години. Калигула пък, за разлика от баща си Германик, не блести с физически качества. Той е висок и блед, с източени крака, преждевременно оплешивял и толкова чувствителен към окапалата си коса, че често пъти заповядва на хората с хубави коси около него да си обръснат главите. Калигула е плешив и с прекалено окосмено тяло, дефект, към който той е също толкова чувствителен, както и към плешивостта си. Дори само едно неволно споменаване на някакви „дългорунести кози“ може да има опасни последствия. Но макар да не блести с красивата си външност, Калигула поне е млад и енергичен[29]. А това, поне за момента, обещава на римляните едно по-добро бъдеще.

Ако трябва да бъдем справедливи към управлението на император Калигула, трябва да кажем, че той все пак успява да постигне нещо. Започва властването си с добро, като облекчава някои от непопулярните мерки, въведени от Тиберий. Политиката му и поведението му към околните в много отношения показва здрав разум и дори известна политическа разсъдливост. Съвременните историци се опитват, както и в случая с Тиберий, до известна степен да го реабилитират. Според английския му биограф Дейкър Балсдън доста неща могат да бъдат казани в негова подкрепа и, присъединявайки се към мнението на германските изследователи Х. Улрих (1903) и М. Гелцер (1918), той напълно отхвърля обвиненията, че Калигула е бил луд. Вместо това смята, че епизодите от живота на императора, за които се мислеше, че са доказателство за неговото умопомрачение, са просто „недобре развити (и доста неприятни) страни от неговия характер“ (J.P.V.D. Balsdon, The Emperor Gains). Независимо че обикновено свръхразвитите черти от характера представляват симптомите на лудостта, горепосоченото заключение все пак не е особено радостно.

Древноримските историци, макар че пишат малко след неговата смърт, са категорични, че той е луд, или много лош човек, а най-вероятно и двете. „Природата, изглежда, го е създала по този начин, за да покаже най-отблъскващите недостатъци на човешкия характер. Достатъчно беше да го погледнеш, за да разбереш, че е луд“ — пише Сенека. „Той беше — казва Тацит — с объркана същност (commotus ingenio).“ Светоний пък твърди, че той се е превърнал в чудовище поради лудостта си.

Можем да се запитаме кои черти на характера му говорят за неговото умопомрачение. На първо място той е открито бисексуален и вероятно носи в себе си вината за кръвосмесителни сексуални връзки със сестрите си. Женен е четири пъти и има няколко известни хомосексуални връзки: с някакъв актьор на име Мнестер, с когото има навика да се целува пред хората, с Марк Лепид и с Валерий Катул. Светоний твърди, че Калигула показва жена си пред публика напълно гола, а освен това организира в двореца истински публичен дом, в който матрони и свободно родени младежи могат да бъдат наемани за сексуални услуги срещу заплащане. Подобна дейност свидетелства за развратния характер и невъздържаността на Калигула, които пък от своя страна говорят за неговата психична неуравновесеност.

Но истинският проблем в случая с Калигула е, че той твърде сериозно приема идеята за своята божественост и поради това навлиза в един свят на фантазии и опасни проявления. В основата на лудостта му се оказва влечението му да търси наслада за душата в този измислен от него свят. Той вярва например, че е бог. Обожествяването наистина става част от римската имперска традиция, но не на всички императори е оказана такава чест (Юлий Цезар и Октавиан Август са почитани след смъртта им като богове, но Тиберий не е удостоен с обожествяване). На смъртното си легло император Веспасиан с горчива ирония отбелязва: „Струва ми се, че се превръщам в бог.“

Калигула обаче не се съмнява, че още приживе притежава божествена същност, държи се като такъв и настоява да му се оказват почести, достойни за високото му положение. След като жителите на един от подчинените му градове от Изтока се обръщат към него с прозвището „Ново Слънце“, той започва открито да вярва в своята божественост и заплашва онези, които не го приемат като бог, със съответстващите на това престъпление сурови наказания. По този повод Филон Александрийски (Legatio, 76 ff) пише:

„Той повече не желаеше да остане пленник на ограниченията, които му налагаше човешката природа, и затова започна да ги отхвърля с претенциите си да бъде смятан за бог. Преди да изпадне в тази лудост, казват, че разсъждавал по следния начин: Щом пастирите на животни — козари, кравари и овчари, не се смятат за кози, крави или овци, а за хора, притежаващи по-висок и могъщ статут и възможности от техните питомци, така и аз, който съм пастир на най-висшия животински вид — човешкия, трябва да бъда смятан за нещо повече от човек и не за равен на останалите човеци, а за избран от съдбата притежател на един по-висш и всемогъщ божествен статут. С такива мисли в главата този глупак започнал да смята за неопровержима истина и несъмнена реалност това, което било само плод на неговото съзнание.“

Калигула може и да е бил „глупак“, но неговата глупост наистина стига до крайност и е твърде опасна за другите. Започва да се облича и да се държи като бог, а неговото екстравагантно разточителство твърде скоро разорява имперската съкровищница. Той се облича в скъпи коприни, украсени със скъпоценни камъни, носи обувки с диаманти и разтваря перли в оцет, преди да го изпие. Наричат го „princeps avidissimi auri“[30], който сервира златен хляб на гостите си и даже храни със златен ечемик конете си.

Калигула претендира също така, че е в приятелски отношения с боговете, които се отнасят към него като към равен, а понякога дори се идентифицира с Юпитер. Облечен по подходящ за случая начин и размахвайки мнима светкавица, той отправя предупреждение към върховния бог на римляните, намеквайки, че той е мошеник, а истинският Юпитер е всъщност самият Калигула. За да подкрепи тези свои претенции, императорът нарежда да бъде създадена някаква инсталация, която да произвежда нещо като гръмотевици и светкавици. И когато „Юпитер“ му говори по време на така създадената бутафорна гръмотевична буря, той отговаря с думите на Аякс, с които героят на Омир се обръща към Одисей в „Илиада“[31] „Или ти мен, или аз теб ще унищожа!“

В други случаи императорът нарича Юпитер свой брат и дори си въобразява, че разговаря с него. „Като се представя за Юпитер Лациарис, той определя жена си Цезония и други богати люде за свои жреци и взема по десет милиона сестерции от всеки един за оказаната чест“ — пише Светоний. Вноската на бъдещия римски император Клавдий се оказва толкова непосилна, че той е принуден да натрупа дългове, за да я плати. Това показва, че в лудостта си Калигула проявява все пак известна систематичност.

„Той си построил специален храм в чест на собствената си божествена особа и го снабдил с жреци, като били определени и съответните жертвоприношения от най-добро качество. В храма била издигната статуя на императора в цял ръст, покрита със злато и обличана всеки ден с дрехите, с които е облечен и самият Калигула. Най-богатите римски граждани използвали цялото си влияние, за да си осигурят жреческа служба на неговия култ и дори наддавали за получаването на тази чест. Принасяли в жертва птици фламинго, кълвачи, токачки и фазани, поднасяни на олтара поотделно в различните дни на жертвоприношенията.“ (Светоний, „Дванадесетте цезари“, IV, гл. 22).

Когато императорът запитва актьора Апелес кой от двамата Юпитеровци — този в храма или този пред него[32], е по-велик, артистът е обхванат от естествена за случая нерешителност и това му струва подлагането на мъчения.

Калигула се оженва за своята съпруга Цезония, когато тя вече е бременна от него, но твърди, че дъщеря му Друзила е рожба на Юпитер. Поради това бебето е положено на коленете на седящата статуя на бога в Капитолийския храм, а на богиня Минерва е разпоредено да го кърми.

За императора обаче може да се каже всичко, но не и че му липсва логика. В земното си човешко превъплъщение той е женен за Цезония, а като бог на Слънцето — за Луната или говори така за нея и нейните ласки, които в такъв случай трябва да са били доста хладни. Веднъж той се обръща към царедвореца Вителий с въпроса дали е виждал богинята на Луната в неговата компания, на което онзи отговаря с присъщото си присъствие на духа: „Не, господарю, вашите образи са достъпни само за вас, боговете.“

Отношенията в божественото семейство са много по-сложни от човешките. Защото Калигула не се ограничава да се идентифицира само с едно божество, а с целия небесен пантеон. Той „се представя за Нептун, защото е направил мост през толкова необятна морска шир[33]; персонифицира се също така и с Херкулес, Бакхус, Аполон и с всички останали божества, но не само с мъжки, а и с женски, като често приема образа на Юнона, Диана или Венера… Веднъж може да бъде видян нагласен като жена, с винен бокал и тирс в ръце, а веднага след това — отново като мъж, носещ тояга и щит и дреха от лъвска кожа… Или може по някое време да бъде с гладко обръснато лице, а по-късно — с брада.“ Наред с другите му психични проблеми императорът очевидно страда и от объркване на половата си самоидентификация.

Изпълняващ ролята на Нептун, скоро след като се възкачва на престола, той решава да обяви своята власт над всички морета. За тази цел той нарежда да бъде изграден своеобразен понтонен мост от кораби, свързани помежду си в залива на Неапол — от Путеоли до Бая. По този „сухоземен“ път той преминава на кон, след като е принесъл жертви на Нептун. Облечен е в пурпурен плащ, обсипан със скъпоценни камъни, хвърлящи отблясъци на слънцето; на гърдите си носи металния нагръдник, за който се предполага, че е принадлежал на Александър Македонски; следват го пехотинци и кавалерия. След като прекарва нощта в Путеоли, той се завръща триумфално на следващия ден в колесница, теглена от два жребеца. Държи реч, в която определя построяването на този мост през морето като гениално дело, и награждава войниците за това, че са успели да преминат през морските води като по суша.

Това, че морето е останало спокойно и не са се появили вълни, според него показва, че Нептун се страхува от силата на императора. По време на последвалата гощавка, разгорещен от виното, Калигула „хвърля от импровизирания мост в морето мнозина от придружаващите го, а и немалка част от останалите се удавят, защото той ги преследва и напада с лодки с остри носове“ — пише по-нататък Светоний.

Друг негов триумф, отново по-скоро имагинерен, отколкото истински, е организиран за него през 39–40 г. сл.Хр., когато решава да предприеме военни походи в Германия и Галия с фиктивната цел да дебаркира и в Британия (която, макар че Цезар стъпва на нейна земя през 55 г. пр.Хр., все още не се намира под римска власт). Днешните изследователи са на мнение, че кампанията на Калигула е била по-сериозна и значима, отколкото я представят тогавашните древноримски историци. Първоначалният замисъл е посредством този поход да бъде умиротворена рейнската граница на империята, както и да бъде пресечен в зародиш сериозен заговор, насочен срещу императора, в който участва неговият легат за Горна Германия, Гетулиан. Но тази експедиция притежава и елементи на пантомима, с която императорът обича да се забавлява. Въпреки че трансграничен конфликт на река Рейн фактически не съществува и са взети само няколко нещастни пленници, Калигула е акламиран седем пъти като римски император. В Северна Галия той се качва на кораб с три реда гребци (трирема), но след това нарежда дебаркиране, а на войниците е заповядано да събират мидени черупки по брега.

Но има и хора, които знаят как да постигат благоразположението на императора, и той отговаря на техните ласкателства с жестове, разкриващи менталната му неуравновесеност. Когато неговата сестра Друзила, която той прави своя наследница, внезапно умира, той нарежда да бъде издигнат храм в нейна чест. Един от сенаторите, Ливий Гермин, угоднически му съобщава, че е имал видение как Друзила се възнася на небето и е приета там от боговете. За това лъжливо известие сенаторът е награден богато. Калигула раздава щедри подаръци и на любовника си, актьора Мнестер, а ако някой дръзне да прекъсне неговите представления, е наказван с бой с камшици. Евтих пък, водачът на привържениците на зелената партия при надбягванията с колесници в Циркус Максимус в Рим, на която ентусиазиран почитател е и самият Калигула, получава подаръци на стойност около два милиона сестерции. Но най-ценен за Калигула е неговият любим състезателен кон, Инцитат, за здравето на който той вдига наздравици със златен бокал. Запазени са сведения[34] — които може и да не са достоверни, но сполучливо предават духа на времето, — че този кон „имал мраморен обор, ясли от слонова кост, пурпурни завивки и хамут от скъпоценни камъни; той си имал даже отделно жилище, домашни роби и покъщнина… освен това се разказва, че императорът планирал да го направи римски консул.“

Но акламациите при възшествието на Калигула на императорския трон вече са отминали и сенаторското съсловие се чувства обидено от предпочитанията, които императорът показва към хора с ниско потекло — артисти, гладиатори и други, с които той прекарва по-голямата част от времето си. Само четири години след възцаряването му, неговото управление не се различава по тирания и жестокост от това на Тиберий. Действията му често са толкова непредвидими, колкото и несправедливи. Когато веднъж се разболява, един лоялен към него римски гражданин, Афраний Поций, дава клетва, че ако императорът възстанови здравето си, той — Афраний, ще пожертва собствения си живот. Когато Калигула наистина оздравява, той заповядва на Поций да изпълни клетвеното си обещание; поставят на главата му венец като на жертвено животно и императорските роби го прекарват през целия град, за да бъде хвърлен от Терпейската скала и да намери смъртта си. Това показва, че Калигула страда от мания за величие, която няма как да бъде компенсирана по отношение на страданията, които докарва на неговите поданици, смазани от тежките данъци, необходими за посрещане на екстравагантните му разходи. Освен това стилът му на живот се отличава колкото с капризите си, толкова и с опасностите, които предизвиква. Така например той може да извика някои от най-уважаваните и сериозни сенатори, за да го гледат, докато танцува „облечен в плащ и туника, стигаща му до петите“ под звуците на флейта.

Когато идва часът на неговия край, той празнува по повод Палатинските игри. Когато излиза напред, за да поздрави младите гърци, които се готвят да представят лирическия танц, група съзаклятници, водени от префекта на Преторианската гвардия, Касий Хереа, самият той жертва на императорските подигравки, го пронизват с ножовете си и го убиват. „Така Гай узнал, че фактически не е бог“ — съобщава накратко Дион Касий в своята история.

Парола на заговорниците става думата „свобода“, но от онази свобода в гражданско-конституционния смисъл на думата вече е останал само един далечен спомен. В двореца и в града настъпва пълен смут. Както винаги, Сенатът е неспособен да предприеме каквото и да било. И тогава един войник, който броди из императорския палат, открива знатната особа на Клавдий, снишила се зад една завеса и трепереща за живота си. Той сграбчва съпротивляващия се бъдещ император и го закарва насила до лагера на преторианците, където Клавдий е провъзгласен за следващия господар на трона на Римската империя.

И така, от какво естество е душевното страдание на Калигула? Макар че то от време на време го напуска и той има периоди на просветление, когато проявява дори известни качества на политик, все пак не е напълно с всичкия си. Лудостта му, както се твърди, е последствие от тежко заболяване, което го сполетява скоро след идването му на власт през 37 г. сл.Хр. Това заболяване е енцефалит и е твърде вероятно именно то да допринася за опасните особености в поведението на императора, тъй като се знае, че прекаралите енцефалит обикновено страдат от очебийни промени в характера, изразяващи се в импулсивни, агресивни и невъздържани прояви, подобни по своята симптоматика на тези, характерни за шизофренията. Съществува още едно, може би допълнително обяснение, което придава допълнителна тежест на предположението, че лудостта на Калигула е наследствена. Той е обременен с епилепсията на баща си Германик. „Той не беше здрав нито телесно, нито умствено. Като дете беше много болнав, а в младежките си години придоби известна издръжливост, но понякога поради внезапно прималяване ставаше неспособен нито да ходи, нито дори да стои на крака или да си събере мислите, а даже и да повдигне глава“ — пишат неговите съвременници. Калигула страда от хронично безсъние и никога не спи по повече от три часа на нощ, „а и през този неголям период от време той не спи спокойно и се стряска от странни явления; веднъж например сънува, че духът на океана разговаря с него.“ В тревожното състояние, в което изпада вследствие на тези кошмари, той напуска постелята и се примъква до някое кресло или пък се скита из коридорите и колонадите на двореца, бленувайки за настъпването на утрото. Дори преди да се разболее през 37 г. сл.Хр., Калигула вероятно е страдал от епилепсия на темпоралния лоб, която се характеризира със симптоми, много напомнящи за тези на шизофренията, както и на постенцефалитния синдром. Умственото страдание на императора може да се е дължало и на някакъв хроничен ментален синдром. Макар че при наличните данни, е трудно да се стигне до категорично решение за характера на неговата лудост, съществуват достатъчно основания да предположим, че умопомрачението на императора се дължи преди всичко на органично заболяване.

Макар че неговият наследник на престола е твърде далеч от умствената неуравновесеност, той също може да е страдал от енцефалит, който го превръща във физически крехък и невротичен по характер тип. Клавдий е мъж, на когото императорската фамилия никога не е гледала особено сериозно, смятайки го за болнав и слабоумен, почти идиот. За него стоенето на крака е толкова изморително, че дори когато се обръща с реч към Сената, е седнал, а по улиците на Рим винаги пътува на специална носилка. Освен това главата и ръцете му постоянно треперят и заеква. Всичко това обяснява неговите големи опасения да не стане жертва на заговор за свалянето му от власт или за неговото убийство. Затова и наказва със смърт убиеца на предшественика си: защото е дръзнал да сложи край на живота на един римски император. Всеки, допускан до него, е проверяван за оръжие.

Макар и от съвременна гледна точка Клавдий да отговаря на условията да стане пациент на някой кабинет за психологическа помощ, той съвсем не се проявява като тъп, но упорит педант. Дори неговото често споменавано слабоумие вероятно е един вид прикритие в нажежената и опасна атмосфера на императорския дворец. Той несъмнено се проявява като опитен и разумен владетел, умерен и разбран в отношенията си с другите, който отменя повечето от непопулярните мерки, предприети от Калигула, и особено на обвиненията за обида на величеството, равносилни на държавна измяна, които се използват твърде често в миналото за признаване за осъждане на смърт както на виновни, така и на невинни граждани. Клавдий слага край на много от ненавижданите от народа данъци, връща от изгнание заточените и установява по-хармонични отношения със Сената. Въпреки физическите си недъзи той се нагърбва с тежкото пътуване до Британия след нейното поставяне под римска власт от Авъл Плавций през 43 г. сл.Хр.

Слабостта на Клавдий произтича не толкова от неговата политика, колкото от отношенията му с хората и особено с неговите съпруги. Третата му жена, Месалина, от която му се ражда син — Британик, е жена със сексуални предпочитания към промискуитета, която афишира своята интимна връзка с избрания за консул Гай Силвий. Когато Клавдий разбира за това, Силвий е екзекутиран, а Месалина се самоубива. Нейното място в императорското ложе е заето от нейната съперница Агрипина[35], сестрата на бившия император Калигула, чиято най-голяма амбиция е да осигури наследяването на императорския трон от нейния син от предишен брак — Нерон.

След смъртта на Клавдий през 54 г. сл.Хр. по време на представление на пантомима, което улеснява плановете на Агрипина, синът на покойния император, Британик, естествено, е избутан встрани и е изместен от престола от доведения му брат Нерон[36], който само година по-рано се е оженил за Клавдиевата дъщеря Октавия. Така Нерон става последният император от Юлиево-Клавдиевата династия, но и един от най-печално известните. „Унищожител на човешкия род“ и „отрова за света“ са само някои от определенията, които дава за него Плиний Стари. Той е и първият римски император, за когото Сенатът постановява, че е враг на народа. Следващите поколения виждат в него символ на лошавината и дори го смятат за Антихриста от Библията. В литературата — например в Шекспировия „Хамлет“ и в „Британик“ на Расин — той става синоним за майцеубийство и противоестествена жестокост. Затова пък за маркиз Дьо Сад Нерон е герой. За него дори повече, отколкото за Калигула, важи определението, че „той е бил покварен по наследство дегенерат, корумпиран от абсолютната си власт“.

Сред днешните историци напоследък се забелязва тенденция да се отнасят към неговото управление с повече симпатия, което води до едно по-справедливо и по-малко украсено представяне на образа на владетеля Нерон, с което той самият става по-разбираем за нас и по-малко отблъскващ като историческа фигура. Но още от началото на своето властване се забелязват симптоми не само на предразположение към поквара, но и на умствена неуравновесеност. Той обикаля улиците на Рим с група настроени като него главорези, ограбвайки случайно срещнатите минувачи и извършвайки и други насилнически действия. Тацит предполага, че причина за тази промяна в характера на неговото управление и поведение са смъртта на императорския съветник Бур и краят на влиянието, което оказва върху него интелектуалецът Сенека, както и тяхното заместване от порочния преториански префект Тигелин.

Следващата стъпка, която Нерон предприема, е да се отърве от своята амбициозна и интригантски настроена майка Агрипина. Тя вероятно предполага, че подобно на Ливия би могла да продължи да упражнява влиянието си върху обичащия удоволствията свой син, но императорът има буен нрав и проявява характер, като не е съгласен с нейните опити да доминира над него, особено да се бърка в частния му живот. Нерон не обича жена си Октавия и си взима една освободена робиня — Акте, за любовница. Агрипина от своя страна, в ревността си към влиянието, което Акте придобива върху нейния син, заплашва, че ще възобнови претенциите на Клавдиевия син, четиригодишния Британик, към престола. Но Нерон не е човек, който ще се остави да бъде изнудван от майка си. Британик умира, отровен на детската маса в двореца, а влиянието на Акте скоро след това намалява, защото тя е заместена от любовта на живота на императора — Попея.

Междувременно владетелят нагласява нещата така, че майка му да се качи на кораб с нестабилна конструкция, когато отплава за Рим на връщане от Бая, където със сина ѝ са участвали в тържествата по случай празника Квинкватриа[37]. Корабът наистина потъва, но упоритата Агрипина успява да доплува до брега. Тя обаче се досеща, че това корабокрушение е организирано от коварния ѝ син. Влизайки в конфронтация с морския офицер, когото Нерон е изпратил да я убие, тя му казва направо в очите да прониже със своя меч утробата, която е родила нейния убиец.

Три години по-късно Нерон решава де изостави Октавия и да се ожени за Попея. За тази цел Октавия е обвинена в прелюбодеяние с някакъв роб, разведена е с императора и е изпратена на остров Пандатерия, богат вече на зловещи спомени от миналото, където тя прерязва вените си в своя затвор. А красивата, страстна и амбициозна Попея става годеница на Нерон. Само за едно нейно къпане във ваната е необходимо млякото, издоено от 500 магарици. Съпругът ѝ, който минава за културен човек с литературни амбиции, написва песен в чест на нейните коси с цвят на кехлибар. Но само три години по-късно, когато тя е бременна, в пристъп на гняв императорът така я рита, че това води до нейната смърт. Разкаянието и скръбта на Нерон са безгранични, защото, макар че е голям егоист, той не е чужд на истинските чувства. От това обаче последствията са донякъде куриозни. Окото му хваща някакъв млад освободен роб на име Спор, който много прилича на покойната Попея. Тогава императорът нарежда той да бъде кастриран и заедно с него встъпва в повторна брачна церемония.

Капризите и необузданите страсти започват все повече да доминират живота на Нерон. Той превръща управлението на империята в придатък към обслужването на собствените му удоволствия, а поданиците са принудени да плащат за това, което се превръща във всеобща повинност. Проявява се като елинофил и задълбочено опознава древногръцката култура. Но страстта му към театъра и към надбягванията с колесници става толкова натрапчива, че той допуска тя да влияе и на водената от него държавна политика.

Това, че императорът обича да участва в занимания, които повече прилягат на хора без потекло и на освободени роби, а не на представители на знатните съсловия, му помага да се противопоставя на сенаторите. Но те и без това добре познават този маниер на поведение, както и ужасяващите последствия от него още от времето на Калигула, който има същите предпочитания като Нерон. Отначало проявите на новия император запазват получастния си характер, но Нерон е горд със своите необикновени умения и държи на адмирациите, които би му донесла публичността. И той наистина обожава своя глас по начин, достоен за един днешен попизпълнител, при това до такава степен, че прекарва доста време легнал по гръб с оловни тежести върху гърдите си, за да заздрави мускулатурата на диафрагмата си. Освен това много внимава с хранителния си режим, за да поддържа в отлично състояние гласните си струни, а също и физиката си адекватна за един професионален участник в надбягванията с колесници. Плиний Стари разказва, че императорът се хранел в определени дни само с дребни лукови главички, консервирани в зехтин; следвал и практиката, възприета от състезателите в надбягвания с колесници, да се пие разтворен във вода сух тор от шопари, което може би през първи век след Христа е еквивалентът на днешните анаболни стероиди.

Сами по себе си тези прищевки или ексцентрични увлечения могат и да не се смятат за вредни, ако не бяха отражение на едно общо душевно неравновесие на този, който си ги позволява, и ако не влияеха не само на неговото поведение, но и на водената от него държавна политика. А тази политика, както я нарече неотдавна един съвременен историк (M. T. Griffin, Nero, the End of a Dynasty), представлява смес от „ексхибиционизъм с цел спечелване на популярност и репресии като противоотрова за изпитваните страхове“. И както става ясно от по-нататъшното му управление, в един момент вторият аспект взема връх над първия. Защото предоставянето на хляб и зрелища на тълпата вече не е достатъчно да осигурява на императора желаната от него популярност. Личната му нетърпимост към съперниците и критиците на неговите действия засяга дори и артистичния живот на империята, което води до това, че Нерон започва да си вярва, че притежава вродено превъзходство над останалите хора на изкуството, така както превъзхожда всички в управлението на държавата. Навсякъде се говори, че той има намерение да основе нов град, наречен в негова чест Нерополис. Издигат му и огромна бронзова статуя. Но мащабният пожар, който обхваща голяма част от Рим през 64 г. сл.Хр. и който, макар и без достатъчно основания, според общественото мнение е предизвикан от императора, само засилва растящата му непопулярност.

Ала фантазиите продължават да заемат все повече място в неговия живот. Репутацията му на извратен човек се подсилва от нова пародия на брак с поредния му любовник, освободения роб Питагор. Държан настрани от общественото мнение със средствата на ласкателството, Нерон все повече затъва в своя живот, изпълнен с илюзии и съпровождан от време на време от прояви на тирания и жестокост. През 64 г. сл.Хр. е разкрит заговор за неговото убийство по време на състезание по надбягване на колесници, което трябва да се състои в Циркус Максимус в Рим. Това води до поредица от арести и екзекуции и още повече засилва параноичната мнителност на императора. Раздутите нужди на държавното съкровище правят Нерон още по-ненавиждан от неговите поданици. „Жаждата на Нерон за богатства доведе всички в държавата до банкрут“ — пише Тацит.

Тъй като смята, че е застрашен от омразата на сенатското съсловие към него, Нерон решава да посети Древна Гърция, за да се порадва на слава и популярност, които започват да не му достигат в Рим. Междувременно в империята се надигат брожения и недоволство, а командирите на римските армии един по един отхвърлят клетвата си за вярност към императора. Сред тях е и Галба, управител на сенатската провинция Хиспания Тараконензис. Движението, насочено срещу Нерон, придобива лавинообразен характер и Сенатът го обявява за враг на народа.

Нерон намира убежище във вилата на Фаон край Рим, съпроводен от четирима от освободените си роби. Един от тях, Епафродит, му помага да се самоубие с нож малко преди изпратените от града въоръжени конници да пристигнат за него. „Qualis artifex pereo“[38] — промълвява умиращият Нерон и изразява последната си воля — гробът му да бъде украсен с мрамор.

Не е лесно да установим степента на душевно разстройство на Нерон. Може да се изтъкне становището, че той действа според собствените си разбирания за ролята на владетеля в Римската империя. И провалът на тези действия се дължи не на липсата на здрав разум, а по-скоро на неговата порочност и погрешна вътрешна политика. Но пороците, които характеризират личността на Нерон, неговата неувереност и тиранично поведение, изглежда, се дължат на ментално състояние, което прехвърля границата на нормалното. Генетичното предразположение на членовете на Юлиево-Клавдиевата династия също не предполагат нормална психика. Самият Нерон произхожда от рода на жени със здрав разум и силни чувства — сред тях прабаба му Ливия, баба му Агрипина Старша и майка му Агрипина Младша. Само някой опитен специалист по генетика би могъл да определи доколко техните гени са повлияли на тази издънка на рода им. Но емоционалният живот на Нерон, проявил се например в любовта му към Попея, води до предположението, че той не е психопат, макар че някои негови прояви са сходни с тези на психично разстроен човек. Възможно е да е бил и шизофреник. Но независимо от всичко той поне със сигурност страда от разстройство на личността, което води до моментни изблици на лудост. Подобно на Тиберий той може да не е напълно луд, но не е и с всичкия си.

Смъртта на Нерон слага край на Юлиево-Клавдиевата династия. През следващите сто години императорите се оказват мъже с опит и качества на пълководци, администратори, строители, законодатели и дори философи, но с едно изключение — император Домициан, който подобно на Нерон е елинофил, ексхибиционист и с тираничен характер. Останалите, които се различават коренно от него, са Веспасиан, Тит, Траян, Хадриан, Антонин Пий и Марк Аврелий. Това е времето на истинския златен век на Римската империя, както посочва историкът Едуард Гибън през осемнадесети век.

След това, в края на втори и началото на трети век след Христа, империята изведнъж попада под управлението на група млади императори, които се оказват психически нестабилни: Комод, Каракала и Елагабал. И така, този златен век завършва с края на живота и властването на Марк Аврелий през 180 г. сл.Хр. Настъпват четиридесет години, прекъснати само от стабилното управление от 192 до 211 г. сл.Хр. на способния император Септимий Север, през които короната обикновено е в ръцете на млади и неопитни хора, чиито умове са направо помрачени от абсолютната императорска власт, с която разполагат. Лишени от управленски талант, те компенсират тази си немощ с капризно, потисническо и неуравновесено упражняване на властта, като подобно на Калигула претендират за божественост. Дори и да не са били клинично луди, те със сигурност са жертви на психични проблеми на личността, които в днешно време изискват постъпване и лечение в специализирано психиатрично заведение.

Комод е отличен пример за това как разполагането с неограничена власт може да доведе не само до най-големи несправедливости, но и да деформира съзнанието до степен на умопомрачение, защото от това, което знаем за управлението на този римски император, той твърде вероятно е страдал от шизоидна параноя. Атлетичен младеж без никакви по-специални интелектуални интереси, на трона Комод се превръща в главозамаян и душевно нестабилен тиранин. По природа мразещ заниманията с държавно управление, след възкачването на престола той се задоволява да предаде воденето на държавните дела отначало в ръцете на бащините му опитни съветници начело с амбициозния, но честен Тигидий Перенис. След убийството на Перенис императорът натоварва един бивш фригийски роб, Марк Аврелий Клеандер, с функциите на първи министър. Това състояние на нещата продължава, докато откритите брожения срещу корумпираното управление на Клеандер принуждават Комод да жертва първия си министър с надежда да умиротвори широкото недоволство и най-вече да спаси себе си.

След смъртта на Клеандер Комод започва да търси утеха в един стил на живот, граничещ по неразумност с лудостта. Подобно на Калигула, императорът обявява официално, че още приживе е станал бог. „Неговата умопобърканост придоби толкова красноречив характер, че той започна да се определя като Ducator orbis, Conditor, Invictus, Amazonianus Exsuperatorius“[39] — пише един негов съвременен историк, Дион Касий („История“, гл. LXXIII, 15). С други думи, Комод претендира, че е въплъщение на Херкулес и задължава Сената да започне да принася жертви на божествения му дух. „Такова беше неговото умопомрачение, че отказваше да го наричат със собствените му имена, и заповяда да се обръщат към него като към Херкулес, син на Зевс вместо като към Комод, син на Марк“ — споделя друг историк от онази епоха — Херодиан („История“, кн. I, гл. XIV, 8). В изблик на своето умопомрачение той нарежда да бъдат сменени имената на месеците в годишния календар, като ги назовава според собствените си титли, повечето от които[40] се свързват с познатата титулатура на Херкулес. Лъвската кожа и тоягата на митичния герой са винаги до трона на императора и стават негови официални инсигнии.

И тъй като Херкулес е олицетворение на физическата сила, Комод с болния си мозък си внушава, че най-добрият начин да докаже своята идентичност с древния обожествен герой е да прояви физическите си възможности по време на общоримските игри. „Движен от своето митологизиращо въображение“, той обича да поваля съперниците си с херкулесовската си тояга. При това се проявява като твърде ентусиазиран и прекаляващ с вживяването си в тази роля изпълнител, а неговият ненаситен апетит за кръвопролития и убийства може да се тълкува единствено като плод на болен мозък. На изповядващите оргиастичния култ на Белона той заповядва да режат ръцете си „studio crudelitatis“[41]. Жреците на Изида пък трябва да се бичуват по гърдите с борови шишарки, докато рукналата кръв покрие телата им. Съобщава се също така, че императорът собственоръчно убива един човек по време на изпълнение на ритуал от култа към Митра.

Но истинска възможност да прояви своите херкулесовски способности и шизоидната си натура императорът намира само на арената в Римския амфитеатър. От една добре защитена ложа той пуска стрели по избраните от него жертви — обикновено екзотични животни, събрани от най-различни краища на империята, и дори от още по-далеч — слонове, хипопотами, носорози и жирафи. Веднъж по време на Флавиевите игри, които продължават четиринадесет дни, той убива сто лъва и предприема лов на щрауси. Редките птици са избивани посредством стрели със специално изработени остриета (с формата на полумесец), които дават възможност на поразените животни поне за малко да продължат нормалния си бяг, макар и останали без глави. Зловещо стискащ откъсната щраусова глава в едната си ръка, Комод се отправя към ложите, в които седят сенаторите, и им прави недвусмислен намек, че такава ще бъде тяхната съдба, ако не се подчиняват на неговите заповеди — разказва Херодиан в своята история (кн. I, гл. XV, 8–9).

Дивите животни обаче не са достатъчни да задоволят страстта му към кръвопролития или да му предоставят адекватна на неговите желания възможност да покаже уменията си. Затова Комод решава „да се включи и в гладиаторските битки срещу най-яките млади мъже“. Излезли на арената, голи до кръста и готови за бой, неговите противници не смеят и да си помислят да побеждават императора, а се надяват да имат щастието той да се задоволи само да ги рани. Те, разбира се, не излизат невредими от арената, но поне се надяват раните им да не са тежки и да избегнат по-лоша съдба. Така започва увлечението на Комод в новата му роля, когато той решава да напусне двореца и да се премести в гладиаторските казарми. Освен това той издава декрет, че от този момент нататък иска да се обръщат към него с прозвището на един бивш герой от гладиаторските кръгове, наречен Сцева. Това решение обаче пряко довежда до свалянето му от власт.

Неговото безразсъдно и садистично управление, характеризиращо се с убийства, терор и страшни преследвания, е можело да има само един край. Но Сенатът, опитомяван в продължение на толкова дълъг период от време, остава напълно бездеен, а населението на Рим все пак изпитва известно удоволствие да наблюдава екстравагантните зрелища, които императорът му организира. Затова заговорът за неговото сваляне от престола възниква и се материализира сред хората от най-близкия му кръг.

Изплашени за собствените си глави, членовете на неговото семейство, водени от любовницата му Марсия, приготвят бокал с отровно питие. Когато императорът го изпива и започва да повръща, спортистът Нарцис го удушава. В заключение може да се каже, че Комод без съмнение е страдал от остра форма на психоза, че е имал шизофреничен характер, на който дава воля в резултат на неограничената си власт като император.

След смъртта на Комод империята си отдъхва по време на двадесетгодишното стабилно и умело управление на Септимий Север, но неговата смърт през 211 г. сл.Хр. е последвана от пълна анархия, тъй като командирите на римски армии се сражават помежду си за императорската корона. Кратко прекъсване на тези вълнения настъпва при управлението на двама императори, които в различен смисъл проявяват своята психическа неуравновесеност — Каракала и Елагабал.

Каракала, синът на Септимий Север, носи този прякор по наименованието на вид военно наметало — къса туника от келтски или германски произход, която обича да носи. Той сяда на трона заедно с брат си Гета. Но двамата се мразят и Каракала изготвя план за отстраняването на брат си. Под претекст, че търси начин да оправи техните отношения, той кани Гета на среща в покоите на майка им, императорската вдовица, където го убива с нож. Тази си постъпка Каракала оправдава, като казва, че така е предотвратил опита на брат си да го нападне с оръжие в ръка. След това успява да спечели симпатиите на войските, като раздава щедри подаръци, но това опустошава имперската съкровищница. Не се поколебава да избие и всички по-важни привърженици на покойния си брат.

Краткото управление на Каракала представлява истинско бедствие за империята, тъй като той е с деспотичен характер и не по-малко психически обременен от Комод. Обзет от натрапчивата идея за постигане на военна слава, той започва да гледа на себе си като на въплъщение на Александър Велики, по стъпките на който се опитва да върви. Затова започва да носи древномакедонски дрехи и набира войници от провинция Македония за личен състав на специална македонска фаланга, чиито командири трябва да носят имената на прочутите генерали на Александър Македонски. Подобно на своя идол той спира при Троя, за да посети надгробната могила на Омировия герой Ахил.

Неспокоен и подозрителен, преследван от кошмара на братоубийството, което е извършил, страхуващ се от убийство, Каракала непрестанно търси съветите на разни пророци и гадатели. За сметка на това отстранява всички, които критикуват неговата политика — независимо дали по добронамерени подбуди или не. Нарежда особено жестокото избиване на всички млади мъже от Александрия, защото си внушава, че градът не го е почел достатъчно и му се е присмял. Лошият му нрав и капризна същност може би стават още по-лоши поради непрестанно разклатеното му здраве, но точната причина за което не ни е известна. В търсене за лек на здравословните си проблеми Каракала посещава светилищата на келтското божество Аполон Гран край днешния Баден-Баден, тогава носещ името Аврелия Аквензис, и на Асклепий край Пергам. През пролетта на 217 г. сл.Хр. той става жертва на заговор, ръководен от преторианския префект Макрин.

Но убийството на Каракала не решава проблемите на империята и опитът на Макрин да стане новият император се оказва без шансове за успех. Юрист по образование доскорошният преториански префект се опитва на всяка цена да укрепи позициите си, но среща силни врагове в лицето на членове на старата императорска династия на Северите начело с вдовицата на императора Септимий Север, Юлия Домна, а след нейната смърт и на сестра ѝ Юлия Меза. Тя се оказва енергична и непоколебима жена, решена на всичко, за да осигури достойна съдба за внуците си (понеже самата тя има само дъщери) — Басиан и Алексиан.

По това време Басиан, който от млад става известен с прозвището Елагабал, понеже е служител на бога на Слънцето[42], е на четиринадесет години и блести със своята красива външност. Той заема семейната служба върховен жрец на Слънцето в един прекрасен храм в Емеса, основният обект на поклонение, представляващ голям черен камък с конична форма, който според легендата е изпратен от небето. Симпатичният върховен жрец, жизнерадостен ексхибиционист, отказва да носи вълнените одежди по староримската или старогръцката мода и за нищо на света не би докоснал кожата на тялото си с друго, освен с коприна, доволен от пищния костюм на службата си — разказва Херодиан в своята история (кн. V, гл. III).

Макар че Елагабал вероятно няма амбиции, той ще стане средство за решимостта на баба си да се разпорежда със съдбините на Римската империя. Затова тя гледа на Макрин с презрение, а за целта на своите стремежи да възстанови династията на Северите на власт подкупва щедро с големи суми военните, като същевременно пуска в обращение и слуха, че истинският баща на Елагабал е покойният император Каракала.

След като тази новина бързо е разпространена из източните провинции на империята, тя и нейното семейство се заемат да организират заговор за издигане на Елагабал на императорския престол. След това заедно с дъщерите си Юлия Меза се запътва за лагера на войските. Макрин, който по това време се намира в Антиохия, отначало не приема сериозно новините за потенциалния бунт, който назрява, но след като нови и нови войскови части се отмятат от него, той постепенно губи кураж и в деня, когато двете войски[43] застават една срещу друга, той сваля пурпурната си туника и императорските отличителни знаци, обръсва си брадата и търси спасение чрез бягство. Надява се да стигне до Рим, където да намери поддръжници, но е разпознат в Халцедон, където незабавно е екзекутиран.

Върховният жрец на Слънцето Елагабал, който от този момент сяда на императорския престол, е може би най-ексцентричният човек, държал в ръцете си съдбините на Римската империя. Това, че той е от сирийски произход в космополитната империя не е никакъв проблем. Септимий Север пък е всъщност либиец. Други са обаче сериозните причини за странностите на Елагабал — пълната липса на управленски опит, младата му възраст и психическите отклонения, с които се характеризира личността му. Той е странен и чувствителен младеж, поставен на място, за което изобщо не е подходящ. Това обаче никак не тревожи баба му Юлия Меза, която без съмнение се надява да държи реалната власт в ръцете си, докато внукът ѝ изпълнява ролята си на владетел само на думи. Когато новият императорски двор се приготвя да напусне Никомедия и да отпътува за Рим, тя му казва просто, че трябва да се опита да се облича по-семпло и да привиква с обичаите и традициите на Западната Римска империя.

Ерагабал от този момент трябва вече да понася тежестите както на жреческата си служба, така и на комбинацията от своето призвание да бъде върховен жрец и да разполага с огромна политическа власт. За управлението на империята това се оказва смъртоносна комбинация, нарушаваща завинаги равновесието на едно съзнание, което вероятно никога не е било напълно нормално. Подобно на неговите предшественици Калигула и Комод, Елагабал започва да си вярва, че човешкото и божественото у него се преплитат. От позицията си на върховен жрец на Слънцето, той започва да се представя като въплъщение на самия бог. Затова независимо че усмирява римляните с разточителната си щедрост и с пищните зрелища, които организира в амфитеатъра, не след дълго той засяга религиозните чувства на трезво мислещите сенатори с това, че се опитва да постави Юпитер на заден план за сметка на собствения си чуждоземен бог.

Защото едно от първите неща, които новият император се заема да направи, е да нареди издигането на разкошен храм, в който да се постави статуя на неговия бог. Фигурата на божеството е пренесена в новото ѝ жилище в каляска, украсена със злато и скъпоценни камъни, теглена от шест бели коня. На зрителите им се струва като че ли богът сам дърпа юздите на своята колесница, но всъщност самият Елагабал подтичва пред нея с гръб по посока на движението и държи конската сбруя. Римското население, което се случва да наблюдава процесията, е очаровано от това необикновено зрелище и засипва с дъжд от цветя и венци преминаващите, докато високопоставени военачалници, облечени в дълги туники по сирийската мода, са задължени да носят в златни купи вътрешностите на жертвените животни, смесени с вино и благовония. Когато стигат до новопостроения храм, императорът се изкачва на специално издигнатата за целта куличка и хвърля оттам на всички страни сред въодушевената тълпа от граждани подаръци — златни и сребърни чаши, дрехи, завивки и дори домашни животни, с изключение на прасета, които неговата религия му забранява да докосва.

Такива странни спектакли, които представляват зрелищна пантомима за зяпачите, сами по себе си са напълно безобидни, но натрапчивите идеи на Елагабал го завладяват напълно. Той си мисли, че щом самият е бог, значи трябва да се ожени за богиня. Когато му донасят в храма статуята на Атина Палада като евентуална кандидатка за женитба, той отхвърля това предложение, като казва, че видът ѝ е много войнствен за тази цел. Изборът му най-накрая пада на картагенската богиня на Луната, Танит, Астарта[44] или Урания — тя е наричана с няколко различни имена. И наистина, каква по-подходяща годеница от богинята на Луната може да се намери за бога на Слънцето? В по-практичен план той поисква голяма сума пари като зестра, а на поданиците си нарежда да отпразнуват сватбата му с тържества и гощавки.

Но едно е да се ожениш за богиня и съвсем друго — да консумираш брака си с нея. Защото този млад и симпатичен император е обладан от съвсем човешки полов нагон, а вероятно и доста силен. В битността си на човешко същество той се жени първо за една представителка на римската аристокрация, а след това се развежда с нея, за да се ожени за Юлия Аквила. Тя обаче е посветена в службата на Девата Весталка, върховна жрица на богинята Веста, и е дала обет за вечно девство. Това представлява сериозно погазване на религиозното приличие, но императорът оборва своите критици с тезата, че бракът между две така свети личности не е светотатствен, а напротив — пресвещен. Въпреки че заявява открито, че връзките му с Юлия Аквила са свещени и неприкосновени, Елагабал скоро зарязва новата си съпруга в полза на една представителка на собствения му род. Въпреки това, в края на краткия си живот, той отново се връща в прегръдките на Юлия. Преди това обаче успява да сключи и пети брак — добра равносметка само за един четиригодишен период.

Изводът е, че Елагабал страда не само от ментално, но и от сексуално разстройство. Голямата му любов към фините неща го кара да започне да се облича като жена. Белосва лицето си, слага си руж, златни огърлици блестят по копринената му туника и в този вид с готовност танцува пред публика. „Той се занимаваше с обработка на вълна, понякога носеше мрежичка върху косата си и си боядисваше очите; мажеше ги с бяла боя и червена растителна тинктура[45]. Все пак веднъж си избръсна наболия по брадичката мъх и това стана повод да обяви празник за отбелязване на тържествения случай. По-късно обаче започна да скубе космите, израсли по лицето му, за да прилича досущ на жена“ — разказва за него историкът Дион Касий (LXXX, 14). Друг път решава, че иска да се раздели с половите си органи. Същият Дион Касий пише по този повод следното:

„Той ползваше тялото си, за да върши и да позволява с него да се вършат множество причудливи неща… Ходеше вечер по кръчмите и носеше перука, за да практикува най-стария занаят. Обикаляше често и по бардаците, изхвърляше някоя проститутка от стаята ѝ и я заместваше в обслужването на клиенти. Най-накрая си определи една стая в двореца, където вършеше непристойните си деяния, като винаги стоеше чисто гол на вратата, както правят проститутките, или пък дръпваше перденцето, закачено със златни халки, и приканваше с нежен и приглушен глас минаващите.“ („История“, LXXX, 13)

Клиентите му, естествено, трябва скъпо и прескъпо да плащат за неговите услуги.

Престижът му на владетел на Римската империя едва ли може да бъде висок при слуховете, които се носят навсякъде за странното му поведение, но това не би пречило толкова много на живота на държавата, ако не назначава на министерски и други отговорни постове хора със същите вкусове и поведение. Най-изявеният му фаворит е някакъв бивш роб от Кария на име Хиерокъл, който привлича вниманието на Елагабал, когато случайно пада от една колесница и разкрива пред императора красивото си лице и чудесните си руси коси. Владетелят нарежда младият мъж да бъде доведен в двореца, учи го да се надбягва с колесница и даже се омъжва за него, наричайки го „свой съпруг“. Страстта на Елагабал към Хиерокъл, който придобива невероятно силно влияние върху дворцовия живот, е толкова гореща, че той рискува да си навлече гнева на баба си, като предлага бившият роб да бъде обявен за император. Хиерокъл обаче не е единственият мъж, очаровал с „нощните си подвизи“ императора травестит. Всеки, който се домогва до милостта му, трябва първо да извърши „прелюбодеяние“ с него. При това Елагабал се проявява и като мазохист: най обича тази му слабост да бъде открита от поредния му любовник, който преди да започне сексуалното общуване, хубаво да го натупа, така че „да му насини лицето“.

Само веднъж влиянието на Хиерокъл е поставено на сериозно изпитание. До ушите на императора достигат сведения за един много красив младеж на име Аврелий Зотик — син на някакъв готвач от Смирна, при това много атлетичен и на когото „онази работа… надминава с размера си съответните органи на останалите мъже“. Елагабал предоставя на Зотик управлението на двореца и „когато го вижда, че без дрехи отговаря на славата, която се носи за него, страстта му се разгаря още повече“. Хиерокъл обаче ревнува от новия си съперник и успява да уреди така нещата, че лекарите предписват на Зотик някакво лекарство, от което половата му мощ намалява. След „една цяла тревожна нощ, през която той напразно се опитва да постигне ерекция“, Зотик е изхвърлен от двореца и изпада в немилост, разказва Дион Касий („История“, LXXX, 16).

Такива внезапни издигания в дворцовата йерархия на империята се отразяват отрицателно както върху управлението на държавата, така и върху гражданите на Рим, които изразяват открито недоволството си. Елагабал отговаря на критиките по начина, по който правят това и неговите предшественици — като арестува, затваря и екзекутира всички, които поставят под съмнение действията му, а неговите фаворити получават за награда високи постове. Състезатели в надбягванията с колесници, освободени роби, артисти, един бръснар, един мулетар и един ключар — всички без изключение привлекли вниманието на императора с приятната си външност — получават високи постове в управлението на държавата. „Лудостта на императора го кара да изпада в такива крайности, че той понякога взема някого от конюшнята или от театралната трупа и го натоварва да отговаря за най-важните държавни дела“ — потвърждава Херодиан в историята си (кн. V, гл VII, 6).

Тези работи обаче съвсем не са онова, за което бабата на императора, Юлия Меза, се договаря с него, когато го качва на трона. Тя очаква силни позиции в управлението на империята и като балдъза на Септимий Север очевидно притежава по-високо чувство за отговорност към държавните работи от внука си. Тя се е надявала, освен това, че той ще бъде оръдие в нейните ръце, но и в това отношение претърпява голямо разочарование. Крайно разтревожена от неблагоразумието поведение на Елагабал, Юлия Меза успява все пак да го убеди да посочи братовчед си — другия ѝ внук, Алексиан, който вече е променил името си на Александър — за следващия римски император, като му даде титлата цезар. Така поне въпросът за престолонаследието е уреден, преди Елагабал да е слязъл от политическата сцена. Но тъй като той е едва в началото на двадесетте си години, баба му се замисля за възможността на маниакалното му управление да бъде сложен преждевременен край. За да укрепи преди това позициите на Александър, тя разпространява мълвата, че и той е син на Каракала, като по този начин излиза, че двете ѝ дъщери[46] са си прехвърляли Каракала помежду си. Тогава майката на Александър — Мамея, страхуваща се за живота на сина си, се опитва да го отстрани от разпуснатия двор на братовчед му императора, така че на друго място да бъде обучен и възпитан по по-подходящ начин в необходимите за един бъдещ император науки и военно изкуство.

Въпреки обърканото си съзнание Елагабал все пак достатъчно добре схваща някои от нещата, които стават около него, и разбира накъде духа вятърът. Разгневен, той изгонва учителите на Александър от двореца. Тогава Мамея предупреждава сина си да не яде или пие нищо, което е приготвено в дворцовата кухня. Заедно с майка си[47] тя започва тайно да подкупва военните с пари, така че, когато нещата стигнат до критичната си точка, да може да се разчита на тяхната помощ. Елагабал от своя страна предприема стъпки за анулиране на титлата цезар, която по-рано е дал на братовчед си.

Възникналото в края на 221 г. сл.Хр. недоволство сред военните води до метеж, потушен от префекта на Преторианската гвардия. Той обаче е твърде показателен за Елагабал, който усеща колко недоволна от него е армията, от която зависи оставането му на власт. В опит да си възвърне нейната подкрепа императорът уволнява някои от най-непопулярните си съветници и възстановява титлата цезар на братовчед си Александър, за когото малко преди това е заявил, че се намира на прага на смъртта. За да бъдат разсеяни всякакви съмнения сред военните, самият Александър тържествено е доведен с носилка във военния лагер. Но тази мярка се оказва твърде закъсняла. Войниците, спечелени за каузата на Александър с парите на Юлия Меза, го акламират като император, пренебрегвайки Елагабал. Изпаднал в крайно тежко положение, Елагабал прекарва нощта в лагерното светилище и като последен опит за спасение нарежда да арестуват всички по-видни привърженици на братовчед си Александър.

Но той не знае, че краят му вече е дошъл. Войниците се налагат по въпроса за това кой да бъде император, както са правили толкова много пъти в римската история. Те убиват Елагабал, майка му Семиада и неговите любимци, сред тях и Хиерокъл. Телата на жертвите са прекарани през целия Рим, обезобразени са и са захвърлени в каналите, които се оттичат в Тибър. Александър тържествено е обявен за император под името Александър Север. Баба му Юлия Меза и майка му Юлия Мамея могат най-сетне да си отдъхнат. А богът на Слънцето[48] е принуден да напусне столицата на империята.

В действителност император Елагабал отговаря на всички критерии, според които днес един психиатър би поставил диагнозата психическо разстройство на личността под формата на нарцисизъм. Преди всичко той притежава огромно самочувствие за своята неповторимост и е направо вманиачен във фантазиите си за финес и власт, лишаващи го от възможността да прояви политически реализъм. Той очаква специално отношение и непоколебима вярност, без да поема никакви по-специални отговорности към тези, от които очаква да му служат по такъв начин. Проявява се и като ексхибиционист, който очаква постоянното одобрение и внимание от страна на околните. Ненормални са и личните му отношения и връзки, донякъде поради липсата на вложени чувства в тях и от двете страни — с други думи той рядко и в много малка степен проявява сериозни чувства към другите и те му отговарят със същото. На градивната критика реагира с безразличие или с гняв. Изцяло е погълнат от себе си, но трябва да признаем, че в началото е насърчаван да се съсредоточи върху изграждането на своя характер от баба си. Животът му преминава в сексуална неуравновесеност и объркано полово самосъзнание. Сменя много съпруги, но едва ли е имал и една истинска и важна за него връзка, ако не броим чисто физическите, и то тези, които осъществява със своите любимци. Накрая трябва да се посочи, че той е незрял млад егоист, който настоява да бъде обсипван с ласкателства и едва ли не да бъде боготворен, но всъщност е крайно егоцентричен, което е присъщо само на човек, страдащ от специфичната форма на психическо разстройство на личността, известно под името нарцисизъм.

Споменатите в тази глава римски императори страдат от различни форми на умопомрачение — ментално и физическо, но едно нещо ги обединява — всички те притежават абсолютна власт. Тази власт прави възможно Тиберий и Нерон да управляват като истински тирани, а Калигула, Комод и Елагабал да претендират за божественост. Но властта е като дрогата. Пристрастените към нея стават нейни роби, защото „апетитът към властта идва и расте с яденето“. Поради това представите на императорите са неясни, преценките им — неточни, сетивата им — притъпени, а последствията за техните поданици в обширната им държава са направо катастрофални: Сенатът е на колене, имперската съкровищница редовно е изчерпана, а невинни мъже и жени са подложени на мъчения и смърт.

Трета глава

Средновековна трилогия

Римските императори, за които говорихме в предишната глава, са владетели, разполагащи с абсолютна власт, а техните умове са помрачени от неограничеността на тази власт. За разлика от тях английските средновековни крале са хора, скроени по друг начин. Те са израсли и възпитани в християнските традиции, а властта им е ограничена както от обичаите на страната, така и от клетвата, която полагат при коронацията си. Освен това, независимо от индивидуалните си недостатъци и липса на качества, те общо взето са наясно със задълженията, с които са се нагърбили спрямо своя народ — да водят успешни войни и да раздават правосъдие. На практика повечето от английските крале, всеки в неговото си време, успяват да се справят повече или по-малко адекватно с проблемите, предизвикани от влиятелните феодали или от възникналите трудности — от политическо или икономическо естество.

Все пак има и четирима крале, които далеч не успяват да се справят така добре със задачите си и чието управление е белязано с граждански размирици, които водят до печален край. Това са кралете Джон, Едуард ІІ, Ричард II и Хенри VI. От тях последните трима са свалени от престола и след това са наказани със смърт. Джон пък вероятно избягва детронацията само защото преди това умира. От четиримата владетели Ричард II и Хенри VI идват на престола още малолетни и този фактор оказва влияние върху политиката, която водят, а вероятно допринася и за катастрофалния завършек на тяхното управление. Независимо че Джон и Едуард II са вече зрели мъже, макар и млади, когато идват на власт, детството и възпитанието им обясняват до голяма степен тежкия им характер.

Всеки от тези четирима крале има някакъв, да го наречем проблем на личността от психическо естество, което кара някои техни съвременници и някои днешни историци да говорят за тях като за ненормални или направо като за луди. Джон е представен от един свой съвременен хронист като „обзет от мания“ и „докаран до лудост с магии и заклинания“. Един съвременен френски историк, Шарл Пти-Дютайе, пише през 1936 г., че той вероятно става жертва на дълбоко психическо разстройство.

„Джон Лакланд, продължава авторът, страда от ментално заболяване, известно днес и описано от съвременната психиатрия като циклична психоза. Странно е, че днешните историци така погрешно възприемат неговия характер и пишат например, че той е злодей, чиято лошавина е хладнокръвна и умишлена, и който никога не оставя чувствата да го ръководят, поради което поведението и делата му трябва да бъдат смятани за категорично непростими… А всъщност всички симптоми, с които се сблъскваме при тези оценки, отговарят на диагнозата «циклична психоза» или «циклотимия». Филип Огюст (френският крал, противник на крал Джон) е имал за враг един луд.“ (C. Petit-Dutaillis, The Feudal Monarchy in France and England).

По свое време Едуард II пък е смятан по-скоро за перверзен, отколкото за луд. Едва в началото на двадесети век един американски учен установява, че фактически този владетел е бил умопобъркан. „Кралят — пише д-р Чалфънт Робинсън — страда от това, което медицинската наука познава под общото наименование изроденост, причинено от болестното състояние на мозъка му“. Английският историк А. Б. Стийл пък смята, че Ричард II е просто шизофреник (A. B. Steel, Richard II). Каквито и да са съмненията относно така поставените диагнози, между 1454 и 1456 г. Хенри VI без съмнение преживява голям невротичен срив, от който едва ли напълно възстановява разсъдъка си. В заключение можем да кажем, че всеки от изброените четирима английски владетели страда от някакъв личностен проблем от психическо естество, който може да ги е довел и до ментално разстройство.

Но можем да си зададем въпроса доколко сериозни са тези разстройства и какъв е техният характер; по какъв начин влияят те върху управлението на съответния крал? Днешните историци постигнаха известен напредък в частичното реабилитиране на крал Джон, смятан доскоро за най-лошия английски средновековен владетел — тираничен, безнравствен и несправедлив. Той наистина се сблъсква с трудни за решаване проблеми, които показват недостатъчните му способности и ресурси за управлението на държавата. Все пак неговото властване е изпълнено и с проблеми, за които той трудно би могъл да бъде обвиняван: нарастващо недоволство на бароните; враждебност от страна на великия френски крал Филип Огюст; разправии с папа Инокентий III; нарастваща инфлация в икономиката на страната. Не може да се каже, че кралят не проявява никакъв талант при опитите си да реши тези кризисни ситуации, но едно своеобразно натрупване на проблемите води до провал на неговите усилия и планове. Папата поставя Англия под църковна възбрана, забранявайки провеждането на църковни служби и церемонии в храмовете на нейна територия, докато накрая Джон не отстъпва и става васал на папата — акт, смятан от мнозина за непростимо унизителен. Грабителската фискална политика на краля довежда до нарастване на недоволството на бароните, което предизвиква избухването на всеобщо въстание, принудило Джон да се съгласи с издаването на така наречената Велика харта на свободите — Magna Charta, подпечатана с кралския печат през май 1215 г. Друг е въпросът дали кралят въобще има намерение да се съобразява с нейните клаузи, защото недоволните барони вече са повикали французите на помощ. При това критично стечение на обстоятелствата крал Джон изгубва целия си багаж, даже и кралските инсигнии, в повишаващите нивото си води в устието на река Уелстрийм. След това заболява тежко от силния вятър, бръснещ развълнуваното море, и на 18 октомври 1216 г. умира.

Но дали и до каква степен личностните проблеми на крал Джон изострят така описаните проблеми и могат ли да бъдат открити аспектите, в които евентуално да се търси такова усложнение? И най-накрая, може ли неговото поведение при онези събития да бъде характеризирано като предизвикано от умствено разстройство? Никой не оспорва, че характерът на Джон е доста сложен и дори загадъчен, но дали имаме право да смятаме, че той е бил луд? По този въпрос мненията се различават. Особеностите на личността му трябва да бъдат разбирани на фона на неговите предци и начина, по който е отгледан и възпитан. Джон води потеклото си от старинния род на способни, но неуравновесени благородници, графовете на Анжу — малко феодално владение в Централна Франция, територията на което те успяват чрез своите способности постепенно да разширят. Бащата на Джон — Хенри II, успява да стане крал на Англия, херцог на Нормандия и чрез изгодния, но нещастен брак с Алиенор Аквитанска — херцог и на Аквитания, присвоявайки по този начин голяма част от Югозападна Франция. През 1199 г. Джон наследява от брат си Ричард I тази огромна империя, включваща освен Англия и по-голямата част от Франция.

Анжуйската династия Плантажене[49] е известна като „дяволското котило“. Мълвата ѝ приписва най-различни кръвосмесителни бракове и потомства. Легендата разказва за един от графовете на Анжу, който довежда в двореца си нова жена — непозната девойка с неземна красота, която обаче води много затворен живот. И нещо друго, което се смята за странно в онези времена на дълбока религиозност — тя не проявява особено желание да посещава неделните литургии. Когато все пак отива в църквата на служба, си тръгва още преди свещеникът да освети нафората. Съпругът ѝ, озадачен от това нейно поведение, нарежда на четирима от своите рицари да внимават по време на службата и да се опитат да задържат жената, за да си тръгне по-късно от църквата. При следващото ѝ посещение на литургията, когато тя става и понечва да си тръгне, един от рицарите стъпва върху края на нейния шлейф. А когато свещеникът издига нафората, за да я освети, жената изкрещява, отскубва се и излита през прозореца, отнасяйки със себе си и две от своите деца. Оказва се, че графинята всъщност е злата фея Мелюзин, дъщеря на Сатаната, и затова не може да понася освещаването на тялото Христово[50] по време на литургия. Графовете на Анжу и бъдещите крале на Англия от Анжуйската династия произхождат от децата, които остават при баща си, твърди легендата. При онзи век на ширещо се суеверие и при онова лековерно общество тази легенда, изглежда, е достатъчна, за да обясни анормалните уклони в поведението на различни членове на фамилията Плантажене.

Така демоничната енергия и избухливият характер, с които принцовете от тази династия често могат да бъдат характеризирани, получават своето обяснение с „дяволския“ им произход. „Който произлиза от дявола, трябва непременно да се върне пак при него“ — казвал често със сарказъм Ричард I, братът на крал Джон, разказва средновековният писател Джералд от Уелс (Gerald of Wales, De principis Instructione). „Не ни лишавайте от нашето наследство, защото не бихме могли да не постъпваме като дяволи.“ — продължава своите цитати Джералд. А св. Бернар от Клерво пише в едно писмо до Арнулф от Лизьо: „De diabolo venit et ad diabolum ibit.“, което ще рече: „От дявола е дошъл и пак при дявола ще иде.“

Бащата на Джон, Хенри II, е много способен и решителен до крайност човек, който често изпада в пристъпи на гняв. Когато е ядосан, от очите му излизат пламъци. „Той е велик, може би най-великият монарх, защото няма никой над него, от когото да изпитва страхопочитание, нито пък някой от поданиците му смее да му се противопостави“ — пише същият този Арнулф от Лизьо до Томас Бекет, архиепископа на Кентърбъри, който скоро ще изпита върху себе си бруталните последствия от кралския гняв. Упрекнат от смелия английски архиепископ, че проявява гняв[51], кралят отговаря грубо, че щом Бог може да се гневи, защо кралят да няма право да изразява открито подобни чувства. В друг случай един от съветниците на краля — Ричард от Хомет[52], непредпазливо си позволява да спомене нещо в подкрепа на кралския враг — Уилям Лъва, краля на Шотландия. Хенри II „хвърля шапката си, разпасва си колана, запокитва на земята мантията и костюма си, грабва копринената завивка от канапето и, настанявайки се върху него, все едно е купчина с тор, започва да дъвче парченца слама“ — разказват негови съвременници.

Подобна наследствена обремененост може да обясни някои от странностите в характера на крал Джон, особено ако припомним, че майката на Джон — Алиенор Аквитанска, също е властна жена, склонна към бурни реакции. Джон е най-младата издънка на това „дяволско котило“, глезеното дете на фамилията — по-скоро конте, което предпочита дворцовия разкош пред бойните умения и чиято външност и поведение издават неговата незрялост. Отклоненията в поведението на Джон могат да бъдат обяснени и със средата, в която израства и се възпитава. Той се намира между постоянно враждуващите лагери на деспотичния си баща и властната си майка. Майката, изглежда, ненавижда Джон, баща му отначало го покровителства, а после го зарязва. Анжуйският двор, в който израства и се възпитава, е истинска школа по лицемерие и коварство. А Джон от своя страна се проявява като добър ученик. Избухлив и егоцентричен, той, изглежда, е и причина, и жертва на проблемите, които ще го връхлетят.

Тогава какво би могло по-специално да ни наведе на мисълта, че страда и от психическа нестабилност? Споменатият вече френски историк Пти-Дютайе го описва като жертва на маниакално депресивно състояние, което става причина животът му да се люшка между две крайности: периоди на голяма жизнена енергия и периоди на всепроникваща летаргия. Така неговата инертност става основна причина Нормандия да бъде загубена в полза на французите през 1204 г. „Кралят, споделя един от съвременните му хронисти, го удари на живот през нощта и на другата сутрин до късно се излежава с младата си съпруга Изабел. В същия този ден, когато той се грижеше за превозването на неговите коне, кучета и ловни соколи в Нормандия, за да са там със сигурност, когато пристигне, дойде вестта за падането в ръцете на врага на силната крепост Шато-Гаяр, която доминира над долината на Сена и която беше гвоздеят на английската отбрана в цяла Нормандия“, разказва Роджър от Уендовър — негов съвременник и хронист (Roger of Wendover, Flores Historiarum, vol. I, p. 316–317). Когато днес анализираме отново събитията от управлението на крал Джон, трябва да признаем, че рязкото преминаване от буйна енергичност към пълна пасивност не се проявява непрекъснато. Отношението на крал Джон към управлението на държавата понякога наистина изглежда повърхностно, но, общо взето, дори когато изпада в леност, той все пак работи усърдно и даже прави впечатление, че изпълнява съвестно кралските си задължения.

След като и това задочно обвинение към него отпада, какво тогава остава като доказателство за умствени отклонения? Често се споменава, че той побеснява от гняв и проявява такава нечувана жестокост, че хората наистина го смятат за луд. „Цялата му същност коренно се променя, така че е трудно да го познаеш. Веждите му потреперват от ярост, огненият му поглед хвърля искри, розовите му бузи стават на синкави петънца и не ми се мисли какво би останало от канцлера, ако в този момент на изстъпление попаднеше случайно като откъснала се от дърво ябълка в размахваните във въздуха ръце на Джон“ — спомня си Ричард от Дивайзес (Richard of Devizes, Chronicles of the Reigns of Stephen, Henry II and Richard I, pp. 111, 408) един сблъсък между Джон и канцлера на брат му крал Ричард I, Гийом Лонг-Епе[53]. Такива тежки изблици на гняв, естествено, навеждат на мисълта, че кралят има някакви проблеми с психиката, макар че избухливостта е характерна черта на цялата Анжуйска фамилия.

При това не трябва да забравяме, че Джон живее във време на груби нрави, смекчавани само донякъде от молитвите и светостта, когато хората често си нанасят осакатяващи рани и се обливат в кръв. Но дори и за стандартите на неговото време Джон изглежда прекомерно жесток: „много лош човек, жесток към всички мъже, а към хубавите жени — просто ненаситен“, продължава коментара си хронистът Ричард от Дивайзес. Жестоката и направо садистична природа на краля се разкрива добре в отношението му към неговия френски племенник Артър от Бретан[54], за когото се говори, че има повече права върху английската корона, отколкото самия Джон.

Майката на Артър, Катрин, страхувайки се, да не би да посегнат на живота на сина ѝ — по онова време момче на дванадесет години — го изпраща за по-сигурно в двора на френския крал Филип Огюст. Бретонците на драго сърце го признават за свой феодален господар, което разгневява съседите им — жителите на Нормандия, които са на страната на Джон. И от този момент нататък крал Джон не може да се отърве от постоянните си страхове от съперничеството на младия Артър.

Съдбата обаче помага на краля. Най-накрая, през 1202 г., младият принц е пленен от войските на Джон при Миребо и веднага изчезва от историческата сцена. Хронистът Ралф от Когсхол твърди, че Джон нарежда Артър да бъде ослепен и кастриран в замъка Фалез, но че пазачът му Юбер дьо Бург успява да осуети това пъклено дело — една история, заимствана от Шекспир в драмата „Крал Джон“.

В друга хроника от онова време е разказана една по-вероятна история. Тя е писана в цистерцианското абатство в Маргам, в Глостършър, а негов покровител е Гийом дьо Бриуз, заловил Артър при Миребо. Ето какво гласи другата версия:

„След като крал Джон залови Артър жив и го държа в затвора за известно време в замъка Руан, най-накрая, след вечеря, в четвъртък преди Великден (3 април 1203 г.), когато кралят се беше напил и беше обладан от дявола («ebrius et daemonio plenus»), той го погуби със собствената си ръка и като върза тежък камък за трупа му, го хвърли в Сена. Тялото беше открито от някакъв рибар, оплетено в мрежата му, и беше извадено на брега, където го разпознаха. Понеже се страхуваха от тиранина, отнесоха тайно тленните останки на Артър в абатството на Бек, където ги погребаха.“ („Анали на Маргам“ в „Annales Monastici“).

По онова време семейство Бриуз са много близки на Джон и са богато надарени от него със земи и титли, но по-късно отношенията между краля и Гийом дьо Бриуз се обтягат и се развиват в познатата днес история на подозрения, терор и жестока смърт. Дьо Бриуз може би смята, че не е достатъчно щедро възнаграден. Кралят пък се страхува от способния си поданик, който при това крие негова, свързана със смърт, тайна — убийството на Артър. Когато Джон поставя въпроса пред съпругата на Гийом — Матилд, да предаде като заложници синовете им, тя доста недискретно отговаря на кралските пратеници, че и не мисли да предава децата си на човек, който е убил собствения си племенник. Тогава Джон започва да преследва семейство Бриуз с нестихваща отмъстителност.

Джон е наистина отмъстителен и жесток крал, но не само това; неговата жестокост — била тя импулсивна или умишлена — дотолкова граничи със садизъм, че само заради това, той заслужава да бъде смятан за луд. В това отношение той може спокойно да се сравнява с руските царе Иван Грозни и Петър Велики, чието садистично отношение към враговете им носи белега на ментална неуравновесеност.

Неуравновесеността на Джон си проличава най-ярко във вечното му чувство за несигурност, поради което преследва така жестоко и отмъстително враговете си, както и в постоянната му завист и подозрителност, с която се отнася както към приятели, така и към зложелатели. Затова с такава лекота изоставя хората, които са му служили вярно, каквито са Юбер дьо Бург или Уилям Маршал. Крал Джон разчита на един ставащ все по-тесен кръг от съветници, както и наемни войници от чужбина, какъвто е Жерар д’Атие. Макар че проявява известни способности и качества, кралят в крайна сметка се озовава в една ситуация, която излиза от неговия контрол: разочаровани от своя владетел барони, които стават раздразнителни от смазващите ги данъци, събирани от хазната; все по-малки държавни приходи, дължащи се както на повишаващите се цени, така и на понижаващите се доходи на населението; враждебно отношение от страна на двамата най-влиятелни политически мъже на онова време — френския крал Филип Огюст и папа Инокентий III. Но така излиза, че Джон е неудачник, а не луд. Ала все пак има и други страни от неговия характер, които озадачават и тревожат съвременниците му. Както твърди хронистът от Маргам, „той е обзет от дявола“, а Роджър от Уендовър добавя сурово, че кралят е „докаран до лудост с магии и заклинания“. И така, можем да се запитаме: ако не е луд, дали е с напълно здрав разсъдък? И дали тези пориви на невъздържаност, наследени от дедите му, не го отвеждат отвъд границата на нормалното поведение? Дори да признаем, че не сме сигурни в неговата лудост, все пак е трудно да си обясним начина, по който понякога се държи. Неговата пасивност в някои моменти, внезапните му избухвания и жестокост в други, както и натрапчивата му мнителност говорят, че той вероятно е страдал от някаква остра форма на психическо разстройство.

* * *

Правнукът на крал Джон — Едуард II, който става крал на Англия през 1307 г., не може да се смята за галеник на съдбата. Неговото управление е истинска лична трагедия, както се внушава в едноименната драма на Кристофър Марлоу. Тя е не по-малко разтърсваща от тази на крал Джон и е предизвикана от сходни причини. Ако недостатъците в характера на Джон изострят кризата, в която изпада, в не по-малка степен, а даже и повече, за пропадането на крал Едуард II допринасят именно особеностите в неговото поведение. Без съмнение личните вражди се преплитат във водената от него политика, но може ли все пак да се твърди, че личностните проблеми на Едуард II са равностойни на лудост, както пише преди близо сто години американският изследовател Чалфънт Робинсън? Все пак, макар в поведението на Едуард II да се забелязват анормални уклони и според много от своите съвременници да не е подходящ за кралската корона, той все пак не е луд.

Както и при повечето короновани особи, неговият характер се формира под влияние на средата, в която расте и се възпитава. Син на крал Едуард I, който го обявява за принц на Уелс[55], детето възприема дворцовата среда като недружелюбна към него. Майка му, Елеонора Кастилска, умира, когато той е едва тринадесетгодишен. Баща му, Едуард I, е страховит воин — твърдоглав и енергичен, отличаващ се с характерната за Анжуйците избухливост. В счетоводните отчети за поддържане на кралския гардероб например е отбелязано едно плащане, направено през 1297 г. в полза на кралския златар Адам, за да поправи „коронката на графинята на Холандия, дъщеря на краля, като замести с нови липсващите голям рубин и голям изумруд“, изпаднали от местата си, понеже в изблик на гняв Едуард захвърлил коронката на дъщеря си в огъня.

Малкият син на сприхавия владетел реагира срещу тази напомняща за военни действия атмосфера в двора на суровия си и гневлив баща. При това Едуард II не е мамино детенце и израства като хубав и здрав млад мъж, който се увлича от езда. Освен това той е с по-висока култура от повечето високопоставени царедворци и притежава вкус към поезията и театралните представления. Говори се, че неговият канцлер — архиепископът на Кентърбъри, Уолтър Рейнълдс, е привлякъл вниманието на владетеля, защото, преди да се отдаде на църковна кариера, поставя драматични представления. Когато става крал, Едуард винаги държи един малък оркестър при двора си.

Колкото повече расте, толкова повече забавленията на Едуард изглеждат неподходящи за един рицар, да не говорим за един престолонаследник: плаване с лодка, плуване и дори такива низши занимания като издигане на огради и копаене на канавки. Сами по себе си това са все безобидни дейности, но изглеждат неестествени за един бъдещ крал. В този смисъл кралските счетоводни отчети дават например сведения за едно плащане, направено в полза на някой си Робърт, „негов шут“, когото той наранявал без да иска по време на веселба във водата през февруари — странно време на годината за плуване и във всеки случай занимание, с което хората през Средновековието не са се забавлявали. Но младият принц явно се наслаждава повече на развлечения в компанията на здрави млади работници, отколкото на богатите и високопоставени рицари в двора. „Пренебрегвайки обществото на бароните, той се сприятелявал с палячовци, певци, артисти, файтонджии, копачи, гребци, моряци и други такива, които се занимават с физическа работа“ — пише в хрониката на Ранулф от Хигдън (Ranulf of Higden, Polychronicon, vol. VIII). След унищожителното поражение, което войските му претърпяват от шотландците в битката при Банокбърн през 1314 г., един от кралските служители, Робер льо Месаже, споделя опасенията си със Сеър Кейм, помощник байлиф на Нюингтън в Кент, че докато се занимава с „подобно губене на време като копаене на канавки и други подобни неподходящи дейности“, кралят трудно може да очаква да започне да печели сражения. „Ако отделяше толкова време на военното изкуство, колкото на селскостопанските си занимания, добавя друг хронист от онази епоха, Англия щеше да процъфтява, а неговото име щеше да стане известно по целия свят.“

Това обаче, което надминава всичко по своята неестественост и шокира всички, е увлечението на Едуард по един млад скуайър в двора на баща му — Пиърс Гавестън, чийто баща е беарнският рицар Арнул дьо Габастон, получил кралското покровителство, след като се премества да живее в Англия през 1296 г. Пиърс е красив, духовит и винаги пищно облечен млад мъж, чиято дружба с Едуард освобождава принца от леденостудената изолация, с която е обграден в кралския двор, и му вдъхва малко самоувереност, от която той толкова се нуждае. Макар че Пиърс, както и баща му преди това, да са приближени на английския кралски двор, кръвта и потеклото им се смятат за недостатъчно знатни, за да може младежът да бъде близък приятел на английския престолонаследник, и това прави особено неприятно впечатление, когато Едуард и Гавестън парадират открито с близостта си. „Едуард беше твърде фамилиарен в отношенията си със своите най-близки приятели, стеснителен с непознатите и много горещо обичаше една определена особа“ — съобщава сър Томас Грей (Sir Thomas Gray, Scalacronica, vol. XL). Друг съвременник на онези събития пише: „А когато синът на краля[56] го видя[57], той така го обикна, че влезе с него в здрава и неразрушима чувствена връзка, при това пред очите на всичките му поданици.“

Близките отношения между сина му и младия придворен рицар озадачават и тревожат крал Едуард I. Наистина, силната привързаност между мъже през Средновековието не е изключение. Един съвременник сравнява дружбата на Едуард с Гавестън с тази между Давид и Йонатан, която представлява неподлежащо на съмнение оправдание на близките отношения между мъже, взето от самата Библия. Но такава интимна близост, както открито се заявява в англосаксонската поема „Амис и Амилън“, може дори да надмине верността на мъжете към жените, но трябва непременно да се основава на взаимност и в никакъв случай не бива да има нещо общо с физическата близост. Защото ако има физическа близост, при която единият партньор е активен, а другият пасивен, това поведение е неестествено и несъмнено се излиза извън границите на морала и закона. Но каквото и да са подозирали неговите съвременници, те едва ли са смеели да го кажат на глас приживе на краля. Едва след смъртта му Хрониката на Мелса открито заявява, че Едуард II „изпитвал необикновено удоволствие от греха на содомията («delectabat invitio sodomitico nimium») и, изглежда, е бил лишен както от щастие, така и от благоприличие през целия си живот.“

Каквито и да са били подозренията на Едуард I по отношение на младия Гавестън, той очевидно иска да се отърве от него, особено докато урежда брак за сина си с една френска принцеса. Когато през пролетта на 1307 г. Едуард се осмелява да ходатайства пред баща си за графството на Понтийо, което да бъде предоставено на приятеля му Гавестън, кралят отговаря вбесен: „“Кучи сине, копеле майчино, ти ли, дето не си придобил нищо, ще раздаваш земите ни? Бог ми е свидетел, че ако не беше опасността от разпадане на кралството, ти никога нямаше да получиш наследство от мен." А след това хвана сина си за косите и отскубна част от тях от корен", разказва Ранулф от Хигдън (Polychronicon, vol. VIII). На 26 февруари той издава заповед за изгонването на Гавестън от кралството и нарежда на сина си да не е посмял повече да се вижда с любимия си приятел. Но само няколко месеца по-късно, на 7 юли 1307 г. избухливият и войнствен Едуард I умира по време на последния си поход срещу разбунтувалите се шотландци.

Синът му Едуард II веднага анулира неотдавнашната заповед на баща си и „statim revocavit amasium suum Petrum de Gaveston“[58], дава му титлата граф на Корнуол (още на 6 август 1307 г.) и му дарява големи имения, включително и земи, притежавани дотогава от един от бащините му министри — епископа на Ковънтри Уолтър Лангтън, който веднъж си е позволил да направи остра забележка на младия Едуард за непристойния му начин на живот.

За да улеснят своята близост, двамата млади мъже влизат в роднински връзки по сватовство. Гавестън се жени за кралската племенница Маргарет де Клеър, сестра на младия граф на Глостър, която също е много богата наследница и има от нея една дъщеря. Едуард е вече женен, според плановете на баща му, за дванадесетгодишната дъщеря на френския крал, Изабел. На практика излиза, че Едуард е бисексуален, защото неговата съпруга му ражда двама сина и две дъщери, а освен това има и един незаконен син, Адам. Неговите чувства са обаче щедро насочени само към Гавестън, и то до такава степен, че някои негови съвременници подозират, че младият крал е жертва на черна магия („Vita Eduardi Secundi“). Гавестън пък, както винаги с блестяща външност и не обръщащ особено внимание на ненавистта, с която се отнасят към него благородниците, тържествува от новото си положение.

По принцип по-голямата част от бароните не са толкова загрижени за силното влияние, което Гавестън упражнява върху краля, макар че са твърдо несъгласни с начина, по който той контролира системата на кралските протекции. Основната причина за тяхната силна омраза се състои в това, че в него виждат изкупителната жертва за отнетите си от бащата на Едуард II политически права, които сега желаят да си възвърнат. Затова насочват срещу Гавестън цялата си ненавист. Поради тази причина успяват да си издействат включването на една нова клауза в кралската клетва, която Едуард II полага при своята коронация: Кралят да спазва „справедливите закони и обичаи, които общността на поданиците на кралството е създала“ и които според тях задължават владетеля да направи отстъпки на „общността на поданиците на кралството“, тоест да уважи интересите на елита, с който без съмнение трябва да се идентифицира тази „общност“. Като прелюдия към постигането на тази цел — извиването на ръцете на краля, идва настояването на неговия съвет за отстраняването на Гавестън от власт, депозирано на 28 април 1309 г.

Така Едуард е изправен пред дилема. Ако отхвърли искането на бароните, в кралството може да избухне гражданска война, която кралят да не е в състояние да спечели. От друга страна, той е емоционално свързан с Гавестън, но се надява, че ако се съгласи доброволно да го отстрани от власт, ще се намери някакъв начин по-късно той да бъде реабилитиран. Така на 18 май кралският фаворит е изгонен от двора, но на 28 юни е назначен за кралски наместник в Ирландия — служба, на която той се урежда много добре. Но в отчаянието си, че е загубил близостта на своя приятел, Едуард го съпровожда чак до Бристол, откъдето кралският наместник трябва да отплава за Ирландия, а по-късно се решава даже да поиска помощ от френския крал, за да го върне отново до себе си в двореца. Така се стига до намесата на папа Климент V, който освобождава Гавестън от заплахата да бъде отлъчен от Църквата, ако се върне в двореца, и Пиърс прави това безпрепятствено.

Но нито Гавестън, нито Едуард умеят да спазват политическа дискретност. Кралският фаворит започва отново да се държи безочливо и арогантно както преди. Той направо вбесява бароните, като им измисля обидни прякори. „Ето, идва черното куче от Ардън“, ще каже той при вида на приближаващия се влиятелен граф на Уорик; графът на Линкълн е наричан „биреното шкембе“; графът на Ланкастър пък — „мошеникът“ или „артистът“; графът на Глостър — „кучият син“; графът на Пембрук — „новият Йосиф“. „Нека ме нарича хрътка, оплаква се веднъж Уорик; но някой ден хрътката ще го захапе.“ И наистина, случва се така, че тази „хрътка“ има последната дума или по-скоро последното ухапване, което решава съдбата на краля.

След завръщането на Гавестън в двореца положението на кралството рязко се влошава. Едуард има такива финансови затруднения, предизвикани според някои от алчността на Гавестън, че е принуден да се съгласи на нова схема за ограничаване на властта му — избирането на двадесет и един барони разпоредници, които да изработят нова система за реформиране на държавното управление, включващо подновено искане за изгонването на Гавестън, което не изненадва никого.

За втори път Едуард се изправя пред трудния избор между своя фаворит и бароните, без подкрепата на които неговото управление е просто невъзможно. Изплашен за личната си сигурност, Едуард изпраща любимия си в силната крепост Бамбърг край бреговете на Северно море и след това с неохота му разрешава да потърси политическо убежище в Брюж (Фландрия). Но въпреки това кралят не може да живее дълго без своя фаворит и скоро Гавестън се завръща отново и във властта, и в трупането на нови богатства.

За бароните този човек олицетворява отказа, който кралят обявява по отношение на техните искания. Затова архиепископът на Кентърбъри го отлъчва от Църквата — него[59] и неговите привърженици. Тъй като не разполага с достатъчни военни сили, Едуард отначало забягва заедно с Гавестън в Тайнмаут и оттам в Скарбъро, където фаворитът остава да чака краля, който заминава за Йорк. Графовете на Уорън и Пембрук са по петите им и се готвят да обсадят Скарбъро. Тогава Гавестън, надявайки се на невъзможното, погрешно си въобразява, че може би ще му разрешат да замине свободно оттам, и се предава. Но е осъден на смърт след един скалъпен процес и е екзекутиран на Блаклоу Хил на 19 юни 1312 г. Неговата гибел, естествено, води до ужасяващи последствия за Едуард, който така и не успява да се съвземе от този удар до края на живота си. „Не съм чувал никога един мъж толкова да е обичал друг мъж“ — споделя един съвременник на онези събития. Монасите доминиканци прибират тялото на покойния кралски фаворит и по-късно то е погребано по заповед на Едуард с пищна церемония в капелата на Кингс Лангли, която впоследствие се превръща в истинска мемориална гробница на светец. Едуард никога не забравя, нито прощава на графовете, задето са преследвали като хрътки неговия любимец, докато го убият. Защото неговите чувства към Гавестън се оказват единственото трайно нещо в живота му и, естествено, предопределят всичко, което се случва през оставащите му петнадесет години. Следователно, както пишат съвременниците му, започва една „непрестанна вражда… между краля и графовете“.

Смъртта на Гавестън представлява вододел в живота на Едуард II. Дали може да се приеме, че тя предизвиква и влошаване на неговите ментални способности и владетелски качества? На пръв поглед не са много данните в подкрепа на такова предположение, но въпреки това все повече и повече негови поданици започват просто да си мислят, че Едуард е по природа толкова непригоден за кралската власт, че даже вероятно не е от кралско потекло. Така, поради негодността на Едуард, много мъже и жени вече не копнеят да се възползват от традиционното кралско докосване, смятано за лек за болните от скрофулоза[60] — туберкулоза на лимфните възли. Докато от бащата понякога удостоява с тази чест по 1700 души на година, синът никога не докосва повече от 214, сочат историческите статистики. Плъзват слухове, записани в Хрониката на Мелса, че Едуард е бил сменен с друг от някаква дойка още като бебе, защото истинският кралски потомък бил смъртоносно ранен от глиган. „Някакъв писател на име Джон, който почиташе котката като домашен дух покровител“, се появява в Оксфорд и претендира, че той е истинският крал Едуард. „Този слух се разнесе из цялата страна и ужасно много обезпокои кралицата“ — продължава споменатата средновековна хроника. След период на известно помирение отношенията на Едуард с неговата кралица отново стигат до най-ниската си точка. Разказва се, че Едуард ходел из двореца въоръжен с нож, „за да убие кралица Изабел, и че казал, че ако се случи да няма друго оръжие подръка, ще я разкъса със зъби.“ Това ни дава известно основание да смятаме, че в онзи момент решението му е плод на душевна нестабилност и че разсъдъкът му вероятно е замъглен.

И въпреки това управлението му през последните години от неговата власт е по-силно и добре организирано в сравнение с по-ранните му години. След един период на полунезависимо управление на бароните, Едуард си възвръща властта на монарх, отчасти с помощта на двама от неговите барони — Хю Диспенсър и сина му. Не е изключено по това време младият Диспенсър да е заел мястото на Гавестън в интимния живот на владетеля. Но ролята на двамата магнати е все пак чисто политическа. В резултат на техните усилия през 1322 г. кралската армия побеждава в битката при Боробридж в Йоркшър водача на силите на непокорните барони, графа на Ланкастър, братовчед на краля. След кратък процес Ланкастър е осъден на смърт. Неговата екзекуция по любопитен начин очевидно напомня за изпълнената десет години по-рано смъртна присъда над Гавестън и носи на краля голямо лично удовлетворение.

Макар че след това е направен опит за въвеждане на административни реформи за повишаване на ефикасността на кралското управление, властта на Едуард си остава безмилостна и дори тиранична. Той се опитва да спечели на своя страна група лоялни привърженици, но не успява да стори това, независимо че притежава необходимите за купуване на подкрепа пари и система от протекции. Кралят решава да укрепи позициите си, като създаде отделна кралска съкровищница, която да напълни с приходите от извънредно тежките данъци и от конфискуваните имения на барони, чиято лоялност към него се оказва съмнителна. Тези средства, надява се той, ще го направят независим от контрола на висшите благородници. Но Едуард не постъпва много разумно, като гласува прекалено голямо доверие на двамата Диспенсър. По-ненаситни в своята алчност и от Гавестън, те успяват да се сдобият с огромно имение в Южен Уелс и с крупна сума, част от която изнасят в чужбина с помощта на италиански банкери. Едуард пък, независимо че успява да напълни кралската хазна, все повече губи своето влияние в политиката на страната.

Във всички обществени слоеве тлее недоволство. Така през 1323 г. някои от жителите на Ковънтри, разгневени на приора на града, който е протеже на бароните Диспенсър, наемат местния магьосник Джон от Нотингам със задачата да убие краля, двамата Диспенсър и местния приор. Опасният експеримент се проваля, но той е много показателен за общото състояние на отчаяние, в което е изпаднало английското общество.

Недоволството обаче продължава да се разраства. Несъгласието с управлението на краля се изразява особено открито в Лондон, където ковчежникът Уолтър Степълдън — епископ на Ексетър, е свален от коня си край катедралата „Сейнт Пол“ и главата му е отрязана с касапски нож. През септември 1326 г. съпругата на Едуард, Изабел, която преди това заминава със специална мисия във Франция[61], придружавана от любовника си Роджър Мортимър (който малко преди това успява да се измъкне от затвора на Тауър, като упоява пазачите си), слиза на английска земя в Съфолк. А местните барони и наборната войска, изпратени да ѝ се противопоставят, вместо това се стичат под знамената ѝ. Толкова непопулярен е станал вече крал Едуард II.

Отчаян и разделил се с последните си илюзии, кралят бяга с двамата Диспенсър в Уелс, но Диспенсър баща е заловен в Бристол и е екзекутиран по бързата процедура. Едуард и Диспенсър син се качват на кораб в Чепстоу, но насрещните ветрове ги изхвърлят отново на английска земя при Гламорган, където стават пленници на брата на граф Ланкастър, Хенри. Скоро Едуард трябва за последен път да види своя любимец. По ирония на съдбата едно от последните му нареждания е да предадат на Хю собствения му екземпляр от романа за Тристан и Изолда — „най-известната от всички истории за пленителната, но обречена любов“, както се изразява той.

След като е арестуван, Хю отказва храна и вода. Изведен от Херефорд, той е свален от коня си и облеклото му е сменено със съответните военни церемонии. На главата му полагат трънен венец, а тялото му е изписано с библейски текстове, отричащи арогантността и злината. Под звуците на тръби и насмешките на тълпата той е влачен от четири коня и е качен на бесило, високо петнадесет метра. Още диша, когато неговите гениталии са отрязани и изгорени пред очите му — зловещо напомняне за противоестествените му според общественото мнение връзки с краля. По-късно главата му е отрязана, за да бъде окачена на Лондонския мост, а четирите части на разчекнатото му тяло са отнесени в други четири града на страната.

Самият Едуард пък е изпратен в замъка Кенилуърт. При всичките катастрофи, които е преживял в своите планове и любовните си увлечения, той изглежда като напълно объркан и съкрушен човек. Казват му, че „ако не се откаже от трона, хората ще анулират клетвата си за вярност към него“, но това са само думи, защото на дело вече всички са го направили. Когато го изправят пред епископа на Херефорд, той припада от изтощение. Откарват го в замъка Бъркли и там по всяка вероятност е брутално убит. Според някои сведения му завират нагорещено до червено желязо в ануса, с което символизират действие, за което се предполага, че е било част от противоестествените му връзки с мъже. Съществува и един много по-подробен вариант на тази история, който е дело на генуезкия свещеник Мануеле Фиески и който завършва с по-щастлив край. Според него кралят успява да се измъкне от замъка затвор и намира убежище първо в Ирландия, а след това във Франция, но това е малко вероятно.

Едуард II е погребан в абатството „Св. Петър“ в Глостър и гробът му, както се случва по-рано и с този на върлия му противник граф Глостър в абатството „Сейнт Пол“, се превръща в обект на местен култ. Сърцето на краля е извадено от тялото и, съхранено в сребърна урна, е положено в гроба на неговата кралица, починала двадесет години по-късно, през 1358 г., и погребана в църквата на Нюгейт в Лондон. По ирония на съдбата я погребват с роклята, с която се е венчала за Едуард.

Едуард II със сигурност не е нито луд, нито изрод, но странностите на личния му живот намират широк обществен отзвук. Ако търсим личен мотив за опитите му да затегне режима на управление и да укрепи кралската си власт, ще открием корените на този мотив в неговото нещастно детство и в стремежа му да отмъсти на враговете си за убийството на близкия му приятел[62]. Жаден за нежни чувства, в общи линии той се оказва неспособен както да бъде обичан, така и да дари другите с обич. Затворен и несигурен в себе си, когато е под силен стрес, той е способен да загуби душевното си равновесие. Съдбата му се оказва трагична, а личността му — повече от интересна, защото в нея се забелязва някакъв нюанс на анормалност и въпреки това би било твърде голямо опростенчество за странностите на неговото поведение, колкото и енигматични да са те, да търсим причина в някакво негово психическо заболяване.

* * *

Ричард II наследява на престола дядо си Едуард III като крал на Англия през 1377 г. Подобно на прадядо си Едуард II, от когото той се възхищава и когото напразно се опитва да канонизира за светец, неговото управление също е белязано от периоди на ожесточена гражданска война, завършила със свалянето му от престола и неговото убийство. Няма съмнение, че през последните години от неговото управление решенията на Ричард често са продиктувани от капризи и неуравновесеност, както и че неговият характер търпи определена промяна. Той става все по-затворен в себе си и чувството му за реалност сякаш все повече отслабва. Един от днешните му биографи, А. Б. Стийл, смята, че Ричард става жертва на ментално страдание — шизофрения, и че това обяснява неговите енигматични решения и провалената му политика, която следва от тях, за да доведе до неговия фатален край. Същият автор пише, че „в последните стадии на болестта си Ричард до такава степен се вманиачава в своята кралска особа, че това обсебва цялото му внимание, и когато се огледа наоколо, той не вижда нищо друго, освен огледален образ на собствената си величествена персона и в този измислен свят — само някакви мъждукащи сенки, които могат да бъдат направлявани дори и с поглед.“ Накрая, според Стийл кралят се превръща в един „мънкащ невротик, изпадащ бързо в състояние на дълбока меланхолия“ (A. B. Steel, Richard II, p. 279).

Можем обаче да се запитаме на какво основание е произнесена тази сурова присъда и вярна ли е поставената диагноза? Ако пък тя се окаже неприемлива, има ли друго обяснение на този случай? Без съмнение, както и в случаите с други короновани особи, ранните години и възпитанието оказват своето въздействие върху формирането на неговия характер. Трябва да отбележим, че когато става крал, е едва на единадесет години. Дядо му Едуард III е прочут и войнствен владетел и дори щуротиите, които върши на старини през последните години от своето управление, не помрачават славата му. Бащата на Ричард, Черният принц, който умира в годината, преди той да седне на трона, също притежава изключителна слава на рицар и воин. Той сигурно е бил даван често, дори досадно често, за пример на малкия му син. Но Ричард, изглежда, няма амбициите да върви по стъпките на баща си. Макар че на думи се възхищава от рицарските подвизи, подобно на Едуард II той се възпротивява на войнствената атмосфера в кралския двор, където военното дело, рицарските турнири и други военни игри имат предимство пред всичко останало. Без съмнение обаче той е преди всичко син на майка си, защото е много силно привързан към красивата вдовстваща принцеса на Уелс.

При тези обстоятелства Ричард е далеч от идеята да следва общоприетите очаквания да се превърне в млад войнствен владетел и подобно на Едуард, но в един по-ранен етап от своя живот, той просто е един млад човек по-скоро с естетически, отколкото с войнствени наклонности. Младият крал симпатизира на своя учител и наставник, сър Саймън Барли, на когото вероятно дължи представите си за кралската власт, които играят такава важна роля през целия му по-нататъшен живот и формират отношението му към неговите барони. Така Ричард никога не подлага на съмнение правата, които има като крал. В съзнанието му очевидно се формира полумистична представа за божественото право, което притежава и към което плътно се придържа до края на живота си.

Ричард е самовлюбен до нарцисизъм. Облечен изискано и с вкус, той много държи на външния си вид и прическа. На запазените портрети младият крал изглежда симпатичен и елегантен, не много по-нисък от метър и осемдесет, с гъста тъмноруса коса. Редовно се къпе — нещо рядко срещано по онова време — и е автор на едно забележително изобретение: носенето на носна кърпичка.

Ричард е може би най-културният монарх от неговата династия. Съдържанието на библиотеката му подсказва, че той обича както сам да чете книги, така и да му четат. Покровителства художници, артисти и писатели. Забавлява се с екзотични и изискани готварски рецепти, както може да се види от дворцовата готварска книга — „Форми на готвената храна“, съдържаща данни за сложни рецепти, подправки и богат асортимент от съставки.

Пламенен и чувствителен, кралят понякога е неискрен и пресметлив и подобно на толкова много други представители на династията, е предразположен към изблици на гняв и насилие, но пък за сметка на това е много щедър към приятелите си. Той обича майка си и става все по-отдаден на своята съпруга Ана Бохемска. Затова нейната смърт е жесток удар за него, от който, изглежда, до края на живота си така и не успява да се съвземе напълно. По този повод нарежда да бъде разрушен до основи двореца „Шийн“, където умира Ана. Но в неговото поведение се забелязват и хомосексуални наклонности. Има интимен приятел в лицето на претенциозния Робърт де Веър, когото издига до високо положение, давайки му голяма власт и влияние, и когото никой не замества след смъртта му. Когато тленните останки на Робърт са върнати в Англия след тригодишно изгнание, за да бъдат погребани в Кингс Колн, Ричард заповядва капакът на ковчега да бъде отворен, за да може още веднъж да погледа лицето и да докосне ръката на човека, когото е обичал.

Това представлява младото момче, върху плещите на което на такава крехка възраст се стоварва бремето на кралската власт. Силно привързан към майка си и изпитващ благоговение към паметта на баща си, но несклонен към войнски подвизи по природа, той расте и се възпитава в нездравата, да не кажем кипяща от пороци атмосфера на един кралски двор, в който господстват разкол и подозрения. Тон на тази атмосфера дават чичовците на краля, братята на неговия баща — богати, могъщи, политически амбициозни и властни мъже, имащи зад гърба си цели отряди от облечени в ливреи рицари. Това са Джон Гант, херцог на Ланкастър, който на практика изпълнява функциите на регент на малолетния крал; Едмънд от Лангли, граф на Кеймбридж и по-късно херцог на Йорк, и Томас от Удсток, граф на Бъкингам, по-късно херцог на Глостър. Ричард скоро намразва цялото това котило. За това малко и безсилно дете на престола кралската фамилия понякога трябва да е изглеждала като клетка, в която е затворено и в която висшите благородници се подозират един друг, като същевременно се стремят да осигурят колкото може повече изгоди и привилегии за собствените си домове. Една впечатлителна душа като неговата трудно може да понесе двойствеността и интригите на кралския двор. Стремежът да се освободи от тези ограничения отрано става характерна черта на неговото поведение.

Но своя истински характер Ричард проявява още в детската си възраст. По време на селското въстание, предизвикано от несправедливо наложения поголовен данък, срещу който населението реагира с остро недоволство, Ричард настоява лично да се срещне и да поговори с въстаниците. Неговата смелост е възнаградена и народните вълнения са овладени и дори потушени. При срещата Ричард казва на бунтовника Кенгишмън, че след смъртта на техния водач Уот Тайлър лично той ще ги поведе. Това, разбира се, е един безсъдържателен жест, но влиянието на кралската власт по онова време е толкова силна, че селяните вярват във всичко, което техният крал им казва, и скоро се разпръсват. Отплатата, която получават, е жестока, а редът и законността са възстановени.

За Ричард това трябва да е било голямо преживяване. Не че се тревожи за съдбата на селяните, пък и обещанията, които им дава за облекчаване на тяхното положение, бързо са забравени. Четиринадесетгодишното момче се вълнува повече от факта, че в случая със селското въстание то за първи път застава в центъра на събитията. Показва на всички, че като своя баща е истински рицар. Не спечелва тази слава на някое бойно поле в далечна Франция, а в собствения си столичен град. И по какъв начин? С помощта на кралската си воля той не само на думи, но и на дело, става крал, поне за един ден.

Но твърде скоро е поставен отново в позицията на кукла на конци, оплетен от зависимостта си от бароните. Но докато могъщият му чичо Джон Гант се опитва да се домогне до кралската корона на далечна Кастилия, Ричард започва да гради своя „партия“ в двореца. Намерил си е и близък приятел, на когото може да се довери — Робърт де Веър, деветия граф на Оксфорд; човек, чието лично състояние обаче не е толкова голямо, колкото древния му произход. Ричард е спечелен от блестящия му, но доста евтин чар, обсипва го с щедрост и дори за кратко вероятно става негов любовник. Дава му титлата маркиз — първият маркиз в английската история — херцог на Ирландия. Но за съжаление Де Веър се оказва не само некомпетентен, но и арогантен човек. Бароните са обидени от неравния брак, който той сключва с една от придворните дами на кралицата — Агнес Ланскрон. Непокорните барони, наричащи себе си „лордове надзорници“, мобилизират войските си и побеждават при Радкот Бридж на Темза силите на краля.

Ричард претърпява страхотно унижение. Де Веър е изпратен в изгнание; другите му министри или стават обект на съдебни убийства, или забягват в чужбина. Младият крал остава напълно изолиран и с твърде ограничени сили, на които може да разчита. Това незавидно положение вероятно го травмира психически. Опитът му да защити кралските си правомощия се проваля катастрофално, но това премеждие само засилва неговата решимост да отмъсти на враговете си. Става така, че управлението на бароните се оказва още по-некомпетентно и от това на краля. Ричард се възползва от кръвопролитните междуособици, в които се вплитат различните фракции на управляващите. Използвайки манипулации и привилегиите, с които разполага, той постепенно изгражда своя „партия“, разполагаща с въоръжени мъже, лоялни към короната. Символ на тяхната вярност към краля е знакът на бялото сърце — личната емблема на Ричард, който носят.

Така сякаш колелото на съдбата се завърта в полза на краля, но все още не е ясно дали той ще може да се възползва от придобитото надмощие. Защото вниманието му става все по-ангажирано с мисълта за по-нататъшно засилване на кралската власт и за светостта на кралската персона. Противниците на тези негови стремежи или изпадат в немилост, или са екзекутирани, или попадат в затвора, или са изпратени в изгнание. Подобно на Едуард II, Ричард си дава сметка, че силният крал е богатият и платежоспособен крал. Затова и той започва да използва всякакви незаконни и необичайни начини за попълване на кралската хазна, но го прави, без да го е грижа за собствената си популярност, а същевременно още повече отчуждава бароните от себе си. При едно странно отсъждане на спор, възникнал по време на рицарския турнир в Ковънтри, Ричард наказва братовчед си Хенри Болинбрук — син и наследник на Гант, както и неговия противник — някогашния приятел на краля, Томас Моубрей, граф на Норфолк.

Потискано от изживените унижения, съзнанието му все повече се деформира. Това намира израз в една противоестествена екзалтация от величието, която го тласка доста лесно в сферата на фантазиите. Кралят започва да говори за законите, които таи в сърцето си. В могъщия образ, който създава на този английски владетел, Шекспир не без основание му приписва репликата:

„Дори и всичката вода на страшното бушуващо море

не може да отмие мирото, с което е помазан кралят.“

Ричард понякога сяда на трона си с корона на глава, а всички придворни стоят прави около него. Настъпилата тишина е смущавана само от поздравите, които кралят отправя чрез кимане с глава към своите подчинени, докато те шумолят с тогите си, коленичейки пред него. Това, изглежда, не се различава особено от ритуала, спазван от всички крале по онова време, но от церемонията на Ричард получаваме мистериозно усещане за игра на ужким. Той заиграва с внушението, че е застанал начело на Свещената Римска империя, но е трудно да се определи доколко реалистично изглежда това. След смъртта на съпругата си Ана Бохемска, на която е толкова предан, той изпада в дълбока меланхолия. „След нейната смърт — коментира английският историк А. Б. Стийл — пристъпите на неговата невроза стават все по-силни и заобикалящата го действителност се превръща единствено в продължение на любимата му фантазия… — свещеното тайнство на кралската власт в най-чистия ѝ вид.“ Или с други думи, неговата склонност към невротични пристъпи показва, че той става заложник на съдбата.

От момента, когато в началото на юли 1399 г. синът на Гант, Хенри Болинбрук, слиза на английска земя при Рейвънспър, каузата на Ричард става губеща. Историята се повтаря, както седемдесет и две години преди това мобилизираната армия и бароните преминават на страната на кралица Изабела. Болинбрук претендира, че просто идва да си върне бащините владения, от които кралят неправомерно го е лишил, но реалната му цел е короната на Англия. От своя страна Ричард, когото тази новина заварва на връщане от поредната му експедиция в Ирландия, се озовава без приятели и в дълбока меланхолия.

Духовната неотменимост на неговото кралско служение не може да му бъде от полза в безнадеждното положение, в което се намира, защото не може да го подкрепи нито да го защити срещу стените на Лийдс в Кент или срещу Понтърфракт в Йоркшър. Ала той не може лесно да се освободи от магията на властта, в чийто плен е бил толкова дълго. Затова ще каже на председателя на Върховния съд, сър Уилям Търнинг, че няма земна сила, която да го лиши от духовната власт, с която е бил облечен при коронацията си.

Адам от Ъск пише в своята хроника, че когато го вижда на 21 септември 1399 г., той му се струва „много меланхолично настроен“ (Adam of Usk, Chronicon). Ричард споделя с него колко неблагодарни са хората на тази страна и на колко много крале са изменили. В Хрониката на абатството Диолейкърс се разказва, че Ричард свалил короната си, положил я на земята и се отказал от властта си в полза на Господа. В деня на св. Архангел Михаил[63] той отстъпва пред исканията, отправени към него — доколко доброволно, не се знае, защото според едно от разпространилите се по-късно истории в пристъп на гняв той заплашва, че „жив ще одере някой от онези мъже“[64]. Така или иначе, Ричард предава кралския си пръстен печат на Хенри и на 30 септември 1399 г. парламентът, или по-скоро едно парламентарно събрание, приема неговата абдикация, потвърждавайки претенциите на Хенри[65] към престола.

Ричард пък изчезва от полезрението на историята и най-накрая попада в замъка Понтифракт, където според хрониста Адам от Ъск пазачът му сър Томас Суинфорд го оставя да умре от глад. Според хрониката на абатството „Сейн Олбън“ обаче Ричард се е самоубил чрез гладуване, което не звучи толкова невероятно, като се има предвид в какво дълбоко отчаяние се е намирал. Когато по-късно тялото му е ексхумирано, по него не са открити никакви следи от смъртоносни удари, каквито сър Пиърс Екстън му нанася в Шекспировата трагедия. Бившият крал умира преди февруари 1400 г. и тленните му останки са пренесени за почетно погребение в Уестминстърското абатство. Смъртната му маска е запазила тъжното му изражение на преждевременно състарен човек, като имаме предвид, че Ричард умира само на тридесет и четири години.

И така, дали Ричард II е бил душевно неуравновесен и дали психическото му разстройство е допринесло за падането му от власт? В действителност съществуват много малко сведения, с които можем да подкрепим твърденията на историка Стийл, че кралят е страдал от шизофрения. Ако сравним живота и поведението на Ричард II с тези на неговия съвременник Шарл VI Френски, който без съмнение е бил болен от шизофрения, ще видим, че двата случая коренно се различават. Защото дори чувството на Ричард за политическите реалности понякога да не е много трезво, той не проявява признаци на умопомраченост и психично разстройство на личността. Затова са изказани предположения, че той става жертва на силен комплекс за малоценност, породил се още в ранното му детство, който се изостря в по-късните му години вследствие от преживените унижения. Затова неговите мании по отношение на естеството на кралската власт не трябва да бъдат приемани просто за прояви на невротично душевно състояние.

Струва ни се по-приемливо да заключим, че Ричард страда от умерена, а може би и остра форма на депресия, която на моменти граничи с така наречените „маниакално депресивни състояния на лудост“. Всички хронисти отбелязват дълбоката меланхолия, която го обхваща в края на живота. Тя прави преценките му нетрезви и се отразява негативно на личните му отношения, поради което кръгът на верните му хора се стеснява още повече. Стига се дотам, че той е в състояние да възстановява себеуважението си, затваряйки се все повече и повече в себе си. За по-малко от три десетилетия той понася поредица от тежки лични удари: изострените отношения с чичо му Джон от Гант и с другите херцози на кралството, екзекуцията или изгонването от страната на множество негови приятели и поддръжници, смъртта на кралицата Ана Бохемска, растящата изолация, в която изпада, и в крайна сметка изоставянето му от всички, с изключение на малка група верни привърженици. Така през последната година от живота си той изпада в дълбока депресия, която се засилва от струпалите се на главата му събития. Въпреки това Ричард не полудява, но преценките му за действителността стават налудничави и всякакви фантазии все по-често играят съществена роля в живота му.

* * *

Това, което може да се определи като наченки на лудост в поведението на английските крале Джон Едуард II и Ричард ІІ, е всъщност проявление на различни отклонения в психическото им равновесие. Отчасти отклоненията се дължат на наследственост, отчасти — на начина, по който тези владетели са отгледани и възпитани. Немаловажна роля играе и преживяният стрес по време на тяхното управление — от личен характер или от политическо естество. Отношенията на крал Джон с баща му са обтегнати, като първоначалната привързаност на родителя се превръща в омраза. Едуард II се страхува и не харесва баща си. Ричард II никога не може да се отърве от мисълта, че сравнението между него и войнствения му баща — Черния принц, не е в негова полза. Особеностите на техните характери, както и провежданата от тях политика засилват ненавистта на бароните към властта им и водят до свалянето им от трона и смърт, каквито са случаите с Едуард II и Ричард II, но и крал Джон не би избегнал същата участ, ако не беше умрял преждевременно от естествена смърт.

Освен това политиката на тези крале в определена степен е повлияна от техните характери и от личните им и понякога импулсивни предпочитания. Гневливостта и мнителността на крал Джон са основен фактор за влошаващите се отношения с бароните на кралството; враждебността на Едуард II към висшите благородници донякъде е предизвикана от тяхното безмилостно отношение към неговия любовник Гавестън; темпераментът на Ричард II по същия начин постепенно, но сигурно го довежда до сблъсък с поданиците му.

Но драмите, които сполетяват тези английски владетели, не могат да бъдат смятани единствено за лични трагедии. По определен начин те дават насока на по-нататъшния ход на английската история. Паметникът, който крал Джон си издига — Великата харта, която той приема с толкова голямо нежелание, независимо от оценките, които ѝ дават по онова време, се превръща в крайъгълен камък на английските граждански права и свободи. Кризите, които довеждат до свалянето от власт на Едуард II и Ричард II, пък се оказват важни жалони по пътя към утвърждаване на английския парламент. Така личностната неуравновесеност на тримата владетели има последствия, които съществено променят бъдещето на английското общество.

От друга страна, нито един от тримата — Джон, Едуард II или Ричард II, не може в истинския смисъл на думата да бъде наречен луд, макар понякога, когато са под стрес, душевното им равновесие да е съмнително. И въпреки че личностните им психически проблеми се отразяват и на хода на английската история, те, изглежда, по-вероятно са жертва на невротични, отколкото на психически състояния. Но докато тезата за лудостта на кралете Джон, Едуард II и Ричард II трудно може да бъде доказана, то техният съвременник от петнадесети век, английският крал Хенри VI, е без съмнение луд.

Четвърта глава

Кралят светец

Крал Хенри VI Английски вероятно притежава вродена склонност към проява на слабоумие, която наследява от дядо си Шарл VI Френски, но все пак политическото напрежение, което преживява по време на своето управление, довежда до неговия силен нервен срив. Историята на борбите, които достигат своята кулминация във Войната на Червената и Бялата роза, представлява историческата сърцевина на Шекспировите драми, представящи възхода и падението на фамилията Ланкастър от възшествието на престола на Хенри IV до свалянето от власт на Хенри VI. След абдикацията и убийството на Ричард II, за което Хенри IV трябва да е бил осведомен, той управлява като крал на Англия, докато влошеното му здравословно състояние го превръща през последните години от живота му в напълно затворен в себе си човек, чиито здравословни и психически проблеми дават добри надежди на амбициозния му и енергичен млад син, бъдещия крал на Англия, Хенри V.

По време на краткото управление на Хенри V е завладяна Франция. В резултат на триумфа на владетеля умопобърканият френски крал Шарл VI го дарява с правото да наследи френския трон, както и с ръката на дъщеря си Катрин, за която Хенри се оженва. Но английският крал умира млад и оставя короната в ръцете на малолетния си син Хенри VI. След тази преждевременна смърт следва период на бавен, но сигурен упадък, водещ до поражения на френска земя, до възстановяване на междуособиците и политическите борби сред бароните, както и до сваляне от власт на краля. Шекспировите исторически драми може да са един опростен разказ за тези събития, но със сигурност не са далеч от истината, показвайки как наследените проблеми от миналото дават горчивите си плодове по време на анархията и кръвопролитията при управлението на Хенри VI.

През ранните години от живота на Хенри VI нищо не показва какво му готви бъдещето. След неговото раждане майка му го оставя на грижите на една от своите придворни дами — Елизабет Риман, и се връща във Франция, за да се присъедини към своя водещ победоносни битки съпруг.

Естествено, това бебе все още нищо не значи за баща си, Хенри V, който в случай на смърт е определил брат си Джон, херцог на Бедфорд, за регент на Франция, а по-малкия си брат Хъмфри, херцог на Глостър — за регент на Англия. Кралският съвет обаче, подозрителен към евентуално съсредоточаване на твърде голяма власт в ръцете на Глостър, определя неговите функции единствено като протектор и защитник на Англия (и то само когато херцог Бедфорд е извън кралството). Така, докато Хенри стигне до пълнолетие, фактическият главен разпоредител с властта в Англия е Кралският съвет, който се опитва да тушира непрестанното несъгласие между полубрата на покойния крал — богатия и влиятелен духовник Хенри Бофор, епископ на Уинчестър (син на Гант от неговата любовница, за която той по-късно се жени — Кетрин Суинфорд) и амбициозния и раздразнителен херцог на Глостър.

Детето крал едва ли е осведомявано за тези проблеми, но отговорностите на кралската власт са били поставени на неговото внимание от най-ранна възраст. На 13 ноември 1423 г., когато е едва на три години, го извеждат от Уиндзорския дворец, за да може, по думите на председателя на Камарата на общините на английския парламент, запазени в една лондонска хроника, поданиците да видят „Вашата височайша кралска особа седнала и заемаща своето полагащо ѝ се по право място и позиция във вашия парламент и към която е справедливо да се обръщаме, за да може всичко погрешно да бъде поправено.“ (A Chronicles London, ed. 1827, p. 111–112). В Стейнс, недалеч от Лондон, детенцето внезапно избухва „в рев, писъци и започва да се дърпа в знак, че не иска да пътува по-нататък“, но следващата сряда, 18 ноември, то все пак е представено на парламента, който го посреща с обръщение в знак на лоялност. Тези неща едва ли означават нещо за него, но дали не са имали някакво по-особено влияние върху още неподготвеното му за такива неща съзнание? На четиригодишна възраст той посещава катедралата „Сейнт Пол“ за литургията и язди от Чипсайд до Кенингтън.

На осем години Хенри трябва да присъства на продължителната и уморителна, макар и зрелищна, церемония по своята коронация в Уестминстърското абатство, а през декември 1431 г., когато е точно на десет години, чичо му — кардинал Бофор, го коронясва за крал на Франция. Така от самото начало на съзнателния си живот детето носи отговорностите на високото си положение. Сигурно му се е налагало отрано да си даде сметка за явните опасности, които следват от тях, след като високопоставените му роднини и техните привърженици водят такива кръвопролитни борби помежду си и не престават да плетат интриги едни срещу други. Той самият попада в центъра на тези борби, оглавявани от двамата му чичовци — Хъмфри Глостър и кардинал Бофор, които се опитват да поставят малкия крал под своя опека. Така, когато през 1425 г. Глостър за момента е надделял над кардинала, Хенри придружава чичо си по време на церемониалния му марш по улиците на Лондон.

Когато става на шестнадесет години, Хенри VI вече е пълнолетен. Не е лесно да проникнем зад чертите на неговия портрет, нарисуван според условностите на тогавашното дворцово изкуство. Пропагандата на династията Тюдор[66] и особено агиографските внушения, оставени от наставника на младия крал — Джон Блакман, са причината пред нас да се появи един образ на невинен, високоморален и благоразположен към поданиците си монарх, станал жертва на феодалните междуособици, един истински светец в процеса на своята реализация. А всъщност той е преждевременно развит и дори целеустремен млад мъж, който се опитва по някакъв начин да гарантира правата си на владетел, упражнявани в продължение на толкова дълъг период от време, докато той е малолетен, от Кралския съвет. По отношение на заобикалящата го политическа действителност обаче представите на Хенри не са никак реалистични. Поради това той не разбира сложността на проблемите, с които страната му се сблъсква, и става оръжие в ръцете на политическата фракция, оглавявана от семейство Бофор.

Така положението, в което попада Хенри VI, става все по-непоносимо. Английските владения във Франция (която все още се намира формално под английска власт) едно по едно отпадат от английската корона. За малко повече от десет години англичаните се оказват в пълно отстъпление и в техни ръце остава само пристанищният град и търговски център Кале. Английският парламент критикува политиката на кралското правителство за неспособността му да води войната ефикасно, но се въздържа от гласуването на повече средства за тази цел. Данъчните тежести върху населението, предизвикани от почти банкрутиралата държава, водят до нарастване на недоволството в страната. Засилената престъпност и откритите беззакония на високопоставените благородници и едрите земевладелци, които по правило са длъжни да се борят с нарушителите на реда в държавата, стават ендемично явление. През 1450 г. кралското правителство изпада в предсмъртна парализа.

Хенри не е в състояние да избегне отговорността за тези неуспехи. Колкото повече се опитва да се справи с проблемите, пред които е изправена страната, толкова по-дълбоко затъва в тяхното блато. Оказва се, че е дал твърде много власт на некомпетентния в управлението клан Бофор, формално управляван от херцога на Съмърсет, Джон, но реално — от Уилям де ла Пол, херцог на Съфолк. Но сред магнатите вече се формира опозиционна „партия“, водена от Ричард, херцог на Йорк, който би могъл да има по-големи претенции за престола от мекушавия крал.

Така държавният кораб се тресе, порейки вълните на бурното море, воден от един неспособен кормчия, а кралството бързо изпада в пълен хаос. Водещият съветник на крал Хенри — херцогът на Съфолк, е отстранен от парламента, осъден е на смърт и е обезглавен, тъй като се опитва да напусне тайно страната. Двама епископи — Адам Мълинс на Чичестър и Уилям Аскю на Солсбъри, са убити. Избухва и въоръжено въстание начело с Джак Кейд, чиито участници настояват за извършване на реформи. Много хора смятат Хенри лично отговорен за лошото управление на кралството. Томас Карвър, бейлиф на абата на Ридинг, е хвърлен в затвора, защото поставя под съмнение способността на краля да управлява. Началникът на гилфордската тъмница заявява, че кралят трябва да бъде обесен, а жена му — удавена. Един холандец, който по онова време живее в Ели, кръщава бойните си петли Хенри Английски и Филип Бургундски и много се радва, когато Филип побеждава Хенри.

Хората в кралството започват да подлагат на съмнение менталните способности на своя владетел. Според абат Уитамстед от манастира „Сейнт Олбънс“, „в държавните дела той се проявява като полунормален“ („Registra Abbatum Monasteri Sancti Albani“, vol. II, p. XVI-XVII). Един известен лондонски манифактурист твърди, че Хенри „не е на мястото си като неговите благородни предци, защото не се харесва, понеже видът му е детински и невинаги е здравомислещ като кралете преди него.“ Друг холандец направо заявява, че Хенри изглежда като дете и е по-правилно върху монетите на неговото кралство да бъде изобразена овца, а не кораб. Някакъв земеделец от Клей в Норфолк е още по-директен и нарича краля глупак. През 1450 г. двама граждани от Брайтлинг в Съсекс заявяват, че „кралят е малоумен по природа и често си играе с жезъл, който има на върха си птичка, точно като лудите; следователно трябва да бъде избран друг крал, защото този не е способен да управлява страната.“ Около осем години по-рано един дребен земевладелец от Фарнингам в Кент е подведен под отговорност, защото казва, че „кралят е луд, какъвто беше и баща му“, но иска прошка от монарха и е помилван. Дали пък няма предвид дядо му, Шарл VI Френски?

Тези коментари отразяват определена тенденция в общественото мнение по онова време и са интересни с това, че упорито се повтарят в предположението, че кралят има проблеми с душевното си равновесие. Явно психическият срив, в който той изпада през 1453 г., не идва толкова изневиделица, колкото са се опитвали да го представят.

При растящото недоволство в страната, военните неуспехи в чужбина и постоянната заплаха от фалит, бремето на държавното управление очевидно оказва своето въздействие върху впечатлителната му натура. По тази причина той съвсем естествено се опитва да намери покой от проблемите на властта, отдавайки се на другите си интереси. Така успява да задоволи страстното си желание да остави някакъв монументален спомен от себе си за бъдещите поколения и нарежда да бъдат изградени колежите в Итън и Кеймбридж, които със своята архитектура засенчват дори великолепието на построените по-рано от Уилям Уикъм Уинчестър Колидж и Ню Колидж[67]. Четенето на молитви и дори показната религиозност обаче могат да бъдат само временно средство за разтоварване от реалностите и тегобите на обществената заетост.

Нищо не е в състояние да прикрие тъжната равносметка от неговото управление, нито да сложи край на междуособиците на бароните. Въстанието на Кейд е потушено, но французите удържат нови победи над английските войски. Съпругата на Хенри, Маргарет Анжуйска (Маргьорит д’Анжу на френски) е бременна, но очакваното раждане всъщност представлява преграда за претенциите към короната на определения за престолонаследник Ричард, херцог на Йорк.

Така обстоятелствата, които предизвикват стресовата ситуация, в която се намира Хенри, се увеличават. Освен това той не се отличава с особено прозорлив ум и лесно се поддава на чужди влияния. Но поне трябва да си дава сметка, че не е способен да реши проблемите, изникнали пред неговото управление и да заглуши все по-засилващия се хор на недоволните. Под натиска на тези обстоятелства душевното му равновесие, уязвимо по наследствени и характерологични причини на нервното пренапрежение, го разстройва до такава степен, че той изпада в дълбока меланхолия и развива тежко депресивно заболяване.

Това се случва през лятото на 1453 г. На 7 август все още е достатъчно добре, за да приеме ритуалната целувка на своя васал сър Уилям Стъртън в кралската ловна резиденция в Кларендън край Солсбъри. След това мракът се спуска пред очите му, както е посочено в Хрониката на Бейл („Six Town Chronicles“, ed. 1911, p. 140). Началото на неговото заболяване е белязано от „обезумяване“ или „пристъп на внезапен страх“. Скоро обаче той изпада в състояние на пълна апатия. „Неговият ум и разсъдък изчезнаха“. Вече „не разполага със здрав разум, нито със способността да разсъждава“ и става напълно безразличен към всичко, което става наоколо, до такава степен, че дори не проявява желание да се измие или да се облече, посочва абат Уитамстед („Registrum“, I, p. 163).

Естествено е при това положение, както и при други подобни случаи, да плъзнат слухове, че кралят е омагьосан. Един дребен мошеник, който се превръща в кралски свидетел, съобщава, че група бристолски търговци на 12 юли 1453 г. са направили магия, за да навредят на Хенри. Друг подобен тип твърди, че по нареждане на лорд Кобъм (който по това време се намира в затвора) е било извършено заклинание над една мантия на краля.

В същото време кралските лекари трескаво предписват най-различни лечения — лекарства, слабителни средства, гаргари, вани, лапи и пускане на кръв, но височайшият пациент си остава все така апатичен. Синът на Хенри — Едуард, се ражда на 31 октомври 1453 г., но баща му въобще не реагира на тази новина. На 19 януари 1454 г. Джон Стодли пише:

„При донасянето на младия принц в двореца Уиндзор херцогът на Бъкингам го взе на ръце и го представи на краля по най-благопристоен начин, като го умоляваше настоятелно да му даде своята благословия, но кралят въобще не даде никакъв отговор на тези молби. Въпреки това херцогът продължи да стои до него мълчешком и да държи принца на ръце. И когато пак не последва никакъв отговор, тогава кралицата влезе в залата, пое бебето в прегръдките си и го представи на баща му по същия начин, както това направи преди това и херцогът. Но усилията и на двамата се оказаха напразни, защото накрая бяха принудени да се оттеглят, без да получат някакъв отговор или дори жест от страна на краля, ако не се брои това, че той погледна веднъж към принца и след това продължи да гледа надолу и повече не помръдна“. („Paston Letters“, I, ed. 1910, p. 263–264)

Хенри продължава да бъде неподвижен и апатичен като статуя.

Психическият срив на крал Хенри VI — настъпил в един момент, когато на практика англичаните са изтласкани от цяла Франция, а бароните са опасно разделени на два враждебни лагера — води до истинска политическа криза. На 27 март 1454 г. херцогът на Йорк, Ричард, е обявен за покровител и защитник на кралството. Раждането на принц Едуард отлага надеждите му веднага да наследи престола, но за момента лордът гледа на създалото се положение с най-добри чувства. Смъртта на кралския канцлер, архиепископ Кемп, настъпила на 22 март 1454 г., изправя правителството пред нов голям проблем, тъй като кралят трябва лично да одобри кандидатурите за нов канцлер и нов архиепископ на Кентърбъри.

Следователно случаят е доста спешен и Хенри трябва някак да бъде накаран да действа. Въпреки състоянието на краля министрите му се опитват да проникнат зад непроницаемата завеса на неговото съзнание. На Благовещение[68] 1454 г. делегация от членовете на Камарата на лордовете пристига в Уиндзорския дворец. След като кралят приключва с обяда си, епископът на Честър се обръща към него с молба да определи новия канцлер и архиепископ на Кентърбъри, но кралят запазва мълчание и дори не помръдва. След настъпилото неловко мълчание епископът на Уинчестър предлага делегацията също да се оттегли за обяд с надеждата след това Хенри да бъде по-общителен. Но когато се завръщат по-късно в залата за аудиенции, заварват Хенри отново в състояние на пълно мълчание. По едно време кралят става и се отправя към спалнята си. „А те останаха без отговор, дори без дума или някакъв знак; и поради това си тръгнаха с изпълнени с тъга сърца“ — е записано в един исторически извор от онази епоха („Rotuli Parliamentorum“, V, p. 453). А кралят, изглежда, става напълно безпаметен, трудно се движи без чужда помощ и трябва ден и нощ да бъде под наблюдението на дворцови служители и пажове.

Кралските лекари са на края на професионалните си възможности. Назначената от Кралския съвет медицинска комисия вече е сторила всичко, което е по силите ѝ. Списъкът на приложените лечения включва лечебни сиропи, оздравителни напитки, различни разтвори, микстури, мехлеми, слабителни средства, клизми, супозитоари, обръсване и прочистване на главата (с надеждата, че вредните вещества, попаднали в мозъка, могат да бъдат извлечени през скалпа), гаргари за отстраняване на слузта, предизвикваща катар на дихателните пътища, сгряващи компреси и пускане на кръв. Както се вижда, лекарите действат в съответствие с модерната по онова време теория за здравето като равновесие на четирите основни телесни течности и се стремят по някакъв начин да изтеглят натрупалата се „черна жлъчка“ в областта на мозъка на владетеля, като по този начин възстановят нарушеното равновесие в неговия организъм.

Не можем да знаем дали някое от тези лечебни практики се оказват ефикасни, но кралят започва бавно да показва признаци, че възвръща нормалното си състояние. Той вече се чувства достатъчно добре, за да приеме ритуалната целувка на своя васал — новият архиепископ на Кентърбъри и да му даде кръста на 22 август 1454 г. На 27 декември същата година Хенри заповядва на своя служител, отговарящ за раздаване на милостиня, да отпътува за Кентърбъри, а на секретаря си — да посети Уестминстър, където да бъдат направени благодарствени дарения за оздравяването на монарха пред светите гробници на Томас Бекет (в Кентърбъри) и на крал Едуард Изповедник (в Уестминстър).

Когато три дни по-късно съобщават на краля името на сина му, станал вече на четиринадесет месеца, той се интересува за имената на неговите кръстници. Отговарят му, че това са вече покойният архиепископ Кемп и херцогът на Съмърсет. Макар че е дал съгласието си за ръкополагането на новия архиепископ на Кентърбъри още през миналия април, кралят казва, че не е знаел за смъртта на Кемп.

По този повод Едуард Клеър пише на Джон Пастън[69]:

„Кралят изглежда вече много по-добре, след като на Коледа и на деня на св. евангелист Йоан[70] изпрати своя служител, отговарящ за раздаването на милостиня, да посети Кентърбъри с кралските благодарствени дарове. А в понеделник след обяд кралицата посети краля и с нея беше и Негово височество престолонаследникът, и кралят попита какво е името на принца, а кралицата му отговори, че се казва Едуард; и тогава кралят вдигна ръцете си и благодари на Господа за това дете. И освен това кралят каза, че до този момент не е знаел за наследника си, нито пък е знаел какво са му говорили и къде е бил, докато е бил болен. Той попита още кои са били кръстници на детето… кралицата освен това му каза, че кардиналът [Кемп] е починал, а той отвърна, че до този момент не е знаел това… На следващия ден след Богоявление[71] при краля бяха Негово преосвещенство епископът на Уинчестър и Негово преосвещенство абатът на манастира «Сейнт Джон» и той разговаря весело с тях. И им каза, че сега чувства желание за благотворителност към целия свят и се надява и всички лордове[72] да са в същото разположение на духа. И заповяда да се отслужват утринни и вечерни служби за св. Богородица и присъстваше на литургиите с подобаващо смирение.“ („Poston Letters“, I, p. 352)

През първите месеци на 1455 г. кралят вече напълно е възстановил здравето и паметта си. Вследствие на това херцогът на Съмърсет е възстановен на предишното си високо положение, а херцогът на Йорк отново е отпратен в периферните ешелони на властта. Но доколко възстановяването на Хенри е пълно или трайно, може да се спори. Защото през юни 1455 г. Гилбърт Кимър, по онова време декан на Солсбъри, е повикан в двореца Уиндзор, „поради това, че както ти знаеш, ние бяхме споходени от болести и разклатено здраве“ — пише му кралят. На 15 юли е наредено да се направят специални плащания на хирурзите „за това, което те направиха за краля: «pro diversiis magnis laboribus et diligentciis et per ipsos factis circa personam domini Regis»[73]. Какви интервенции са предприели тези хирурзи? Най-вероятно става дума за срез в черепа на владетеля за облекчаване на налягането върху мозъка му. Но кога е станала тази операция — през 1454 или през 1455 г., това не знаем.

Така или иначе, независимо дали Хенри е бил наново споходен от болестта си, или не, но той присъства на заседанието на парламента на 9 юли 1455 г. Но на 28 октомври същата година Джон Грешам пише нещо доста неясно на Джон Пастън в смисъл, че «тук се носят усилено слухове. Как трябва да ги разбираме, не знам. Нека Господ ни е на помощ, но някои хора се страхуват, че кралят пак е болен». В тези слухове трябва да е имало известна доза истина, защото през ноември 1455 г. херцогът на Йорк отново е обявен за покровител и защитник на кралството, а Хенри не присъства на заседанията на парламента. «Ob ceteras justas et racionabiles causas in persona nostra non poterimus interesse» (поради някои законни и обясними причини, свързани с нашата личност, няма да можем да присъстваме сред вас“ — оправдава се кралят („Rotuli Parliamentorum“, V, p. 453). Всички тези малко неясни споменавания по повод кралските боледувания, включително липсата на кралския подпис върху официалните документи, издадени между 12 декември 1455 и 2 март 1456 г. показват, че имаме пълното основание да предполагаме, че през този период Хенри отново има проблеми с менталното си здраве.

Какво все пак е естеството на душевното му страдание, което го вади от строя в продължение на почти две години? Почти няма съмнение, че то е предизвикано от стреса, предизвикан от неспособността му да се справи с проблемите, притискащи неговото управление и с пораженията, които английските войски търпят на френска територия. Може да се приеме, че лошите новини от Франция са последната капка, от която чашата на неговата психическа издръжливост прелива. Вече стана дума, че след първоначални признаци на повишена възбуда, кралят изпада в пълен ступор и става изцяло индиферентен към всичко, от което той лично, неговото семейство или страната му имат нужда. Когато се оправя, той не помни нищо за заболяването си; амнезията услужливо е блокирала всичко, което се е случило междувременно. Това показва, че болестта на Хенри трябва да е била или кататонична шизофрения или маниакално депресивен ступор. Както знаем, Хенри е внук на Шарл VI Френски, който без съмнение е страдал от шизофрения. И тъй като тази болест твърде често се предава по наследство, вероятността тя да е била източникът на ментални проблеми, от които Хенри VI Английски е страдал, не трябва да се изключва напълно. Въпреки това по-вероятна изглежда хипотезата, че английският монарх става жертва на маниакално депресивен ступор, а не на кататонична шизофрения, твърдят специалистите. Основанията за това са на първо място почти пълната липса на симптоми като силен гняв (освен може би при появата на заболяването), халюцинации и параноя, за които има сигурни данни, че се проявяват при боледуването на дядо му. Освен това, въпреки че умствените му способности са трайно увредени по време на боледуването, възстановяването му е относително бързо.

Независимо от пълното възстановяване на здравословното състояние на крал Хенри VI, неговото управление до самия край се отличава със своеобразната му „изкуфялост“. С други думи, менталното му страдание само е приспано. След 1455 г. управлението на Хенри запада все повече и повече и той показва пълната си неспособност да поддържа справедливостта, реда и законността в държавата. Кралят няма нито воля нито способности да пресече междуособиците, разгарящи се между бароните, които се задълбочават и водят до гражданска война — така наречената Война на Червената и Бялата роза. Когато кралските войски са разбити от силите на фамилията Йорк, Хенри бяга в Шотландия, а Едуард, станал херцог на Йорк след смъртта на баща му Ричард в битката при Уейкфийлд, обявява своите претенции за английския трон и е коронясан под името Едуард IV.

По-късно окаяният бивш крал от династията на Ланкастърите е пленен и хвърлен в Тауър. В края на септември 1470 г. за кратко е възстановена властта на Ланкастърите, инициатор на която е графът на Уорик — един от хората, които решават кой да бъде издигнат за крал, но за Хенри това е вече една безсмислена игра. Той е накаран почти насила да участва в триумфалното шествие, но „видът му не предизвиква нужното преклонение, нито пък се отнасят с него напълно подобаващо като към принц“ — пише един от неговите съвременници. След провала на така наречената „реадаптация на краля“, той отново е изпратен в Тауър. На 4 май 1471 г. остатъците от войските на Ланкастърите са победени при Тюксбъри, а синът на Хенри — принц Едуард, е свален от коня си и убит, когато се опитва да избяга от бойното поле. Неговата гибел подписва смъртната присъда на баща му и той също е убит. Ексхумацията на тленните му останки през 1911 г. показва ясни следи от кръв по останалите върху черепа коси, което означава, че кралят е починал от насилствена смърт.

След идването на Хенри VII на власт — друг представител на династията Ланкастър и роднина на Хенри VI — останките на Хенри VI имат странна съдба. В началото този крал е погребан в абатството „Чъртси“, а впоследствие Ричард III премества тленните му останки в Уиндзор. Хенри VII се опитва да издейства пренасянето им в Уестминстърското абатство. Опитва се и да убеди папата да канонизира Хенри за светец. Макар че не сполучва и в двете си начинания, тленните останки на Хенри VI стават обект на неофициален култ и към гроба му в Уиндзор се стичат тълпи от страдащи хора, които търсят помощ от покойния крал. От близо петстотинте чудеса, които се твърди, че са станали благодарение на молитвите му, е запазен списък на 172 („Henrici VI Angliae Regis Miracula Postuma“, ed. 1935). Дори Хенри VIII веднъж (през 1529 г.) изпраща благодарствени дарове на неговия олтар.

И все пак претенциите за светостта на този крал се основават преди всичко върху легенди. Вярно е, че Хенри VI не е отмъстителен или жесток владетел, а посвоему е и благочестив. Но той притежава наследствена обремененост с психическа нестабилност, която го прави неспособен да управлява в тежки исторически моменти. Нервното напрежение, на което е подложен, е толкова силно, че през периода 1453–1454 г. той е изцяло извън строя, а това вероятно се повтаря и през 1455–1456 г., когато боледуването му предизвиква остра политическа криза. Но дори когато е в отлично здраве, той не се проявява като ефикасно управляващ крал. „Непрестанните междуособни битки, наричани обикновено Войната на розите, са предизвикани от лошото управление и неспособността на владетеля Хенри VI да се справи с проблемите на нацията — както у дома, така и зад граница, от което избуяват враждите и борбите за власт на аристокрацията… Той не само е неспособен крал, но и взема страна в междуособиците. Така се стига до първото му сваляне от власт през 1461 г., което се дължи изцяло на неговите лични провали.“ Така един от днешните му биографи определя накратко управлението на Хенри VI (B. Wolfe, Henry VI, London, 1981, p. 352). Със сигурност обаче първопричината за много от споменатите му провали е неговата нестабилна психика, която в най-критичния момент от управлението му се срива, и той изпада в умопомрачение, за което не може да носи отговорност.

Пета глава

Щастливи семейства

Дали Хенри VI Английски дължи своето слабоумие на дядо си Шарл VI Френски, или не, може да се спори. Няма съмнение обаче, че същият този Шарл VI в продължение на повече от тридесет години е жертва на тежки пристъпи на лудост, които имат ужасяващи последствия за неговите поданици. Данните за симптомите на заболяването му сочат, че той страда от шизофрения, която при по-силни пристъпи предизвиква халюцинации и дори изблици на насилие. Макар че времето между отделните пристъпи на болестта да става все по-кратко, има и периоди, в които кралят е напълно с ума си и е в състояние да ръководи държавното управление. Но има и различни по продължителност интервали, през които неговото заболяване не му дава възможност да управлява отговорно, та даже да следи проблемите на държавната власт. Няма съмнение също така, че дори през периодите, когато кралят изглежда напълно нормален, неговият мозък е все още под влиянието на травмите, нанесени му от психическото страдание.

Последствията от влошеното здравословно състояние на Шарл VI са повсеместни и продължителни. Те променят изцяло характера на владетеля, но още по-тежко се отразяват върху кралското семейство, което вече е безвъзвратно разделено от егоистичните амбиции и жестоката ревност, които терзаят неговите водещи членове. Франция, която по онова време се нуждае от здраво и силно управление, е поставена в безпомощно положение и е обезкървена от междуособните съперничества на височайшите принцове, а по същото време е подложена и на нови опустошения от английските войски, водени от Хенри V. Ако последиците от сравнително краткото боледуване на Хенри VI се отразяват толкова неблагоприятно върху политическата ситуация в Англия, сетнините от периодично повтарящите се пристъпи от болестта на Шарл VI са още по-катастрофални за неговата страна.

През 1380 г. този френски крал се качва на престола на една държава, която току-що е започнала да се възстановява от пълното опустошение, причинено от нахлулите английски войски и техните безмилостни съюзници. Селскостопанските райони са оплячкосани, френските градове — разграбени, а кралската съкровищница е празна. Бащата на Шарл VI — Шарл V, справедливо носещ прозвището Мъдри (le sage), се възползва от затишието във военните действия по времето на Ричард II и предприема политика на възстановяване и подновяване на отбранителните сили на страната. За някои негови поданици, особено за френската поетеса Кристин дьо Пизан, Шарл V е истинско олицетворение на християнските добродетели и мъдрост. И не само той, но и баща му — посредственият рицар Жан II, и дядо му — енергичният и интелигентен Филип VI, който не блести с успехи, все пак не показват никакви признаци на слабоумие. С изключение на съпругата на Филип — кралица Жана Бургундска, за която в историята са останали лоши отзиви като този на Робер д’Артоа, който я нарича „дяволица“ и „злата саката кралица… която се държи като крал и унищожава всички, които се противопоставят на волята ѝ“.

От своя страна съпругата на Шарл V — Жана Бурбонска, преживява през 1373 г. сериозен нервен срив и „загубва както здравия си разум, така и добрата си памет“, разказват историческите извори от онова време. Но тъй като малко преди това тя ражда седмото си дете, може просто да страда от следродилна депресия, но все пак да не забравяме, че сред Бурбоните има отделни случаи на слабоумие. Братът на Жана например — Луи II Бурбонски, страда от остра форма на депресия. Кралица Жана в такъв случай би могла да предаде по наследство психическия проблем или поне предразположението към него на сина си, бъдещия крал Шарл VI. Съпругът ѝ, който е силно привързан към нея, заминава на поклонение в желанието си да намери лек за жена си. И тя наистина се оправя от болестта, но пет години по-късно умира от следродилна инфекция.

Шарл VI има лошия късмет да наследи баща си, когато е едва на дванадесет години и да стане крал на твърде крехка възраст — подобно на Ричард II и Хенри VI в Англия. Без никакъв опит в управлението на държавните дела, чувствителното и мекушаво дете е на път да се превърне в оръдие в ръцете на своите роднини или поне на приближените си, вместо да стане истински господар. И отново като Ричард II, със своята неопитност и пасивност, той поверява твърде голяма власт в ръцете на безогледните си височайши чичовци — Луи, херцог на Анжу, Филип, херцог на Бургундия и Жан, херцог на Бери (голям покровител на артистите и любител на изящните неща), както и на един от братовчедите си — херцог на Бурбон. Макар че Шарл VI официално навършва пълнолетие през 1381 г., изброените височайши принцове продължават да контролират управлението на страната. Херцогът на Бери се задоволява с това да разорява Лангедок; херцогът на Анжу е изцяло погълнат от опитите си да завладее кралство Неапол; херцогът на Бургундия е хвърлил око на графство Фландрия и на възможността да си създаде там едно полунезависимо апанажно владение.

Що се отнася до крал Шарл VI, той расте като млад човек, който обича удоволствията, понякога енергичен до маниакалност, тъй като е страстно запален по лова и рицарските турнири. На един такъв празник, посветен на двойната сватба на сина и дъщерята на херцога на Бургундия, той участва в девет двубоя. По-късно е остро критикуван, че взема участие в подобен турнир, веднага след като е бил миропомазан по повод коронацията му за крал. От друга страна, младият крал се отличава с талант, щедрост и непринудена любезност. Поради тези си качества поданиците му го наричат с прозвището Многообичания (le bien-aime), звучащо твърде иронично с оглед на по-нататъшния му живот, но което той харесва до края на дните си.

Освен с енергичността си Шарл VI се слави и като похотлив млад мъж. Според един монах от манастира „Сен Дени“, той „е ненаситен към плътските удоволствия“. Чичовците му уреждат брак с една принцеса от Вителсбах, който смятат за много изгоден от политическа гледна точка, защото Изабо, дъщерята на Щефан III Суетния, херцог на Горна Бавария-Инголщат — смятана по онова време за една от най-силните германски държави — нейният дядо не е кой да е, а миланският херцог Бернабо Висконти. Представителят на баварския херцог никак не е доволен от искането на домакините девойката да бъде прегледана чисто гола, за да се установи, че със сигурност ще може да има деца, но, така или иначе, сватбената церемония се осъществява. Младият френски принц пък е толкова ентусиазиран, след като вижда момичето, че настоява формалностите около сключването на брака да бъдат уредени възможно най-бързо, както и става. Бракът е сключен съвсем скоро след това — на 17 юли 1385 г. в катедралата в Амиен. „И всички бяха сигурни, че те двамата са изпитали огромно удоволствие от първата си брачна нощ“ — допълва хронистът Фроасар (Chronique de Froissart, cap. XII).

1388 г. е преломна за държавното управление на Франция, защото именно тогава Кралският съвет, недоволен от политиката, която водят чичовците на краля, постановява, че той е вече достатъчно отговорен, за да поеме юздите на властта в свои ръце. Височайшите кралски роднини, които искат компенсации за досегашната си служба на кралството, са изгонени незабавно от двореца. В реорганизирания по състав съвет влизат някои хора с честни намерения и безспорни управленски дарби — така наречената група на мармозетките[74] — които искат да възродят държавното управление от времето на Шарл V и да избавят страната от корупцията, която се разраства при управлението на кралските чичовци. Но на практика нищо подобно не се случва и реалната власт просто преминава от едни ръце в други: в ръцете на амбициозната и себелюбива кралица Изабо — една жена, която си е поставила за задача да обогати себе си и своето семейство, както и в ръцете на по-малкия брат на краля — Луи, херцог на Турен (по-късно на Орлеан), който, според може би не съвсем достоверните разпространили се по-късно слухове, става любовник на кралицата.

Кралят изглежда доволен, че може да остави управлението на страната на своите съветници и да се отдаде на удоволствията. Но едно премеждие през 1392 г. завинаги променя неговия живот. Един от любимите съветници на краля по онова време е Оливие дьо Клисон, който има смъртен враг в лицето на Жан IV, херцог на Бретан. Едно от протежетата на бретанския херцог — Пиер дьо Краон, който неотдавна е уволнен от службата си на управител на кралския дворец, организира заговор срещу Клисон, за да бъде издебнат в засада и убит, докато се връща в парижката си резиденция след вечеря с краля в Отел Сен Пол. Клисон обаче успява да избегне фаталния край, готвен му от неговите нападатели, и макар и тежко ранен, олюлявайки се, успява да влезе в преддверието на една хлебопекарна, където се спасява.

Краон от своя страна, убеден, че заговорът е постигнал целта си, напуска града и заминава за Шартър, а оттам — за гостоприемните за него земи на херцога на Бретан. „Това е дяволска работа — казва той на херцога, когато става известно, че Клисон е останал жив. — Според мен всички дяволи на ада, на който принадлежи и самият конетабъл, са го запазили и са му помогнали да се изплъзне от ръцете ми, след като понесе повече от шестдесет удара с мечове и ножове, и бях напълно сигурен, че сме го убили.“

Кралят е силно разгневен, когато научава за това според него непровокирано с нищо нападение срещу един от най-верните му помощници, и е решен да търси отмъщение. А между другото Шарл VI току-що се е възстановил от прекараното през април същата година заболяване, което го поваля, докато преговаря за мир с англичаните в Амиен. От какво естество е това заболяване не е известно, но то без съмнение е тежко и може би се превръща в прелюдия към последвалия пристъп на лудост. Споменатият монах от манастира „Сен Дени“ изтъква, че „болестта на краля е странна и поради това напълно непозната до този момент“. Той е на легло с висока температура и по-късно косата и ноктите му съвсем окапват (Chronique du religieux de St. Denis, ed. 1839, vol. II, p. 18). Според днешните учени това може да са симптоми на тифус, церебрална малария, енцефалит и дори сифилитичен менингит. Но тъй като по онова време боледуват и „много други“ известни люде, сред които и херцогът на Бери, най-вероятно става дума за тифус или енцефалит.

Така Шарл VI, едва посъвзел се от болестта си, е принуден да се справя с кризата, предизвикана от опита за убийство на неговия конетабъл. След като е прекарал цял месец на легло в Бове, Шарл се завръща в Париж, твърдо решен да поведе войските си срещу херцога на Бретан, който е дал убежище на нападателя на Клисон — Пиер дьо Краон. Кралските лекари се противопоставят на планираната експедиция, като се обосновават с това, че кралят все още страда от спорадични пристъпи на треска, често му се вие свят и е прекалено тревожен, а понякога и говори несвързано. С други думи, последиците от пролетното му боледуване все още са налице, но той въпреки това напуска Париж и застава начело на подготвения военен поход към Бретан.

Силният гняв на краля към Краон сам по себе си вече може да се приеме като индикация за нестабилността на неговата психика. Защото последствията от този гняв са наистина впечатляващи: тежко са наказани не само този нещастник, но и всички, които са му помагали — неговият иконом, двама провинциални благородници и един паж са екзекутирани, а един каноник от Шартър, който му е дал подслон, е осъден на доживотен затвор и на лишаване от доходите му. А това, че кралските чичовци не одобряват военния му поход като неполитичен и неразумен, само укрепва решимостта на Шарл VI да го проведе.

Когато военната експедиция започва бавно да напредва на югозапад, лошото здравословно състояние на краля става очевидно. Според придружаващите го лекари той „е в трескаво състояние и е неспособен да се държи на седлото“. Неуморният хронист, споменатият вече монах от „Сен Дени“ — Мишел Пентоен, който пътува с войската, съобщава, че кралят просто не прилича на себе си (Chronique du religieux de St. Denis, ed. 1839, vol. II, p. 18). Точните думи, с които описва тази ситуация, са следните: „velut vir non sane mentis verbis fatuis utendo, gestis eciam majestatem regiam dedecentes exercuerat inter eos“, което ще рече, че Шарл VI говори глупости и прави неподобаващи на положението му жестикулации[75]. Всичко това свидетелства, че като последствие от предишното си боледуване кралят изпада в състояние на нервно изтощение още преди инцидента, който предизвиква неговия срив.

Това се случва през един зноен летен ден — на 5 август, 1392 г., когато кралят и неговите приближени са вече близо до границите на Бретан. Шарл VI, пийнал вече доста вино, е облечен в черен кадифен жакет, носи ризница и шапка от червено кадифе, украсена с перли. Макар че брат му и техните чичовци, които по принцип са против похода, все пак вземат участие в него, в онзи момент кралят язди пред тях заради лошото състояние на пътищата и облаците прах, които конете оставят след себе си.

Когато кавалкадата приближава гората на Льо Ман, близо до една колония за прокажени, някакъв мъж, облечен в груби дрехи, изскача зад едно дърво, хваща оглавника на кралския кон и крещи: „Не продължавай нататък, благородни кралю! Върни се обратно, защото скоро ще бъдеш предаден!“ (или по думите на монаха от „Сен Дени“: „Non progrediaris ulterius, insigne rex, quia cito prodendus es.“) Кроасар, който научава за случилото се от един очевидец — господаря на Куси, пише почти същото, но на френски: „mais retournant, car tu es trahy“[76]; (Chronique de Froissart, cap. XV, p. 37). Прислужниците на краля принуждават странника да пусне поводите на коня, но е учудващо, че той не е арестуван, вероятно защото го вземат за луд. Ала меланхоличният му пророчески глас, предвещаващ измяна, отеква в горите. Този инцидент силно притеснява Шарл.

Но най-лошото предстои да се случи. Когато кавалкадата излиза от гората и навлиза в напечената от лятното слънце равнина, един от пажовете на краля, полузаспал на седлото от жегата, изпуска от ръцете си кралското копие, което издрънчава по стоманения шлем на яздещия наблизо негов другар. Това стряска крал Шарл; той веднага вади меча си и с викове „Напред срещу изменниците, които искат да ме предадат в ръцете на врага!“, започва да ръга всички около себе си, които успява да достигне. Така загиват четирима или петима от неговите рицари, между които е и един много известен гасконец, рицарят Дьо Полиняк.

„Господи — възкликва херцогът на Бургундия, — кралят е обезумял! Нека някой да го хване!“ Най-накрая Гийом Мартел успява да хване Шарл изотзад, а други му вземат меча, вече строшен на две в разразилото се меле. Свален от коня си, кралят лежи на земята онемял и с обезумели очи, които ще изхвръкнат от орбитите си. По-късно слугите му го качват на една волска каруца, която го връща обратно в Льо Ман.

Две денонощия кралят е в кома. Когато отново идва в съзнание, той говори несвързано и не познава никого от приближените си. Всички са на мнение, че той е жертва на някаква магия, но има и такива, които смятат болестта му за Божие наказание за неспособността на неговото правителство да прекрати схизмата, която разделя Църквата, и заради наложените от него непосилни данъци на народа. Описвайки настъпилия в страната хаос след психичния срив на краля, монахът от „Сен Дени“ свидетелства, че „през двата дни, когато кралят беше в безсъзнание и не можеше да движи крайниците си, температурата му се понижи и в тялото му остана малко топлина единствено в областта на гърдите, където сърцето му биеше твърде слабо“.

Но постепенно, под грижите на лекаря Дьо Арсини, здравословното състояние на Шарл VI постепенно се подобрява. Гийом дьо Арсини — човек с огромен опит и здрав разум въпреки деветдесет и две годишната си възраст, веднага забелязва, че кралят страда от болест, твърде подобна на тази, от която е боледувала и майка му, Жана Бурбонска. „Ceste maladie est venue au roy de tourble. Il tient trop de la moistur de la mere“ — твърди специалистът, цитиран от хрониста Фроасар[77]. Според полезните съвети на Арсини кралят трябва да се храни и пие достатъчно и да си почива и спи до насита. Само за месец състоянието му вече е достатъчно добро, за да се смята, че е оздравял. През есента на 1392 г. Шарл VI отива в църквата на Лиеската св. Богородица в Лан, за да поднесе своята благодарност за излекуването си, и взема участие в церемониите по случай патронния празник на манастира „Сен Дени“.

Какво е било естеството на заболяването, което поваля френския крал? Фроасар го определя като „топла болест“ („une chaude maladie“), която, според тогавашната теория за здравето като равновесие на четирите основни телесни течности в организма, е предизвикала повишаване на температурата на течностите, намиращи се в мозъка на Шарл. Напълно приемливо е, че от горещото време през лятото, когато се случва ужасното премеждие, кралят да е получил топлинен удар или пристъп на хипертермия, в резултат на което мозъкът му да е бил увреден. Така или иначе, от каквото и да е пострадал Шарл, то, изглежда, не е имало напълно необратими последствия, защото поне видимо кралят се е излекувал. Той без съмнение е предразположен към психически заболявания, за което съдим от боледуването на майка му, както и от естеството на предишната му болест, която го сполетява малко преди началото на военния поход в Бретан. С оглед на по-нататъшното му здравословно състояние можем определено да твърдим, че описаните по-горе събития са отражение на първоначалното проявление на шизофрения у Шарл. Тази болест ще се появява отново и отново в по-силна или по-слаба форма през останалите тридесет години от живота му.

Психическият срив на краля има незабавни политически последици. Чичовците на Шарл виждат в създалата се ситуация добра възможност да възстановят властта си като се отърват от кралските съветници, така наречените „мармозетки“, чиито лидери Ривиер и Мерсие са отстранени от управлението на страната и пратени в затвора. Доктор Арсини изразява разумното становище, че за да възстанови доброто си здраве, кралят трябва да бъде освободен от задължения, които биха го тревожили или ядосвали. Вземайки присърце изпълнението на този съвет, братът на краля, Луи, и техните чичовци остават напълно доволни, както впрочем и самият Шарл VI.

Той по принцип нехае за управлението на страната и предпочита да следва пътя на своите увлечения и интереси, което истински го забавлява. Но през следващата 1393 г. се случва голямо нещастие, което не вещае нищо добро за бъдещето. На 28 януари кралицата организира маскен бал в чест на третия брак на една от придворните си дами. Докато трае празненството, се развихря и една доста фриволна шарада, „противно на всяко благоприличие“, както пишат съвременници. В тази игра на отгатване се появяват шестима млади мъже, облечени като първобитни хора в дрехи от ленен плат, напоен с растителна смола или катран, „за да изглеждат рунтави и космати от главата до петите“.

На лицата си тези любители актьори носят маски, за да скрият своята самоличност, а един от тях е самият крал Шарл VI. Тъй като материалът, от който са направени дивашките костюми е леснозапалим, в залата е забранено да бъдат внасяни горящи факли. Така „диваците“ започват своите весели и фриволни подскоци, придружени от доста нецензурни жестове и движения. Докато кралят разговаря с младата херцогиня на Бери, неговият по-млад брат Луи идва на тържеството, придружен от своите слуги, които носят запалени факли. Искри от тях запалват костюма на един от актьорите. Избухналият огън се разпростира застрашително бързо от човек на човек. Кралицата, която знае, че височайшият ѝ съпруг е сред участниците в този маскарад, изпищява и припада. Самият крал обаче е спасен благодарение на съобразителността и бързите действия на херцогинята на Бери, която хвърля роклята си върху него и така изгасва пламналия му костюм. В залата настъпва голяма паника, сред която присъстващите се мъчат да разкъсат и махнат горящите костюми от телата на гърчещите се и крещящи от болка жертви. Като последствие от това е обгорен и умира на място граф Дьо Жоани, а Ивен дьо Фоа и Емери Поатие умират от раните си два дни по-късно. Юге дьо Гизе, който измисля това представление и се слави като човек, „който развращава и учи на лоши нрави младежта“, умира на следващия ден.

Може и да нямаме основания да предполагаме, че този трагичен инцидент се е отразил върху психиката на краля, но той твърде вероятно е бил болезнено изживяване, което има скрити последствия по-късно. Всички, станали свидетели на тази случка, търсят начини за опрощение на греховете си и поднасят благодарствени дарове на Бога за своето спасение. Шарл VI обаче получава нов пристъп само шест месеца по-късно. През юни 1393 г., докато се намира в Абевил, той е „обзет от толкова тежко помрачение“, че за всички става ясно, че е обхванат от ново сериозно проявление на лудост. Кралят не само че не е в състояние да разпознава хора или места, но понякога има и прояви на насилие или прави ненормални движения и жестове. Освен това страда от объркване на съзнанието и заявява, че „не е женен и никога не е имал деца; по същите причини не помни как се казва и че е крал на Франция, настоявайки при това, че името му не е Шарл и че в герба му не се съдържат цветовете на лилията. Затова, когато вижда своя герб или този на съпругата му, гравирани на някоя златна чиния или другаде, той гневно ги заличава“ — съобщава хронистът от манастира „Сен Дени“ (гл. II, стр. 86–88). Макар че има временни проблясъци на съзнание, трябва да минат цели шест месеца, преди кралят да е в състояние да извърши поклонническо посещение до „Мон Сен Мишел“, за да поднесе благодарствени дарове за своето оздравяване и да основе там малка църква и да ѝ въздаде необходимите привилегии.

Осемнадесет месеца по-късно, през ноември 1395 г., Шарл VI получава нов пристъп на своето заболяване. Странно, но това се случва малко след като кралят е уволнил придворния си лекар Рено Фрерон. Днес не знаем причините за напускането на Фрерон или пък с какво той е предизвикал височайшето недоволство. По онова време Шарл вероятно страда от невроза, предизвикваща объркване на съзнанието и мания за преследване, което е симптом на шизофренното му състояние. Често виждат краля да тича из Отел Сен Пол, крещейки, че бяга от преследвачите си, докато припадне от умора и изтощение. За да бъде предотвратен скандалът, прислугата се принуждава да зазида вратите. Доктор Фрерон вероятно става жертва именно на кралското умопомрачение.

На него сигурно се дължи и проблемът за самосъзнанието на Шарл VI. Той заявява, че не е крал и че името му не е Шарл, а че всъщност се казва Жорж, и нито е женен, нито има деца. Всеки път, когато види своя герб или този на жена му, изписани върху нещо, веднага се опитва да ги заличи. При това действията му винаги са съпроводени от „непристойни движения“ — „inhoneste et displicenter salutando“, както твърдят очевидците. На истинския му герб, по неговите думи, е изобразен лъв със забит в него меч. Така, притиснат от агонията на своето боледуване, той вероятно се стреми да се идентифицира с лъв, което по някакъв необясним начин се свързва с факта, че се нарича Жорж, което вероятно трябва да означава св. Георги. Всичко това е „добър пример за този вид логика на речта, която се среща при шизофрениците“, твърди Р. К. Фамилиети — един от специалистите, занимавали се с тези проблеми (R. C. Famiglietti, Royal Intrigue: Crisis at the Court of Charles VI, pp. 12–13). В началото на 1396 г. този пристъп вече е отшумял, защото на 6 февруари 1396 г. кралят посещава „Парижката Света Богородица“, за да поднесе благодарствените си дарове по случай своето оздравяване. Същевременно той започва съвсем сериозно да преговаря за брак на малката си дъщеря Изабел с овдовелия английски крал Ричард II.

Но не след дълго Шарл VI получава нов пристъп на лудост и с течение на времето интервалите между периодите, когато кралят е с напълно здрав разум и тези на неговото умопомрачение, стават все по-кратки и хроничната шизофрения, от която той страда, затяга своята примка около гърлото на нещастния монарх. На моменти той е трескав и възбуден, бясно тича насам-натам и се държи гротескно; в други се просва на леглото и изпада в пълна апатия. Запазени са категорични доказателства за неговото безумно поведение. В кралските анали са съхранени списъци на безброй предмети, които той счупва, както и на други щети, които причинява. Той хвърля в огъня дрехи и други вещи. Изпикава се върху едно наметало (houppelande), което впоследствие трябва да бъде почистено.

Бъдещият папа Пий II съобщава, че крал Шарл VI „понякога си мисли, че е от стъкло и никой не трябва да го докосва. Освен това си слага железни пръти в дрехите и се предпазва по множество други начини, за да не се потроши ако падне.“ (Commentaries of Pins II, ed. 1984) Този коментар на бъдещия римски първосвещеник е потвърден от Жювенал де-з-Юрсен, който споменава, че през 1405 г. откриват малко парче метал, прикрепено за кожата на френския крал (Juvenal des Ursins, Histoire de Charle VI, p. 220). Отбелязва се също така, че месеци наред същата година кралят отказва да сменя бельото си, не се къпе и дори не желае да се бръсне, в резултат на което развива кожно заболяване и въшлясва. Отчаяни от неуспешното му лечение, придворните лекари решават, че кралят може да оздравее само ако се подложи на шокова терапия. За тази цел през ноември група от десетима мъже с намазани с черна боя лица тайно са вкарани в кралските апартаменти на двореца, за да го изплашат. Приложената хитрост успява. Шарл най-после се съгласява да бъде изкъпан, избръснат и преоблечен. До Коледа той вече се е възстановил достатъчно, за да посети дъщеря си Мари, с цел да я откаже от нейното решение да постъпи в манастир и да се омъжи за херцога на Бар.

Отношението на Шарл VI към кралицата — Изабо Баварска, е двойствено, както може да се очаква при един шизофреник. Той видимо проявява силно полово влечение и много обича жена си. За двадесет и една години тя му ражда дванадесет деца, последното от които е момче и умира веднага след раждането си през 1407 г. Но отношението му към неговата съпруга рязко се променя и тя се превръща в основната мишена на неговото озлобление. „Коя е тази жена — казва той за нея, — чийто образ непрестанно ме измъчва? Разберете какво иска от мен и ме отървете от нея, ако можете, за да престане да върви подире ми.“ Негативното му отношение към Изабо е толкова настойчиво, че тя с готовност напуска брачното ложе, за да пусне и да понася на своето място „една много красива, мила и приятна млада жена“, дъщеря на някакъв търговец на коне — Одет дьо Шандивер, станала известна като „малката кралица“. Одет ражда на краля дъщеря — Маргьорит дьо Валоа, която по-късно се омъжва за Жан дьо Арпедан и която синът на Шарл VI, Шарл VII, обявява за законна кралска дъщеря през 1427 г.

Ако разсъжденията за отношенията между краля и кралицата, за които няма достатъчно сведения, може да ни се струват несправедливи и спекулативни, те то без съмнение играят известна роля за задълбочаване на неговото заболяване. Жювенал де-з-Юрсен съобщава, че „на 9 март 1408 г. кралят си ляга заедно с кралицата и се говори, че след това състоянието му става по-лошо, отколкото през последните десет години.“ (Juvenal des Ursins, Histoire de Charle VI, p. 237). Ако омразата на Шарл към съпругата му и нейното пълно отхвърляне е симптоматична за неговото заболяване, напълно естествено е Изабо да намира общуването си с полунормалния крал за истинско изпитание и да търси компенсации за това на друго място. Носят се слухове, че Луи Орлеански става неин любовник, но тази хипотеза дължим на по-късни инсинуации и тя не почива на доказателства от онова време. По-късните твърдения, че престолонаследникът Шарл е незаконородено дете, също се дължат по-скоро на факта, че през последните години от живота си болният му баща го лишава от престола, отколкото на някакви по-рано възникнали съмнения за законността на неговия произход. Няма съмнение обаче, че обкръжението на кралицата в личния ѝ дворец „Отел Барбет“ се ползва с безспорна слава заради разгулния си живот, разюздаността и безразборните сексуални връзки. Така възможността поведението на кралицата да обижда краля и да влошава състоянието на психическото му заболяване вече не изглежда толкова невероятна.

Истинският разрив в техните отношения обаче настъпва през един от периодите, когато кралят е в относително по-добро здраве, през 1417 г., когато той заповядва на кралицата да освободи придворните си, лишава я от общуване с дъщеря им Катрин и я праща в изгнание. Официалният мотив за тези наказания е разпуснатото поведение на придворните дами на кралицата, но е по-вероятно кралица Изабо да е истинската мишена на кралския гняв. Главен потърпевш на това избухване на Шарл VI се оказва главният иконом (метр д’Отел) на кралицата, Луи дьо Босредон, който преди това е служил като управител на двореца на орлеанския херцог, с когото се сражава в битката при Аженкур[78]. За него се носят слухове, че е любовник на кралицата. По заповед на краля Босредон е арестуван и хвърлен във вериги в затвора в Монлери, след което една нощ тайно е удавен в Сена. Коженият чувал, в който е намерено тялото на нещастника, носи следния надпис: „Laissez passer la justice du roy“[79]. Дали Луи Босредон наистина е бил любовник на кралица Изабо, или не, ще си остане в сферата на догадките, а книгата на печално известния маркиз Дьо Сад (Histoire d’Isabelle de Baviere, reine de France, написана през 1813 и публикувана едва през 1953 г.), в която се твърди, че преди Френската революция уж съществувал документ за самопризнанията на Босредон, си остава един твърде ненадежден източник на информация. Но ако тази изневяра е била истина, трябва да приемем, че без съмнение това е предизвикало драстичните мерки, взети от Шарл VI срещу Луи Босредон.

След смъртта на кралския лекар Арсини неговите колеги изпадат в безизходица, чудейки се, какви лечебни методи и средства биха помогнали най-добре на техния труден за лечение пациент. Отначало те опитват всички стандартни процедури, използвани по онова време за лечение на душевноболни, но без успех. През 1393 г. по предложение на херцога на Бурбон, един хирург от Лион извършва „purgacion par le teste“[80] — без съмнение става дума за трепанация на черепа с цел облекчаване на вътрешното налягане, оказващо вредно въздействие върху мозъка на пациента. След операцията кралят наистина се чувства по-добре, но за кратко, след което болестта му отново се възвръща.

В отчаянието си лекарите решават да използват уменията на представителите на нетрадиционната медицина. За тази цел в двореца е повикан един заклинател на име Арно Гийом, който твърди, че притежава книгата, която Господ дал на Адам и в която били описани средствата за лечение на първородния грях. Но независимо от „квалификацията“ му, опитът на този знахар да излекува краля се оказва също толкова неуспешен, колкото и усилията на кралските лекари. Той е изгонен най-безславно от двореца, независимо че до края твърди, че болестта на краля се дължи на това, че в него се е вселил дяволът (Chronique du religieux de St. Denis, vol. II, p. 88–90).

Въпреки това много духовници и преподаватели по медицина от френските университети стигат до убеждението, че Шарл VI е омагьосан и е жертва на зловредни заклинания. Затова никак не трябва да ни изненадва фактът, че през 1397–1399 г. са направени опити да бъдат изгонени злите духове от тялото на краля. Двама монаси августинци се опитват чрез магически песнопения и отвара от стрити на прах перли да прекратят демоничните въздействия върху владетеля. След като не успяват да сторят това, те обвиняват брата на краля — Луи Орлеански, че самият той причинява на краля „malefica extrinseca“[81]. За тази обида те са измъчвани и обезглавени. В една гора близо до Дижон пък двама заклинатели, Понсе дю Солие и Жан Фландрен, се опитват дори да призоват дявола да се яви в приготвения от тях магически кръг, но не успяват и са изгорени на клада. През 1408 г. един ломбардски монах, наричан магистър Ели, твърди, че Шарл VI е омагьосан от сребърно изображение, приготвено по заповед на херцога на Милано.

През всичките тези години постоянно се организират религиозни шествия и общи молебени с надежда излекуването на краля да стане свише. През 1399 г. Шарл VI прекарва цяла седмица в молитви пред „sudarium“[82], докаран в Париж от монаси цистерианци, но новината за случилото се със зет му — английския крал Ричард II[83], му се отразява толкова тежко, че той отново получава пристъп на безумие. Макар че съзнанието му често е помрачено, Шарл VI в общи линии съзнава тежкото си здравословно състояние. Поради това през 1397 г., когато усеща поредния пристъп на своята болест, той предава кинжала си за съхранение на недостъпно за него място и казва на херцога на Бургундия да отнеме ножовете на всички придворни. „В името на Иисус Христос — простенва нещастният монарх към приближените си, — ако някой от вас има нещо общо със злото, което ме измъчва, моля го да престане с тази инквизиция и да ме остави да умра!“

Вярно е, че между отделните пристъпи на лудост кралят има и периоди на просветление — понякога по-дълги, друг път по-кратки — по време на които той е в състояние да поеме върху себе си тежестта на държавното управление, председателствайки Кралския съвет и водейки преговори с чуждестранни пратеничества. През 1398 г. например той отива в Реймс, където обсъжда с императора на Свещената Римска империя Вацлав възможностите за евентуално прекратяване на Великата схизма, която разделя християнската църква. По характер този монарх доста прилича на невротичния френски крал, защото Вацлав е по-често пиян, отколкото трезвен, и освен това също е склонен към насилие и психически нестабилно поведение. За него се разказва, че когато веднъж готвачът му не успял да приготви по подходящ начин една от поръчаните гозби, бил нанизан и опечен на шиш. Друг път императорът по време на лов застрелял някакъв монах, отбелязвайки само, че работата на монасите не е да скитат из горите, а да насочват мислите си към по-възвишени неща. През 1400 г. германските принцове, вбесени от некадърността на императора, от неговото пиянство и жестокост, го свалят от престола. Шарл VI избягва подобна съдба, но неговият съвременник Пиер Салмон си задава въпроса дали френският крал няма един ден да загуби трона си подобно на своя зет Ричард II Английски (Les Demandes faites par le roi Charles VI avec les responses de Pierre Salmon, ed. 1833, pp. 97–100). През периодите, когато е с ясно съзнание, Шарл стига дотам, че смята себе си за „глава на всички християнски крале“, който възнамерява да поведе кръстоносен поход срещу турците „в защита на Унгария и на константинополския император“.

Но всеки следващ пристъп на умопомрачение изчерпва психическите сили на френския монарх. Той губи способността си да се концентрира и често преценката му за нещата е твърде далеч от действителността. Боричкащите се помежду си политици често най-безскрупулно злоупотребяват с неговата нестабилна и слаба памет. Дори в моменти на просветление кралят не е нищо повече от един фигурант в държавното управление. „Има още много да се направи, за да се сложи край на тежкото облагане с данъци, защото кралят не е с всичкия си, а господин орлеанският херцог е млад и обича играта на зарове и разврата“ — пише през 1398 г. един от кралските поданици.

Франция е принудена да пожъне бурите, породени от продължителното психическо разстройство и слабото управление на Шарл VI в условията на граждански размирици, разединени съветници и чуждо нашествие. В политическия вакуум, предизвикан от болестта на владетеля, в кралската фамилия започва съперничество между различни кандидати за властта и най-вече между брата на краля — Луи Орлеански и неговия чичо — Филип, херцогът на Бургундия. Кралицата очевидно малко се интересува от политика, защото основната ѝ цел е разграбването на кралската съкровищница, за да обогати себе си и своите баварски роднини (веднъж изпраща в Бавария шест коня, натоварени със скъпоценности), вместо да се опита да помогне на новото си отечество да се излекува от раните си. Кралският брат Луи Орлеански, който е женен за италианката Валентина Висконти, е от малкото високопоставени личности, способни да успокоят краля по време на най-големите му изстъпления, но той има политически амбиции преди всичко в Италия и за да реализира плановете си, също пилее средства от кралската съкровищница. Както по отношение на външната политика, така и във вътрешните дела на Франция Луи Орлеански и чичо му Филип Бургундски стоят на коренно различни позиции. Така още от 1401 г., ако не и от по-рано, развитието на нещата в страната зависят все повече от нарастващия конфликт между орлеанския и бургундския херцог и техните привърженици.

Развръзката на този конфликт е наситена с насилие. Бургундският херцог Филип умира през 1404 г., но неговият син и наследник Жан Безстрашни е амбициозен и безскрупулен човек. Той успява да постави Париж под свой контрол и ограничава влиянието на орлеанския херцог в Кралския съвет. Но и без това дните на брата на краля са преброени. Когато вечерта на 23 ноември 1407 г. той напуска резиденцията на кралицата — Отел Барбет, върху него се нахвърлят въоръжени мъже, които го убиват на улицата („Вией Рю дю Тампле“).

Хората не се съмняват, че херцог Жан Бургундски е отговорен за смъртта на Луи Орлеански, и това води до още по-ожесточени сблъсъци между двете враждуващи фамилии. Когато бургундският херцог се завръща в Париж през 1408 г., един негов сънародник, богословът Жан Пти, оправдава извършеното покушение чрез средствата на схоластиката, използвани по време на публичен диспут. Слабият и объркан френски крал просто не знае каква позиция да заеме в този спор. В деня, когато е предвидено да приеме на аудиенция бургундския херцог, той е много болен и трябва да бъде заместен от сина си, херцога на Гиен. Убеден от Жан Бургундски, че орлеанският херцог е убит, защото е заговорничел против краля, Шарл VI първоначално се съгласява да даде прошка на Жан, но по-късно, когато се намира в Мелен, оттегля опрощението. Помирението между двете заинтересовани партии е постигнато едва по-късно, когато те се срещат в Шартр на 9 март 1409 г. Представителят на бургундския херцог, Жан дьо Ниел, иска прошка за извършеното убийство, но въпреки това подчертава, че то е извършено за доброто на кралството. Шарл VI се съгласява да удовлетвори неговата молба и настоява пред потъналите в сълзи синове на покойния орлеански херцог да отговорят със същото, което те обещават да сторят. Така сключеният мир, според писмото на краля, трябва да бъде вечен.

Но за това няма и най-малка надежда и през следващите двадесет и пет години Франция е разкъсвана от междуособни борби, които безсилният крал не може да спре. Каузата на убития орлеански херцог е защитавана от сина му Шарл и от неговия тъст Бернар VII, граф на Арманяк, който по-късно става конетабъл на Франция. Неговото име приема и така наречената „арманяшка партия“ от привърженици на орлеанския херцог. Въоръжените конфликти избухват през 1411 г. и положението остава задълго нестабилно, като нещата се променят всеки ден с редуване на сблъсъците с безкрайна поредица от краткотрайни примирия. Политическата власт минава от едни ръце в други, следвайки привилегированото положение, което едната или другата група съумява да си осигури в двореца. Отначало бургундският херцог успява да постави Париж под своя власт, но по-късно губи това предимство, след като неговите противници от „орлеанистката партия“ и арманяците го обявяват за бунтовник.

По време на тези раздори и битки на хоризонта се появява нова опасност за Франция — претенциите на Англия към френския престол са подновени. Амбициозният млад владетел Хенри V обявява, че иска да получи обещаните на кралството територии и да наследи френската корона, основавайки се на подписания през 1369 г. от прадядо му Едуард III договор от Бретини.

Английските войски стъпват на френска земя на 14 август 1415 г. и завладяват Арфльор, но след като численият им състав сериозно намалява след избухването на епидемия от дизентерия, Хенри V решава за по-благоразумно да се върне у дома, проправяйки си пътя през Бургундия, за да се качи на корабите в Кале. На 24 октомври същата година изморените английски войници са изправени пред далеч по-многобройни френски сили на прогизналото от дъждовете поле край селището Аженкур. Разединените френски рицари са недисциплинирани и не са в състояние да се противопоставят на английските стрелци с големи лъкове. При сравнително малката загуба на жива сила англичаните успяват да унищожат 7000 французи и да вземат в плен много от техните предводители благородници, в това число и младия херцог на Орлеан.

Победата на англичаните при Аженкур оставя Франция както без водачи, така и без така необходимото вътрешно единство. Събитията за страната стават все по-объркани и трагични. Здравословното състояние на краля е нестабилно; бургундският херцог преследва личните си интереси; престолонаследникът на Франция — херцогът на Гиен, който показва известни данни да стане пълноценен владетел, внезапно умира и скоро е последван от брат си Жан, херцог на Турен, при което дофин на Франция[84] остава третият син на Шарл VI — четиринадесетгодишният Шарл. Майка му, кралица Изабо, отчуждила се напълно от своя височайши съпруг, се споразумява с херцога на Бургундия. Така поне за известно време английската заплаха обединява всички френски благородници. Дофинът и бургундският херцог се договарят да се срещнат в Монтро-сюр-Йон на 10 септември 1419 г., но в момента, в който Жан Бургундски приближава до моста, където е уговорено да се състои срещата, е нападнат и убит. По всеобщото мнение на съвременници убийството е извършено, за да избави дофина (който, изглежда, е знаел за заговора) и арманяците от опасния им съперник, а и да бъде отмъстено за покушението срещу Луи Орлеански. Въпреки това под заплахата от чуждо нашествие френските принцове са принудени поне временно да се помирят.

Но смъртта на бургундския херцог не се оказва от особена полза за неговите противници. Преди всичко тя е огромно улеснение за англичаните, които помитат всичко пред себе си и вече са завладели нормандския град Жизор. Кралица Изабо лично пише на английския крал, като осъжда убийството на бургундския херцог и изразява добрата си воля към англичаните. Нещастният крал Шарл VI, за пореден път в конфликт със сина си, въвежда във власт новия херцог на Бургундия Филип, който се оженва за неговата дъщеря Мишел и е определен за генерален пълномощник на краля в предстоящите преговори с Англия, като по този начин дофинът е изместен от първото място, което му се полага.

Войските на Хенри V постигат пълна победа над безнадеждно разделената Франция. Постигнатите договорености са подписани и утвърдени под формата на договор в катедралата в Троа на 21 май 1420 г. Според този договор Хенри V става регент на френския крал до смъртта му, след което ще го наследи на трона. Тази клауза е потвърдена и от сключения брак между английския крал и дъщерята на Шарл VI, Катрин, който се осъществява на 2 юни същата година; техните деца трябва да бъдат крале както на Франция, така и на Англия, какъвто скоро ще стане нещастният английски крал Хенри VI. Съгласявайки се с тези условия, френският крал Шарл VI лишава собствения си син от престолонаследие с аргумента, че „е недостоен за това“.

Времето, което му остава обаче е твърде кратко, за да се докаже дали договорът от Троа е стъпил на здрави основи и дали това се е отразило на психическото състояние на болнавия владетел, който между впрочем е в един от периодите на относително просветление — играе тенис с английския крал, излиза с него на военни експедиции и на ловни походи. Малко по-късно, през пролетта на 1422 г., Хенри V заболява и на 31 август умира, оставяйки за наследник десетмесечния си син Хенри VI. Шарл VI също се разболява от треска през юли 1421 г., но е захранен с огромни количества плодове — към 200–300 портокала (толкова богати на витамин С), както и с нарове, в резултат на което се възстановява. През есента на 1422 г. обаче той отново е на легло с маларийна треска, от която умира на 21 октомври. По време на погребалната церемония в църквата „Сен Дени“ главният английски хералд извиква: „Да даде Господ дълъг живот на Хенри, по Божията милост крал на Франция и на Англия, нашият суверенен господар!“ Но унаследеното от Хенри VI и като психика, и като земи, в крайна сметка се оказва гибелно за него.

* * *

Няма никакво съмнение, че шизофренията, която толкова дълго измъчва френския крал Шарл VI, се оказва важен фактор, даже може би най-важният, за безредиците, разделението и лошото управление на страната, характерни за тридесет години от неговото царстване. Трябва да минат много поколения, преди коварните последствия от лудостта на Шарл да бъдат преодолени. По ирония на съдбата, докато Франция се възстановява по време на управлението на двамата непосредствени наследници на престола на Шарл VI — синът му Шарл VII и внукът му Луи XI, Англия при Хенри VI на свой ред изпада в междуособните борби на благородническите фракции, които английският крал няма сили да прекрати и за продължителността на които допринася и собственият му психически срив.

Може ли обаче да се твърди, че Шарл VII и Луи XI са генетично предразположени към лудостта, от която страда техният баща и дядо? Защото, що се отнася до отмененото право на Шарл VII да наследи баща си на френския престол, юристите без никакви затруднения доказват, че покойният крал не е имал право да стори това. На първо място трябва да се има предвид, че новият френски владетел наследява едно разделено и окупирано от англичаните кралство и на първо време не показва особени умения и настойчивост в опитите си да реши тези проблеми. Благодарение на няколко ловки политически хода и на силната вълна на родолюбив ентусиазъм, свързана с полумистичната и полупатриотично настроената Жана д’Арк — едно странно и енигматично младо момиче, а може би дори травестит, както и не на последно място благодарение на измяната на бургундския херцог, който напуска английския лагер, властта на англичаните на френска територия постепенно отслабва, което позволява на Шарл VII да възстанови своя авторитет и да реорганизира управлението на страната.

Макар че новият френски владетел е общо взето успешен крал, има някои особености на неговия характер, които дават известни основания да се предполага, че той наследява нестабилната нервна система на баща си. Френският изследовател Етиен Паские пише през 1621 г., че кралят трябва да е бил луд. Биографът на Шарл VI от деветнадесетото столетие, Френ дьо Бокур, казва, че кралят сякаш „събира няколко души в една личност“. „Неговите малки, вдълбани в лицето като на гризач очи, големият му, подобен на патладжан, нос, плътните чувствени устни и нездравият му тен — коментира портрета му в Лувъра Малкълм Вейл — изключва прототипа от кралските особи с по-фин външен вид.“ Неговият характер като че ли вярно отразява портрета му. Той е несимпатичен, непоследователен, капризен, безотговорен, мнителен, злопаметен и сластолюбив. Казват, че неговата похотливост е толкова изявена, че граничи с приапизъм. Дворът също не се слави с добра репутация. Хронистът Шастлен твърди, че любовницата на Шарл VII, Аниес Сорел, лично измисля „всички онези неща в костюмите, които подтикват към разврат и разпуснатост на нравите“. Тези обвинения е принуден да повтори и разшири и Жан Жювенал де-з-Юрсен, когато през 1445 г. прави следния коментар: „Можеха да се видят женски гърди и техните зърна и дълги кожени шлейфове, и колани за жартиери, и какво ли още не.“

Но това, което без съмнение свидетелства за не напълно уравновесената психика на краля е неговата мания за опасност. Подобно на Джеймс I Английски, той се страхува да не бъде извършено покушение срещу него — опасения, които не са напълно лишени от основание в условията на коварства и насилия, характерни за френския кралски двор, в който той е отгледан и възпитан. Той със сигурност не може лесно да забрави за бруталното убийство на бургундския херцог на моста в Монтро, за плана на което сигурно е знаел. Така Шарл VII развива фобия от мостове. „Той не смееше да се качи на платформа или да мине по дървен мост, освен ако не е напълно безопасно“ — твърди Шатлен. През октомври 1422 г. една платформа наистина се срутва, когато кралят е с двора си в Ла Рошел. По-късно той поръчва да се отслужи специална благодарствена меса в църквата „Сент-Шапел“ в Бурж, за да бъде отбелязан случаят, „когато Господ ни запази от опасността, на която бяхме изложени в Ла Рошел, където паднахме от горния етаж на залата на долния.“ Някои от прислугата наистина загиват, както и господарят на Прео, а самият крал е сериозно наранен.

Ако Шарл VII страда от наследствено увреждане на нервната система, неговото общо здравословно състояние все пак е добро до последното десетилетие на управлението му, независимо от развитата невротична антропофобия. От края на 50-те години на петнадесети век обаче кралят започва да боледува, краката му подпухват и го болят, а от тях източват гной; устата и челюстите му са засегнати от особен вид инфекция, от кожни язвички, абсцеси, вероятно и от остеомиелит. Всичко това може да бъде разглеждано като съвкупност от вторични симптоми на някакво венерическо заболяване, може би сифилис.

Шарл VII е лишен от престолонаследие от баща си през 1421 г. Самият той е в доста обтегнати отношения със собствения си син и наследник, Луи XI. Наистина трудно могат да бъдат открити кралски фамилии, които да са по-нещастни от тази на Валоа във Франция. За това, че и Луи XI наследява някои от невротичните проблеми на баща си, също могат да бъдат приведени доказателства. Независимо че е способен владетел, който твърде успешно върви по стъпките на баща си при възстановяване на авторитета на кралската корона, Луи също е невротик и също страда от фобии, които донякъде се обясняват с атмосферата във френския кралски двор по негово време, напомняща тази в съветския Кремъл, но може би и с неговата наследствена обремененост към този вид неразположения. Луи се проявява като интелигентен, хитър и опитен мъж, но е прекалено суеверен. Има слаба физика и страда от някаква кожна болест, което го кара да се страхува, да не би да е прокажен. Съществуват догадки, че вероятно е получавал и епилептични припадъци. Според известния френски историк Шарл Пти-Дютайи, кралят е:

„Невропат, чието нервно разстройство намира израз в лекомислените му приказки, които не щадят никого и за които той понякога е принуден скъпо да плаща. В други случаи това негово страдание се проявява в неудържимо желание за движение, което го тласка към продължителни ловни експедиции, твърде изтощителни за антуража му и превръщащи се в пътуване през цялата страна с прекалено голяма скорост. Той е винаги превъзбуден, подозрителен, винаги иска лично да се погрижи за всичко и си вре носа и в най-незначителните работи.“ (C. Petit-Dutaillis — in: The Cambridge Medieval History, vol. VIII, pp. 274–275).

Подобно на своя баща, Луи XI съчетава „много хора в една личност“, защото представлява истинска сплав от противоречия: мрази формалностите, но се държи на разстояние; жесток, но способен на истинско приятелство; страхлив, но същевременно и много смел. Особеностите на неговия характер, склонността му към измама, заради която си спечелва славата на ненадминат паяк, нежеланието му да се облича като крал и да се наслаждава на капаните, които е способна да залага кралската власт, и най-сетне честата промяна на настроението дават основание да се предполага, че той може би страда от лека невроза, която вероятно е наследил от баща си и дядо си. Това твърдение не бива да се приема безусловно, въпреки че е възможно някои особености в характера на сина и внука на Шарл VI да се дължат на неговите гени.

Шеста глава

Испанска лудост

В суровия и мрачен дворец на Тордесиляс горящите факли хвърлят отблясъци по стените на стаята, където в тапицирано с гоблени легло лежи умираща стара жена. Денят е Велики Петък, годината — 1555. Тя е кралицата на Кастилия Хуана, заточена там заради своята лудост в продължение на четиридесет и шест години. Около тринадесет години след нейната смърт, младият ѝ правнук дон Карлос също си отива от този свят след тежко заболяване, сполетяло го в друг замък, където е заточен заради психическото му разстройство по нареждане на баща му Фелипе II. Този замък — Аревало, където е държан под стража принцът, дава подслон и на бабата на кралица Хуана, която е втората съпруга на крал Хуан ІІ Кастилски и която много преди това прекарва дълги години като вдовица и страдаща от деменция стара жена. Тези лични истории по символичен начин илюстрират нервните и психически проблеми, които спохождат в по-голяма или по-малка степен много от членовете на испанската кралска династия през следващите столетия.

Може би, с изключение на Хенри VIII, който страда от психически отклонения, в английския кралски дом не се срещат ментални проблеми чак до внезапните пристъпи на очевидно умопомрачение, засегнали Джордж III. Френските крале от династиите Валоа и Бурбон също не са луди, въпреки че някои от бурбонските принцове изпадат понякога в депресия. На север в Европа шведският крал Ерик XIV получава пристъп на лудост, а психическото равновесие на руските царе Иван Грозни и Петър Велики може да бъде поставено под съмнение. Но единствено испанските крале от Хабсбургската династия и техните наследници — Бурбоните, са истински засегнати от здравословни проблеми физически или душевни, които безспорно имат последствия върху огромната империя, която управляват.

Хуана Кастилска е третото дете на Фернандо Арагонски и Изабела Кастилска, които чрез своя брак съединяват двете основни испански държави в общо кралство. Самата Хуана не е хабсбургска принцеса по рождение, но се омъжва за представител на тази династическа фамилия. С раждането си тя се превръща в пионка, използвана от нейните родители в сложната европейска политическа игра, целта на която е да бъде спечелен по-голям авторитет и власт за испанските суверени. През 1495 г. по-големият ѝ брат Хуан се оженва за Маргарита, дъщеря на владетеля на Свещената Римска империя, Максимилиан I, а шестнадесетгодишната Хуана става съпруга на ерцхерцог Филип Хабсбургски[85]. По-голямата сестра на Хуана, Изабела, е омъжена за краля на Португалия и има син от него на име Мигел. Случва се обаче така, че Хуан, който е наследник на испанските владения, умира само шест месеца след сватбата, а първото им и единствено дете е мъртвородено. Изабела Португалска умира през 1498 г., а малкият ѝ син Мигел — две години по-късно. Така Хуана става наследница на огромната и все по-разширяваща се в Европа и Америка Испанска империя, а съпругът ѝ Филип — вече владетел на Фландрия и на Бургундското херцогство, е евентуален наследник на своя баща, императора. Така Хуана и Филип са предопределени за най-голямото наследство на света.

Но нито той, нито тя са готови да понесат неговата тежест. Филип е симпатичен златисторус млад мъж, но в много отношения прилича повече на лукав, себичен и ласкателен женкар. „За него няма по-приятно нещо от хубавите женски личица — отбелязва един съвременник. — Те го тласкат от един банкет към друг и от едни женски обятия към други“ — пише през февруари 1505 г. завеждащият кралските архиви Фуенсалида. Съпругата на Филип, Хуана, скоро след сватбата проявява първите признаци към нервни сривове, което може да е наследствено, но което без съмнение се задълбочава от събитията в нейния личен и обществен живот. Тези обстоятелства, впрочем, не след дълго ще я доведат и до маниакална депресия. През 1499 г. един свещеник отбелязва, че тя му изглежда „така изплашена, че не смее дори да вдигне глава“. Младата жена уважава родителите си и изпитва твърде голямо страхопочитание към амбициозния си баща крал Фернандо. Всичките си нежни чувства отдава на съпруга си Филип, на когото ражда пет деца, второто от които — Карлос, трябва един ден да стане крал на Испания и император на Свещената Римска империя[86].

Още от самото начало на съпружеския им живот Хуана открито проявява своята ревност към мъжа си и не понася да бъде отделяна от него. Филип отначало пристига в Кастилия, където след смъртта на майката на Хуана ще поеме властта като съпруг на бъдещата кастилска кралица Хуана. Той обаче не харесва испанските нрави и обичаи, както и испанците като народ, и бързо се връща у дома, оставяйки Хуана сама в Испания. Разделила се толкова скоро с младия си съпруг, тя е объркана, потисната, страда от безсъние и губи апетит. Виждат я да прекарва дните си с наведена глава и гледайки безнадеждно в земята; изпитва дълбоко неудовлетворение от невъзможността да бъде заедно с Филип. Когато нейната майка, кралица Изабела, ѝ забранява да отплава за Фландрия поради опасността от морски бури през зимата, с поведението си тя показва колко нестабилна е психически. Избягва от Кастел де ла Мота край Медина дел Кампо, където живее дотогава, а когато я придумват да се завърне, прекарва цялата нощ и половината от следващия ден на открито — край подвижната падаща решетка във вътрешния двор на замъка, изпаднала в мрачно униние. Едва след като нейната болна майка Изабела ѝ обещава, че ще ѝ разреши да отплава за Фландрия при своя съпруг, тя излиза от дълбоката си меланхолия.

Във Фландрия обаче продължава да се държи така, че дори съпругът ѝ започва да я подозира в психическа неуравновесеност. Но и неговото собствено поведение допринася за това. „Доня Хуана — пише един тогавашен хронист — усети промяната, настъпила в любовта на принца към нея. Той вече се отнасяше към нея по много по-различен начин. Като жена обаче, която го обича безкрайно много, тя се опитваше да открие каква е причината за тази промяна. Тогава ѝ казват, че ерцхерцогът си има любовница — изключително красива благородна дама, която обича страстно.“ Разказват, че когато Хуана забелязва въпросната любовница на принца да скрива в корсажа си някаква тайна бележка, веднага я грабва, но жената успява да я отскубне от ръцете ѝ и да я погълне. Разгневена, Хуана посяга да отреже косите ѝ, но младата жена се отбранява; тогава побеснялата от ревност испанка я намушква в лицето с ножица. „Принцесата беше толкова гневна, че преследваше съперницата си като лъвица — продължава хронистът, — нарани я и се държа с нея оскърбително, а се говори и че наредила да ѝ отрежат косите до корен.“ Естествено, всичко това води до по-нататъшно охлаждане на отношенията между височайшите съпрузи. Хуана е „толкова засегната от неуважителното отношение на съпруга си, че се оттегля в своята спалня и почти губи разсъдъка си“, твърдят съвременниците. Самият Филип се уплашва, че жена му може да се побърка и нарежда на ковчежника ѝ, Мартин де Моксака, да води дневник за нейните постъпки, които издават психическо разстройство.

Към личната драма на младата принцеса се добавя и стресът от политическата криза, която настъпва със смъртта на майка ѝ Изабела Кастилска на 23 ноември 1504 г. Хуана остава поне на хартия кралица на едно от най-богатите кралства с огромни ресурси, защото не трябва да забравяме, че по онова време кастилците са тези, които колонизират земите на новооткрития континент Америка. По волята на Изабела, Хуана е обявена за нейна „наследница и законна приемница“, с допълнението, че ако тя отсъства от кралството или „ако не желае или не е в състояние да го управлява“, баща ѝ Фернандо Арагонски ще „властва, управлява и администрира Кастилия от нейно име“. Тази клауза от завещанието на покойната кралица показва, че тя вероятно е имала някакви съмнения относно умствените способности на дъщеря си и чрез цитирания по-горе текст открито приканва Фернандо да поеме кралските функции на Хуана.

Така младата кралица е подложена на двойно напрежение, защото, от една страна, съпругът ѝ Филип вече прави планове за нейното кастилско наследство, а от друга, баща ѝ Фернандо има намерение да разпростре властта си върху едно обединено Испанско кралство. Нейната психика става още по-нестабилна и тя изпада в дълбока депресия, от която никога не успява да се освободи напълно. Баща ѝ признава на думи владетелските ѝ права, като обявява, че ще действа единствено като неин регент. Филип настоява за правата на своята съпруга, както и за своите да управлява Кастилия като съпруг на законната кралица. За да изтъкне обаче законността на своите амбиции, той използва информацията, събрана от Моксака, с която поставя под съмнение здравия разум на Хуана. „В Испания е обявено — пише тя с патетичен тон на 3 май 1505 г., — че аз не съм с всичкия си… Зная също, че кралят, моят съпруг, е изпратил писмо в Испания, с което се е оплаквал от мен, за да оправдае собствените си постъпки. Но що се отнася до тези оплаквания, те не излизат извън отношенията между нас като родители и деца… и единствена причина за тях беше ревността.“ Но всичко, което Хуана успява да направи, за да защити своите наследствени права, е да протестира срещу опитите на своя баща и на съпруга си да се споразумеят за бъдещото управление на собственото ѝ кралство Кастилия. И Филип, и Фернандо са непоследователни в своите позиции, но никой от тях не проявява съчувствие, нито разбиране към положението, в което се намира нещастната Хуана. „Вие знаете — пише раздразненият Филип в едно свое писмо от онова време, — че когато е бременна, тя се разгневява без никаква причина.“

Ерцхерцог Филип Хабсбургски решава все пак лично да замине с Хуана за Испания, за да защити своите и на своята съпруга претенции. Когато пристигат, страната е на прага на гражданската война, независимо че Филип и Фернандо постигат наглед добронамерено разбирателство във Виля Фафила на 27 юни 1506 г., с което си поделят привилегиите на управлението, обявявайки Хуана за психически нестабилна, за да поеме властта. „Ако тя пожелае да управлява, това би довело до пълно разорение и унищожение на кралството ни, тъй като страда от различни болести и страсти, които не е уместно да описваме“ — твърдят договарящите се.

Хуана без съмнение е невротизирана и много напрегната жена, но тези нейни предразположения явно са максимално използвани от жадния ѝ за власт баща и от нейния неверен и нехаещ за достойнството ѝ съпруг.

Независимо от душевния ѝ смут, тя продължава да отстоява правото си да управлява наследеното от майка си кралство, но се колебае кого да привлече за съвместно царуване — дали съпруга или баща си. Двамата мъже, които не престават да твърдят, че Хуана е луда, започват да се отчуждават един от друг. Тя пък, от страх, че мъжът ѝ ще я постави под домашен арест в град Когесес, „скача от седлото и се хвърля на земята… отказва да прекрачи градските порти и прекарва нощта, яхнала едно муле, яздейки насам-натам до зори.“ По-късно, когато пристигат в Бургос, съпругът ѝ Филип тежко заболява от вариола или морбили и на 25 септември 1506 г. умира. Хуана, която всеотдайно се грижи за болния си съпруг и „никога не го оставя сам — ни денем, ни нощем“, е смазана от скръб. Тя напуска Бургос в края на декември същата година с намерението да погребе покойния си съпруг в далечна Гранада, където почива майка ѝ Изабела. Пътьом тя на два пъти се отбива в картузианския манастир „Мирафлорес“, като нарежда ковчегът да бъде отворен в нейно присъствие. „Тя гледаше и докосваше тялото без никакъв признак на вълнение и не пророни нито една сълза“, твърдят очевидци. Предполага се, че Хуана прави това от страх да не би фламандците тайно да отнесат тленните останки на Филип в Нидерландия, тъй като сърцето му вече е балсамирано и пренесено именно там. Кралицата никога не достига целта на безрадостното си пътуване — когато пристигат в Торкемада, тя усеща родилни болки и е принудена да спре; дъщеря ѝ Катерина се ражда там на 14 януари 1507 г.

По онова време бащата на Хуана — Фернандо, се намира в италианските си владения и там научава за кончината на своя зет, което, разбира се, не го натъжава. Той заповядва на кастилците да се подчиняват на Хуана, но съвсем открито показва, че няма намерение да я допусне до реално държавно управление. Когато по-късно се завръща в Испания, той без особено желание я убеждава да го придружи до Тордесиляс — на около тридесет и шест километра от Валядолид. Този укрепен град ще стане неин дом — ако въобще може да се нарече място за живеене — за следващите четиридесет и шест години от живота ѝ. Когато разбира, че е затворена там по заповед на собствения си баща, Хуана изпада в дълбока депресия. Най-накрая съпругът ѝ е погребан в двора на близкия манастир „Санта Клара“, който затворената кралица може с тъга да наблюдава само от прозореца си. Постепенно тя затъва все по-дълбоко в своята меланхолия. „Кралицата не може нито да се храни, нито да спи; тя не се облича подобаващо и изглежда крайно изтощена и объркана… Заради начина ѝ на живот и нейното облекло — толкова жалко и неподобаващо на кралското ѝ достойнство, а и защото ежедневието ѝ беше толкова ограничено, едва ли щеше да преживее още дълго време“ — се съобщава през ноември 1510 г.

Но тя оцелява, затваряйки се в безвремието на своята наранена психика. Баща ѝ Фернандо управлява Кастилия от нейно име. Той се оженва втори път за една френска принцеса — Жермен дьо Фоа, с надеждата да се сдобие с наследник, но техният син, роден през 1509 г., не оцелява. А що се отнася до билковата отвара с екстракт от тестиси на бик, която му приготвят за укрепване на половата му потентност, не само не му помага, но го разболява. Фернандо и неговата нова съпруга посещават Хуана през януари 1513 г. Три години по-късно баща ѝ умира, оставяйки своите владения във властта на най-големия ѝ син Карлос. „Аз самата съм кралица, а синът ми Карлос не е нищо повече от принц“ — възмущава се Хуана, но никой не ѝ обръща внимание, защото Карлос няма никакво намерение да се откаже от престола. Новият владетел не е виждал майка си от дете и когато най-сетне се решава да я удостои с вниманието си, е шокиран от изтощението, което издава нейната външност и от дрипавото ѝ облекло. Той все пак отбелязва потискащата атмосфера в замъка на Тордесиляс и предлага на сестра си Катерина, която живее с майка им от рождението си, да се премести да живее другаде. Това докарва Хуана до истерия.

Изолирана от външния свят, Хуана е държана в пълно неведение за всичко, което се случва. Освен това е поставена под постоянно наблюдение и не ѝ разрешават дори да ходи на служба в манастира „Санта Клара“. „По един или друг начин — пише нейният пазач, маркиз Де Дения — и занапред ще възпрепятствам нейното излизане извън замъка и независимо че понякога е трудно да бъдат намерени смислени оправдания за действията ми, аз все пак ще измислям нещо, за да спазвам приличие.“ Умопомрачената жена губи апетит, напълно занемарява облеклото си, невинаги си ляга да спи и онова, което според Дения е най-тревожният симптом — без желание посещава дори църковните служби.

Тогава за един, макар и кратък период от време предизвикал всеобща изненада, лудата и напълно изоставена кралица става център на внимание. Управлението на сина ѝ Карлос е станало толкова непопулярно, че предизвиква въоръжено въстание срещу него и омразните му фламандски съветници. Бунтовниците нямат по-добро оправдание за действията си от това да настояват за възстановяване на кралските права на доня Хуана и да искат да я освободят, за да упражнява суверенните си правомощия. Въстаниците завземат Тордесиляс и нещастната объркана кралица за първи път има възможност да приеме исканията на недоволните от управлението на сина ѝ. „В продължение на шестнадесет години аз бях мамена и с мен се отнасяха несправедливо. В продължение на почти дванадесет години съм затворена в Тордесиляс“ — я чуват да казва на бунтовниците. Регентът кардинал Адриан казва на Карлос:

„Най-лошото от всичко е, че въстаниците настояват да бъде възстановен авторитетът на кралицата, нашата суверенна владетелка, която е напълно с ума си и е способна да управлява страната, с което те на практика лишават Ваше Величество от авторитет. Трудно можем да ги наречем въстаници, тъй като те се подчиняват на нейните кралски заповеди… Почти всички официални представители и служители на кралицата… настояват, че с Нейно величество са се отнесли несправедливо, като са я държали в изолация в продължение на четиринадесет години под претекст, че е луда, а всъщност през всичкото това време тя е в такова крепко здраве, в каквото е била по време на своето бракосъчетание.“

В действителност обаче Хуана е толкова видимо поразена и объркана от неочаквания обрат на събитията, че едва ли знае как да се възползва от тях. Макар че първоначално се отнася със симпатия към въстаниците, в крайна сметка тя ги изоставя.

След поражението на въстаническите войски при Вилялар на 23 април 1521 г., Хуана се връща в своята гробница за живи, каквато представлява Тордесиляс и където е осъдена да прекара оставащите ѝ тридесет и четири години живот, без да ѝ се разрешава да напуска дори двореца. „Уважението, с което са се отнасяли към нея в мое отсъствие, я е направило толкова арогантна — отбелязва маркиз Дения, — че всички без изключение са имали проблеми с нейното поведение.“ А Хуана продължава да се отнася с безразличие към всичко, което я заобикаля, включително и към самата себе си. Най-накрая дъщеря ѝ Катерина също я напуска — при това без последствия от дългото си съжителство с нея, — за да се омъжи за своя братовчед крал Жоао III Португалски. Така затворената кралица продължава да потъва в измисления свят на фантазиите, характерни за маниакалната депресия. Вече дори утешението на религията не е достатъчно, за да укроти и приласкае нейния неспокоен дух. „В навечерието на Коледа — съобщава Дения, — когато в църквата се извършваше Божествената служба, тя пристигна, за да отведе инфантата (Катерина), която вземаше участие в месата, и се разкрещя, че олтарът, и всичко, което се намираше по него, трябва да бъдат махнати.“ Безразличието и дори враждебността на Хуана към религията води до подозрения, че тя е жертва на вселилите се в нея пъклени сили. Самата тя твърди за себе си, че е обградена от зли духове. Описва портрета на някаква призрачна котка, която е погълнала душата на нейната майка, разкъсала е на парчета тялото на баща ѝ и сега чака в засада, за да разчлени и нейното тяло. Светият старец йезуит Франсиско Борха заварва кралицата с много объркан ум, през последните години от живота ѝ.

Точната диагноза на нейното заболяване е проблем за историците. Някои от тях смятат, че кралицата никога не е била луда, а просто става беззащитна жертва на малтретирането, на което е подложена от съпруга, баща си и дори от страна на сина си. Други са на мнение, че Хуана страда от пристъпи на шизофрения, но по-вероятно тя изпада в потиснатост, която постепенно се превръща в хронична маниакална депресия.

Кралицата умира на Разпети Петък[87] 1555 г., ненавършила седемдесет и шест години. След нейната смърт Карлос съобщава на брат си Фернандо, че умът на майка им на смъртното ѝ легло се е прояснил и тя е призовала Спасителя в предсмъртния си час. Макар че Хуана никога не упражнява реално своята власт, принадлежаща ѝ като кралица на Кастилия, нейната лудост има непредвидими последствия за хода на световната история, тъй като именно това обстоятелство прави възможно идването на власт и продължителното управление на сина ѝ Карлос[88]. Ако Хуана беше кралица на Кастилия до смъртта си през 1555 — годината, в която Карлос се отказва от императорската си титла, и само година преди той да се откаже и от испанския престол, европейската история можеше да претърпи съвсем различно развитие. По-малкият брат на Карлос можеше да стане крал на Арагон, а несигурният съюз между отделните испански кралства можеше и да се разпадне. Освен това испанските или по-точно кастилските човешки и материални ресурси нямаше да бъдат разпилени в поредица от имперски войни, които само частично обслужват интересите на тази страна, защото, ако Арагон гледа към Италия и Средиземноморието, основните интереси на Кастилия са насочени към богатите, непрестанно разширяващи се и все още частично неизследвани земи на Америка. Тези предположения, разбира се, са чисто спекулативни, за разлика от това, което става в действителност: една жена умира в Тордесиляс, без някога да изпита удоволствието от държавната власт, която ѝ принадлежи по право, но която ѝ е отказана заради нейното умопомрачение.

* * *

При други обстоятелства, но по същите причини, правнукът на Хуана — дон Карлос, също е лишен от властта, която му се полага и която очаква да получи като престолонаследник на испанската империя. Но историята на дон Карлос е много по-различна от тази на прабаба му и поради това привлича вниманието както на неговите съвременници, така и на следващите поколения. Тя става неразделна част от така наречената Черна легенда (leyenda nigra), чрез която неговите противници се опитват да очернят името на бащата на дон Карлос — крал Фелипе II, за който се пускат слухове, че е тираничен крал, чийто син става жертва на неговата нетолерантност и гняв. Романистите и драматурзите са силно привлечени от темата. В своята драма „Фелипе ІІ“ Алфиери използва конфликта между баща и син — дон Фелипе и дон Карлос, за да изобрази борбата между доброто и злото, силите на мрака и на светлината, между идеите на либерализма, които той вижда — макар че греши — въплътени в образа на дон Карлос, и тези на деспотизма, представлявани от Фелипе II. Шилеровият „Дон Карлос“ — звучащ по-задълбочено със своите трагически полутонове — представя Карлос като привърженик на либералния протестантизъм и безнадеждно влюбен в своята красива и възвишена мащеха, Елизабет дьо Валоа, третата съпруга на Фелипе II. Тяхната жертва — защото в пиесата и двамата са екзекутирани по заповед на жестокия владетел — е представена като жертва в името на любовта и свободата.

Реалността обаче е далеч по-прозаична и въпреки това не е по-малко драматична, защото краткият живот на дон Карлос е сякаш илюстрация на това как един от най-богатите и могъщи принцове може да преживее лична трагедия, с дълбок политически и обществен отзвук. Кралица Хуана е лишена от възможността да упражнява кралската си власт. Дон Карлос пък никога не става крал, но през целия си живот е престолонаследник на най-голямата и богата империя на света. Хуана е поставена под домашен арест в Тордесиляс, за да бъде сигурно, че никога няма да бъде истинска кралица, а животът на дон Карлос завършва трагично, защото един ден би могъл да стане крал.

Дон Карлос вероятно никога не е бил напълно умопомрачен, но очевидно още от рождение страда от сериозно психическо разстройство. Това състояние се задълбочава от един инцидент през 1562 г., при който той наранява главата си. Не можем да бъдем напълно сигурни, но е възможно Карлос да е наследил предразположението си към психическа неустойчивост от неговата прабаба Хуана Лудата посредством нейния син, император Карл V (крал Карлос I Испански), макар че внукът ѝ Фелипе II, който е баща на дон Карлос, не проявява никакви признаци на умопомрачение. Така или иначе, наследствеността в този случай не може напълно да се изключи. Майката и бабата на Карлос са португалски принцеси, в чиито семейства от време на време е имало прояви на лудост. Все пак по-убедително е предположението, че неговата лудост се дължи на органично увреждане. Възможно е също така, макар и малко вероятно, Карлос да е бил аутист като дете. Много по-вероятно е, въпреки че сведенията за това също са крайно оскъдни, мозъкът на Карлос да е пострадал при неговото раждане. Знае се, че раждането му е било трудно и е помагала неопитна акушерка (тъй като придворните дами на кралицата отсъстват заради едно аутодафе). Майката на Карлос — Мария Португалска, умира четири дни след раждането на принца. Макар че не разполагаме с преки доказателства за неговото мозъчно увреждане вследствие от раждането, моделът на поведението му и като малко дете, и когато пораства, отговаря много точно на критериите, характерни за хора, пострадали от мозъчно увреждане, обикновено като следствие от недостиг на кислород и кръвна захар по време на раждането. При такива случаи се засягат някои функционално свързани невронни структури на мозъка, които имат отношение към емоциите, и ако обстоятелствата го допуснат, се стига до безумни прояви на насилие и ирационалност. Детето с такова увреждане обикновено проявява „импулсивна хиперактивност и съпротива срещу опитите за социален контрол“, освен това то проявява „безразборна агресивност и импулсивно насилие“, отказва да си учи уроците и има безразсъдно поведение. Макар да е напълно спекулативна, тази хипотеза все пак помага да бъдат обяснени някои от ексцентричните черти в характера на дон Карлос, ясно различими още от най-ранната му възраст. При него психическата нестабилност и физическата уязвимост вървят ръка за ръка, в резултат на което израства един нещастен млад човек, чиито характер и действия създават големи проблеми както за баща му, така и за цялата империя.

Макар дон Карлос да е лишен от майчини грижи от самото си рождение, неговата гувернантка доня Леонор де Маскареняс — благочестива дама, гувернантка и на самия Фелипе II, която възнамерява да постъпи в манастир — получава нареждане от краля „да се грижи за него[89] като негова майка“[90].

Детето вероятно е свързано емоционално със своята възпитателка, защото ѝ оставя части от свещени мощи в завещанието си. „Какво ще излезе от мен без баща и майка; дядо ми е в Германия, а баща ми — в Монсон“ — оплаква се момчето, когато тя напуска неговия дом. Това става, когато Карлос е на седем години и е решено да не бъде повече под опеката на жена, а да бъде поверен на грижите на дон Антонио де Рохас, на когото той също така оставя в завещанието си парченце от трънения венец на Христос от Разпятието. За учението на детето отговаря Онорато Хуан — член на благородна испанска фамилия, който учи при своя сънародник, ренесансовия учен Вивес, преди да бъде приет в кралския двор. Хуан де Мунятонес пък обучава младия принц в областта на религията.

Карлос трябва доста рядко да е виждал баща си, защото Фелипе II не посещава често Испания, преди да получи короната. През 1554 г. той се жени за английската кралица Мери Тюдор — мащехата, която Карлос никога няма да види. Според брачния договор, ако на Мери и Фелипе им се родят деца — нещо, което Мери толкова силно желае, на най-големия им син се пада да наследи владението на Англия, Нидерландия и Франш-Конте, докато Испания и подвластните ѝ територии остават за дон Карлос. Ако бракът не доведе до раждането на деца, Фелипе губи правата върху Англия.

Още от самото начало става ясно, че дон Карлос ще бъде трудно дете с особен темперамент, което още един път показва, че може да е получил някакво мозъчно увреждане по рождение. Венецианският посланик[91] обезпокоен уведомява своето правителство, че Карлос се е родил със зъби, че хапе и даже се опитва да отхапе зърната на гърдите на своите дойки, причинявайки на три от тях болезнени наранявания. Научава се да говори твърде късно и заеква чак до своето възмъжаване. По-късно се коментира, че макар да има хубав глас, принцът силно се затруднява при произнасяне на буквите „р“ и „л“. Посланикът Тиеполо споменава, че първата дума, която Карлос, успява да произнесе, е „не“.

Карлос е своенравно и твърдоглаво дете, което не иска да се занимава с учебниците си. „Когато преминава от детството към юношеската възраст, той престава да проявява интерес и към учението, и към бойните изкуства, и към ездата, както и към всякакви други доблестни занимания, а се забавлява само, като вреди на другите… Отказва да бъде полезен в каквото и да било и проявява огромно желание да нанася вреди. Говорът му е затруднен“ — разказва гореспоменатият венециански посланик през 1563 г. „Много ме натъжава — споделя неговият ментор Онорато Хуан, — че принцът не напредва достатъчно бързо, както би ми се искало.“ „Що се отнася до неговите занимания с науките — пише дон Гарсия де Толедо, — той напредва много бавно, защото учи без желание. Същото е положението и при физическите упражнения и фехтовката.“ „Принцът е любознателен и съобразителен, но иначе е твърде необразован“ — заявява през 1563 г. английският посланик в Испания (Calendar of State Papers, Elizabeth, 1562. Foreign. Ed. 1869, p. 85).

Карлос много харесва дядо си, императора на Свещената Римска империя, заради неговите военни успехи и изразява желание да го види. Карл V вече е абдикирал и се е оттеглил в йерономитския манастир край Юсте в Испания. Дон Карлос толкова много иска да види дядо си, че новият му наставник дон Гарсия де Толедо полага големи усилия да го склони да не яхне коня си и да препусне към обиталището на прочутия си прародител.

По-късно среща между тях е насрочена за октомври 1556 г. във Валядолид. Там дон Карлос, изпълнен с войнски плам, слуша с голям интерес разказите на императора за военните му походи. Но когато дядо му споменава, че в един от случаите е бил принуден да отстъпи, Карлос истински се ядосва и заявява, че лично той никога не би отстъпил пред врага. При определени обстоятелства, повтаря височайшият му прародител, е по-разумно да се отстъпи. Дон Карлос обаче е бесен. „Това момче ми изглежда много объркано; неговите маниери и темперамент никак не ми харесват; не знам какво ще излезе от него“ — споделя императорът пред сестра си Елеонор Френска.

Карлос има неприятна външност, която граничи с физическа изроденост. Главата му е ненормално голяма, едното рамо е по-високо от другото, краката му са криви и единият е малко по-дълъг от другия, а дясната му ръка е очевидно съсухрена; кожата му е бледа. Като дете боледува често и плъзват слухове, че едва ли ще доживее до зряла възраст. „Принцът — пише венецианският посланик Тиеполо — е нисък на ръст. Фигурата му е деформирана и отблъскваща. Видът му е меланхоличен и това се дължи на факта, че от тригодишна възраст почти без прекъсване страда от хронична маларична треска; понякога изглежда умопомрачен.“ Висок и слаб като малък, принцът започва да трупа килограми през пубертета; „и нищо чудно — коментира английският пратеник в Испания Томас Чаланър на 21 ноември 1562 г., — защото той добре си похапва.“ Всички в двора обсъждат невероятния апетит на младия принц. „Той се храни лакомо — пише посланикът на Свещената Римска империя барон Дитрихщайн — и едва свършил с яденето, вече е готов отново да започне. Това системно преяждане е причина за неговата болнавост и мнозина са на мнение, че ако продължава по същия начин, няма да живее дълго.“ (Calendar of State Papers, Elizabeth, 1562. Foreign. Ed. 1869, p. 483).

Още повече тревоги предизвиква неговата припряност и раздразнителност, които издават подчертан садизъм. За да се забавлява, принцът кара млади момичета да плачат в негово присъствие. Друг венециански пратеник в испанския двор — Бадоаро, споделя, че „бледият цвят на кожата му издава жестоката му природа… Когато му носят отстреляни зайци или други животни, принцът с удоволствие гледа как ги пекат живи на огъня… Гордостта му е несравнима и той не понася да бъде дълго време в компанията на баща си или дядо си и да стои с шапка в ръка. Гневи се много по-често, отколкото е редно за един млад човек.“ „Когато хората не му обръщат необходимото според него внимание, той нарежда да бъдат бити с камшици или с пръчки по стъпалата, а неотдавна заповядал един човек да бъде кастриран. Принцът, изглежда, не обича никого, но мрази мнозина“ — пише венецианският посланик на Тиеполо. Вадейки кама изпод мантията си, дон Карлос заплашил с убийство кардинал Еспиноза, понеже забранил на актьора Сиснерос да представи някаква комедия в негово присъствие. На ковчежника си Хуан Естевес де Лобон пък казал, че ще го изхвърли от прозореца — нещо, с което заплашва и сина на херцога на Лас Навас. В счетоводните му книги фигурират плащания за обезщетяването на родители, чиито деца са били бити по нареждане на принца. С животните Карлос се отнася по същия начин, като осакатява с такава жестокост конете, които не му харесват (споменават се двадесет и три такива случая), че те просто трябва да бъдат убити.

Скоро историите за невъздържаното поведение на дон Карлос се превръщат в легенди и дори някои да са спорни, без съмнение са достатъчно красноречиво доказателство за патологичната злонамереност на принца. По онова време е модерно младите мъже да си поръчват обувки с много по-голям номер, така че в тях да може да се пъхнат пищовчета. Когато баща му научава, че и Карлос си е поръчал такива, той заповядва на обущаря да не се съобрази с желанието на сина му. Принцът побеснява, когато майсторът не му доставя „ексцентричните“ обувки, които е поръчал, и нарежда да ги накълцат на парченца, „да ги сготвят като фрикасе от говежда карантия“ (fricasser comme tripes de boeuf) и принуждава нещастния обущар да изяде отвратителното ястие. При друг случай, когато от един балкон непредпазливо изхвърлят вода, която се плиска близо до него, Карлос заповядва нарушителите да бъдат екзекутирани, като добавя, че като израз на своето милосърдие, ще им разреши да получат последно причастие, преди да умрат. Френският сладкодумец Пиер дьо ла Бурдей, господар на Брантом, който през 1564 г. е в Испания, казва, че принцът скита по улиците с други необуздани млади мъже, нанасяйки тежки телесни повреди на минувачите и целувайки момичетата по пътя (Brantome, Oeuvres completes, ed. 1866, vol. II, pp. 105–106). Но както френският посланик отбелязва, „той често е толкова откачен и разгневен, че едва ли някой смята жената, принудена да живее с него, за много облагодетелствана от съдбата“ („le plus souvent il est si fou et si furieux, qu’il n’y a celui qui ne juge mal fortunee la femme qui aura a vivre avec luy“).

По принцип дон Карлос не изпитва симпатии към никого. Вярно е, че в един кралски двор от шестнадесети век е трудно да симпатизираш на някого, но Карлос е лишен напълно от всякаква благосклонност и чар; откъдето и да погледнеш, той се проявява като истински млад психопат. Леля му Хуана се опитва да му помогне, но той я отблъсква в опитите ѝ да спечели благоразположението му. С баща си Карлос винаги се държи на разстояние. Единственият човек, който, изглежда, му е симпатичен, това е младата му мащеха Елизабет дьо Валоа, която също се отнася към него със симпатия. Сред документите, открити след смъртта на принца, има списък, съставен лично от него, който е озаглавен „Списък на моите приятели“. Сред тях е и кралица Елизабет, „която винаги е била добра с мен“, както и дон Хуан австрийски (красивият и привлекателен незаконороден син на императора — чичото на дон Карлос). Друг списък със заглавие „Списък на моите врагове“ започва със заплашителното: „Баща ми, кралят («El rey, mi padre»), Руис Гомес да Силва, принцесата на Еболи, херцогът на Алба.“

След трудното детство и неспокойното юношество състоянието на дон Карлос видимо се влошава от едно тежко премеждие, което претърпява през 1562 г. В неделя, на 19 април същата година, принцът е в Алкала де Енарес на около тридесет километра от Мадрид, където е изпратен да се възстановява след поредния пристъп на маларична треска. Когато слиза по стълбите на двореца, той забелязва едно красиво момиче да се разхожда из парка. Това е Мариана де Гарсетас, дъщеря на дворцовия портиер, която Карлос може би вече познава. (Това вероятно е така, тъй като в завещанието си от 19 май 1564 г. той оставя на Мариана, намираща се по това време в манастира „Сан Хуан де ла Пенитенция“ в Алкала, 4000 дуката, ако се омъжи, и 2000, ако стане монахиня („para ayuda a su casamienda o entrar en religion“). В личните му счетоводни книги пък е отбелязано, че Карлос е подарил на Мариана едно наметало на 9 април 1566 г.) Принцът се втурва надолу по стълбите „в необмисленото си преследване на момичето“, както се изразява английският посланик в испанския двор сър Томас Чаланър в известието, което изпраща на кралица Елизабет I Английска. Пет стъпала преди края обаче Карлос се спъва, прекатурва се и пада на главата си, удряйки се във вратата на парка (която при всяко положение би осуетила неговите планове, защото по онова време е заключена). Принцът тежко наранява задната част на черепа си, вляво (Calendar of State Papers, Elizabeth, 1562. Foreign. Ed. 1869, p. 10).

Известно време лекарите се опасяват, че Карлос ще умре. Баща му Фелипе II изпраща личния си лекар, Хуан Гутиерес, заедно с други двама кралски хирурзи — Педро де Торес и д-р Португес, за да се присъединят към екипа от двамата лекари, които вече са поели случая и един от които — Даса Чакон, по-късно ще направи пълно описание на боледуването на дон Карлос. Според това описание той има рана „с приблизителна големина на нокът, с контузии по краищата и с оголена надкостница на черепа, която също е малко натъртена“. Дон Карлос идва в съзнание, преливат му кръв (около двеста и петдесет милилитра първия ден и по около сто и осемдесет милилитра през следващите два дни) и дори му разрешават да хапне малко сушени сливи, бульон и една пилешка кълка, а за десерт му дават мармалад. Но няколко дни по-късно раната започва да гнои и принцът изпада в треска, а жлезите по врата му се подуват.

Лекарите се страхуват, че може да се е отворила и вътрешна рана; от Валядолид е извикан един от най-прочутите по онова време хирурзи, бакалавърът Торес, който да среже скалпа, „за да не би черепът също да е увреден“, допълва Чаланър в писмото си до кралица Елизабет Английска. Разрезът е направен „с Т-образна форма“, но „се оказва невъзможно да се види дали има нарушение на целостта на черепа, поради обилното кървене; не ни оставаше нищо друго, освен да спрем кръвозагубата и да превържем раната“ — посочват лекарите, участвали в операцията.

Състоянието на дон Карлос обаче продължава да се влошава и това разтревожва баща му, че той незабавно пристига от Мадрид заедно с многоуважавания брюкселски анатом Андреас Везалиус. Везалиус, чиито испански колеги го гледат с подозрение, всъщност е лекар на нидерландците в двора на Фелипе II, а не негов личен лекар. „Кралят доведе със себе си от Мадрид д-р Везалиус (доста известен с отличните си умения), чиято голяма ученост и полезност испанците не признават, «quia figulus odit figulum»[92].“ — докладва Чаланър в своята родина (Calendar of State Papers, Elizabeth, 1562. Foreign. Ed. 1869, p. 28). Везалиус несъмнено познава д-р Даса Чакон, защото и двамата са извикани, когато крал Анри II Френски получава смъртоносно мозъчно увреждане по време на един турнир през 1559.

Фелипе II присъства лично на третирането на раната на сина му с една странна билкова отвара от ирис и вълча ябълка на прах, след което нараненото място е намазано с мехлем от терпентин и жълтъци; отгоре е положен слой пчелен мед, събиран от розов цвят, и лапа от ранилист. Но дон Карлос си остава тежко болен. Чаланър съобщава на кралица Елизабет Английска:

„На следващия ден, който се случи Възнесение Господне, лицето на принца започнало да подпухва и лекуващият го лекар му дал слабително средство, което му подействало цели четиринадесет пъти — твърде много, за да го понесе, дори да беше два пъти по-добре физически. След обяд на същия ден подпухналостта на лицето му се засилила, като по него се появили и пъпчици, възпаление, наречено червен вятър, което засилило опасенията на лекарите и потиснатостта на баща му. В петък, 8 май, състоянието на принца се подобрило, а раната на главата му се затворила и засъхнала. На следващия ден обаче — събота [9 май], подпухналостта на лицето му отново се увеличила и очите му направо се затворили, поради което, когато кралят го посетил, бил принуден да повдигне с пръсти клепачите му… Отокът обхванал първо лявата част на лицето, лявото ухо и око, а след това дясната, така че абсцесът покрил цялото му лице, разпрострял се и по шията, гърдите и ръцете.“ (Calendar of State Papers, Elizabeth, 1562. Foreign. Ed. 1869, p. 29–30).

Лекарите решават, че принцът е твърде слаб, за да му пускат кръв, но му поставят вендузи и пак му дават очистителни. Д-р Везалиус предполага, че пациентът има вътрешен кръвоизлив и препоръчва да се направи трепанация на черепа, но някои от неговите колеги не се съгласяват с това и се стига до компромисно решение — да ругинират, тоест да остържат черепа, за да отстранят забралите тъкани.

Така дон Карлос все още се намира в много тежко състояние. Налага се близките му да доведат в болничната му стая известен мавърски лекар от Валенсия — Пинтарет, който намазва раната с някакви мехлеми. Но „раната отива на зле, защото черният мехлем така я изгаря, че черепът на принца става мастиленочерен“, и Пинтарет е изгонен. Започват молитви за изцелението на принца, светите мощи от църквите са изнасяни пред богомолците и както съобщава сър Томас Чаланър, „състояха се тържествени религиозни шествия, в които участваха всички монашески ордени в страната и на които се носеха изображения на Дева Мария и на светците“. Като последна мярка са донесени тленните останки на един блажен монах, Фра Диего, който е тачен за неговата святост и е спечелил славата си като проповедник на християнството на Канарските острови. Тялото на светия монах престоява цяла нощ в леглото на принца.

Въпреки всичко смъртта на принца се очаква до дни. „Бледото му лице, казва на флорентинския посланик племенникът на папата, граф Анибале д’Емпс, говори само за едно — за приближаването на смъртта“. Кралят не крие своята дълбока и искрена скръб — очите му са пълни със сълзи. Херцогът на Алба не напуска спалнята на принца дори когато трябва да се преоблече. „Макар че обноските и характерът на принца издават неговата жестокост и враждебност и всички се страхуват от него и го мразят, фактът, че той е единственият законороден син на своя баща ги разнежва, и те изпитват по-силни чувства заради вероятната му загуба“ — отбелязва с присъщия си реализъм Чаланър.

Смазан от скръб, кралят се оттегля в манастира „Санто Херонимо“, като възнамерява (в случай че принцът почине) да се премести в някоя още по-усамотена обител. Той си поръчва траурно облекло и дава указания на херцога на Алба и на графа на Ферия за евентуалното погребение на принца.

Но здравословното състояние на Карлос изведнъж започва да се подобрява, което за неговите съвременници е истинско чудо. На 16 май вероятно Везалиус, макар че Даса Чакон предпочита да се доверят на д-р Педро де Торес, извършва нова операция за изтегляне на гнойта — „гъста бяла субстанция“, която се е събрала под лявото око на принца (и се разпространява до дясното). Тази процедура е направена още няколко пъти и дон Карлос започва да показва реални признаци на възстановяване. На 22 май треската му вече е преминала и на 1 юни английският посланик докладва в родината си, че „престолонаследникът на Испания е вече напълно възстановен и потъналата в скръб страна е обзета от радост и веселие“. На 14 юни Карлос става от леглото, присъства на тържествената литургия и получава причастие. Раната на главата му се третира с пудра от кората на нарово дърво, но останалият белег зараства бавно. На 5 юли принцът се покланя на светите мощи на блажения Диего, а след това присъства на борби с бикове, проведени на централния градски площад[93], където се състои и „представление на играта с копия“. На 17 юли принцът се завръща в Мадрид при кралското семейство.

„Вярвам, че не необмислените действия на хирурзите, а Божията помощничка — природата — е направила повече за него; много повече, отколкото те предполагат“ — отбелязва наблюдателният английски посланик. Така или иначе, всички съвременници смятат, че оздравяването на престолонаследника се дължи на Фра Диего, а не на лекарите. По този повод дон Карлос пише в завещанието си от май 1564 г. следното:

„Когато бях в хватката на болестта, изоставен от лекарите и от краля — моя баща и господар — да умра, когато вече бяха започнали приготовленията за моето погребение, донесоха светите мощи на блажения Фра Диего; и от момента, в който ги положиха до мен, аз усетих, че Господ се е смилил и здравето ми започва да се възстановява. И всички отсъдиха, че това е заслуга на Фра Диего, защото той се застъпи за мен пред божествения ни Господар. Затова искам да се погрижа за канонизирането му и отправям молба до своя родител да се заеме с това.“ (Collection de Documentos Ineditos, vol. XXIV, Madrid, 1834, pp. 515–553)

Бащата крал Фелипе II не може да не се съобрази с желанието на дон Карлос Фра Диего да бъде канонизиран. Макар че няколко папи подред отказват да съдействат за тази процедура, Фелипе най-после успява да постигне канонизирането на Фра Диего за светец по времето на папа Сикст V на 12 юли 1588 — годината на Великата армада, когато самият крал също се нуждае от Божията помощ. Така сър Томас Чаланър в крайна сметка се оказва прав, като твърди още навремето пред сър Уилям Сесил[94]: „Ако Господ позволи на принца да избегне смъртта, монахът твърде вероятно ще бъде канонизиран за светец заради сътвореното чудо.“

Независимо че „д-р Везалиус, благодарение на своите умения, спасява дон Карлос от неизбежна смърт, както Шарл дьо Тиснак — казва на херцогинята на Парма, — занапред, той ще бъде умствено още по-зле и още по-своенравен.“ Императорският посланик барон Дитрихщайн казва, че въпреки напълно разумните приказки на Карлос на моменти, поведението му понякога подхожда по-скоро на седемгодишно дете. Давайки си сметка за липсата на зрялост у сина си, Фелипе II споделя през 1564 г. с херцога на Алба, че „престолонаследникът изостава чувствително и като интелект, и като характер, и по преценките си за това, което е нормално за неговата възраст“. В крайна сметка може да се предположи, че раната на главата му и последвалото лечение, на което е подложен, още повече утежнява и без това нестабилното психическо състояние на дон Карлос. Защото след този инцидент склонността му към насилие се засилва и прави поне шест опита за убийство на хора, които по един или друг начин са го обидили. Като се има предвид, че и преди това той е със забавено умствено развитие и е склонен към психопатично поведение, раната на главата уврежда още повече неговия и без това нефункциониращ нормално мозък.

Ако това би било просто една лична трагедия, ако се беше случило в семейството на обикновени хора, проблемът не бе бил толкова сериозен, но при дон Карлос, престолонаследник и бъдещ владетел на най-голямата по територия и богатство империя на света по онова време, чиито владения се простират от Средиземноморието до Централна и Южна Америка, той има много по-големи и важни измерения. С надеждата, че постепенно ще се издигне до висотата на очакващите го огромни отговорности, му поверяват важна длъжност. През 1564 г., когато е вече на деветнадесет години, той става член на Държавния съвет и прави впечатление, че се старае да изпълнява съвестно поетите задължения. „Съобщават ни — пише регентката на Нидерландия, Маргарита Пармска — че здравето на монсеньор принца укрепва все повече и че той вече посещава редовно заседанията на Държавния съвет, което радва всички ни и ни вдъхва големи надежди за неговата личност и дух.“ Карлос става дори председател на Държавния и на Военния съвет. Доходите му нарастват и му обещават да придружи баща си в Нидерландия — за осъществяването на което дон Карлос отдава цялото си старание.

Напълно разбираемо е защо младият принц толкова силно желае да посети Нидерландия, която по онова време е в криза, изтощаваща военните и материални ресурси на Испания. Жителите на Нидерландия, забогатели от международната търговия, отстояват страстно запазването на традиционните си права и свободи. Освен това те са завладени от идеите на Реформацията, които Фелипе като ревностен католик се стреми да потъпче. Нидерландците са изцяло против водената от него политика на централизация и винаги са в първите редици на борбата срещу испанската власт.

За да се справи с този нарастващ проблем, Фелипе се нуждае от спечелването на нови приятели и от неутрализирането на евентуалните си врагове. Затова враждебните отношения между Испания и Франция са прекратени с подписания през 1559 г. в Като-Камбрези мирен договор. Добрите отношения с Франция са подсигурени и за в бъдеще, след като Фелипе сключва третия си брак с Елизабет, очарователната дъщеря на френския крал Анри II, която поражда чувства и у самия дон Карлос.

Но Фелипе се въздържа да разреши на сина си да участва във водовъртежа на събитията в Нидерландия, защото младежът няма никакъв опит, твърде вироглав е и на него въобще не може да се разчита. Принцът може да бъде полезен на баща си единствено при сключването на поредния династичен брак. Карлос не го бива особено за ухажор, но все пак е примамлива фигура, на която може да се разчита при уреждането на дипломатически брак. Възможната партньорка за такъв брак, която се обсъжда, е наскоро овдовялата кралица на шотландците Мери. Това донякъде се нрави на Карлос, но баща му Фелипе е много внимателен, защото се страхува, че този брак би отчуждил напълно както Франция, така и Англия. Друга възможна кандидатка се оказва младата леля на Карлос, Хуана, вдовицата на португалския крал — чаровна и интелигентна жена. Това предложение обаче не е по вкуса на дон Карлос. Епископът на Лимож споделя, че принцът се отнася към леля си с такава ненавист, че „la pauvre dame maigrit a vue d’oeil“[95]. Самият Карлос гледа много по-благосклонно на един евентуален брак с братовчедка си Ана Австрийска, представителка на Хабсбургската династия и внучка на император Фердинанд I — прачичо на испанския престолонаследник.

Когато веднъж се разхождат с неговата мащеха, кралица Елизабет, в горите на парка край замъка Валзен край Сеговия, тя пита принца, който, както обикновено, се е умълчал и, изглежда, не е в настроение, какви мисли го терзаят. „Мислите ми са далеч оттук“ — ѝ отговаря той. „И колко далеч“ — настоява кралицата. „В дома на моята братовчедка“ — казва Карлос.

Но преговорите за евентуалното сключване на този брак се проточват. Когато бащата на Ана, Максимилиан, през 1564 г. на свой ред става император на Свещената Римска империя, той отново настоява пред братовчед си Фелипе да се съгласи на планираното бракосъчетание. Кралят обаче изпраща тайни указания на своя пратеник във Виена, заявявайки: „синът ми е физически негоден да встъпи в брак и… аз съм задължен, не без дълбоко съжаление, да повторя това още веднъж; независимо че той е вече на деветнадесет години и че и други млади хора на тази възраст още не са достигнали своята зрялост. Но по волята Божия той е изостанал много повече… Трябва да се въоръжим с търпение и да отложим тази работа до подходящия за сключването на този брак момент.“

Не е напълно ясно защо Фелипе проявява тази сдържаност, но е твърде вероятно, той да се притеснява от слуховете за половата немощ на своя син. Дон Карлос не е безразличен към нежния пол и понякога скита по улиците и търси подходящи момичета. Освен това се отнася положително към плановете за задомяването си. Но ако крайната цел на този брак е създаването на поколение, вероятната импотентност на Карлос би се оказала сериозна пречка за това. Посланикът на Свещената Римска империя барон Дитрихщайн отбелязва, че дон Карлос „не проявява склонност към жените, което може да ни наведе на мисълта, че той може да е импотентен“. Според други източници, продължава Дитрихщайн, „принцът е казал, че желае да остане девствен за жената, за която ще се ожени. Според друга версия той заявява, че пази строго своята целомъдреност да не би баща му да го лиши от власт, а това би го довело до отчаяние.“ По-късно имперският посланик пише, че „според преобладаващото мнение до този момент принцът не е бил с жена. Вървят слухове, че баща му е посъветван да го подложи на изпитание. Когато подхвърлят на Карлос за «rapports avec les femmes»[96], той отговаря, че не се интересува от нито една, с изключение на тази, която ще стане негова съпруга, и пита дали заради това трябва да го смятат за евнух и да си правят шеги за негова сметка.“ Френският посланик Дьо Фуркево обобщава положението, наричайки дон Карлос: „un demi-homme naturel“[97].

При тези обстоятелства няма съмнение, че тестът за мъжествеността на дон Карлос е просто наложителен и в него участват трима лекари, личният му бръснар Руи Диас де Кинтаниля и неговият фармацевт. За целта те си осигуряват съдействието на едно младо момиче, което получава като награда за участието си в експеримента къща за себе си и за своята майка, както и 1200 дуката в брой. Младата жена е въведена в спалнята на принца, но резултатът, изглежда, не е категоричен. Френският посланик уведомява своя господар, крал Шарл IX, че е твърде вероятно, ако все пак се ожени, принцът няма да има деца. „Tutta la notte va in bordello con poca dignita et molta arroganza“[98] — това е пък коментарът на венецианския посланик. Така стои по онова време въпросът с бъдещата сватба на дон Карлос.

Но баща му Фелипе е зает с много по-неотложни неща, защото синът му все още настоява да замине за Нидерландия — възможност, която просто ужасява краля. Същевременно принцът става все по-критичен към баща си, че отлага планираното пътешествие, и пише разгневен в едно писмо, че самият Фелипе, изглежда, не желае да напусне Испания. Според мемоарите на френския царедворец Брантом, Карлос написва на един лист заглавие „Los grandes viajos del rey don Felipe“ („Големите пътешествия на крал Фелипе“) и под заглавието добавя: „El viaje de Madrid al Pardo, del Pardo al Escorial, del Escorial a Aranjuez“ („Пътуването от Мадрид до Прадо, от Прадо до Ескориал и от Ескориал до Аранхуес“) — все до кралски дворци, които се намират близо до Мадрид (Brantome, Oeuvres completes, ed. 1848, pp. 125–127).

Дон Карлос кипи от негодувание към баща си. Той е много впечатлителен и на него не може да се разчита, както Фелипе добре знае. Наивен и без никакъв опит, принцът вероятно е бил въвлечен в опасните води на личните контакти с някои благородни представители на въстаналите жители на Нидерландия начело с Бергес и Монтини, които през 1565 г. посещават Испания с мисия да постигнат помирение с краля. По-късно се твърди, но без никакви доказателства, че те обещават на принца да му помогнат да отиде в Нидерландия, където ще се поставят под негова власт и ще му служат. Днес можем да установим дали в тези слухове има поне малко истина, но фактът, че те стигат до ушите на краля, навежда на мисълта, че доста го стряскат, и той става още по-мнителен по отношение на сина си.

Все още обаче Фелипе не е в състояние да се отрече от него. Дон Карлос е член на Държавния съвет и испански престолонаследник. Кралят оповестява, че намерението лично да посети Нидерландия, придружаван от сина си, е негово. Това със сигурност укрепва духом поддръжниците на испанската кауза в онази страна. Но Кортесите на Кастилия възразяват, че ако кралят замине за Нидерландия, в интерес на Испания би било неговият син и наследник на трона да си остане у дома. Дон Карлос обаче категорично отхвърля тази възможност. „Трябва да знаете — обръща се той към делегатите, — че баща ми планира да отпътува за Нидерландия и аз съм твърдо решен да замина с него. На едно предишно ваше заседание имахте дързостта да помолите баща ми да ме ожени за моята леля, принцесата. Стори ми се много странно, че се месите в уреждането на моя брак, тъй като това въобще не ви засяга. Ето защо не бих искал да ви хрумне безразсъдната идея да убеждавате баща ми да ме остави в Испания.“

Всичко това е само театър, защото по същото време събитията в Нидерландия достигат своята кулминация и вече изглежда напълно невъзможно въстаниците да бъдат усмирени без въоръжена намеса. Кралят натоварва с тази мисия херцога на Алба. Дон Карлос е бесен, че плановете му са на път да се провалят и в един момент открито заплашва, че ще убие херцога, който е дошъл да се сбогува. Алба се опитва да го усмири с думите, че животът на испанския престолонаследник е твърде ценен, за да бъде излаган на такива опасности. Когато нещата в Нидерландия се успокоят, тогава със сигурност принцът ще посети страната заедно с баща си. В отговор Карлос просто изважда шпагата си и извиква: „Ако заминеш за Фландрия, ще те убия.“ Алба хваща грубо ръката му и отнема оръжието му.

Вестта за този инцидент само засилва убеждението на Фелипе II, че синът му не може да поема отговорности и е негоден да служи на държавата, камо ли да го наследи на престола. Не е трудно да влезем в положението му. Независимо от по-сетнешната му репутация, която до голяма степен дължи на пропагандата и особено на изобличителните речи на неговите противници — Вилхелм Мълчаливия[99] и Антонио Перес, — Фелипе не е чудовище дори когато държавното управление изисква от време на време да си служи с измама и да проявява жестокост. Всъщност той е много чувствителен човек и това най-добре личи от запазената кореспонденция с дъщерите му. Въпреки това подчинява чувствата си на своята съдба на крал и на държавата, които очевидно отъждествява.

Така постепенно кралят стига до заключението, че Карлос не бива да го наследи на испанския престол. Както и в други случаи, той го прави след дълги колебания, но решението му е окончателно. Неговото изпълнение вероятно е улеснено от донесенията, че подобно на лудата си прабаба Карлос се отнася с неуважение към религията и не желае да се изповядва. Прочутият канонист Франсиско Суарес пише по този повод на принца: „Какво ще си кажат хората, когато научат, че той [принцът] не се изповядва редовно, и когато разберат, че има и други толкова страшни неща, че Светата служба [Инквизицията] може и да се намеси, за да ги прекрати?“

Отношението на дон Карлос към баща му става направо патологично. Вероятно нежеланието на принца да се изповядва се дължи на неудобството му да разкрива пред изповедника своите несъвместими със синовната признателност чувства към баща си. „Между католическия крал[100] и неговия син, принца, съществуват смайващи отношения на неуважение и неудовлетворение“ — съобщава френският посланик на кралица Катерина Медичи на 12 септември 1567 г. — и продължава по-нататък: „Ако бащата толкова много мрази своя син, синът не му остава длъжен; от което, ако Господ не прати избавление, могат да произлязат само големи беди.“

Но както изглежда, Господ няма намерение да изпраща избавление, а точно обратното. Дон Карлос все още се надява да осъществи пътуването до Фландрия. Фелипе все още официално заявява, че има намерение да отплава от Ла Коруня. Същевременно са изпратени писма до френския крал Шарл IX, от когото се иска разрешение испанските пехотинци и кавалерията да преминат по суша през френските земи[101]. Самият дон Карлос иска отделно разрешение за себе си и своите петдесет конници, които да преминат през Франция по суша.

Но испанският крал протака отпътуването си. Той казва на френския посланик Фуркево, че не е разумно да се предприема такова дълго пътешествие при очакваното разваляне на времето. На папския нунций Фелипе просто съобщава, че е отложил заминаването си за пролетта следващата година. Всичко това се отразява тежко на нестабилната психика на принца и той дори не се опитва да скрие горчивото си разочарование. Започва да разправя наляво и надясно, че ще напусне Испания без разрешението на баща си и ще замине за Португалия, Италия или дори за Нидерландия. Уплашен от това, което баща му може да направи, той държи винаги оръжие до леглото и в гардероба си. Не позволява на никого от благородниците от своята свита да спи в стаята му и наема френския инженер Луи дьо Фоа, който да конструира устройство, с помощта на което принцът може да отваря и затваря вратата на покоите си, без да става от леглото. Над вратата на стаята е закрепена голяма тежест, която да смаже всеки, който се опита да влезе насила.

Тези планове на Карлос очевидно не са лишени от елемент на измислица, независимо че страховете му може донякъде да са основателни. Той не храни никакви надежди, че може да напусне Испания, без да разполага с достатъчно придружители и средства. Затова принцът се опитва да си уреди заем от 600 000 дуката от търговските банки. Изпраща писма до видни хора с поканата да го съпроводят в едно важно пътуване. Но се оказва, че той няма истински приятели. Кралят едва ли се нуждае от шпиони, които да му докладват за рискованите и неизключващи предателство планове на неговия син. Адмиралът на Кастилия препраща на краля едно компрометиращо писмо, което получил от Карлос.

Фактът, че принцът не се опитва да запази в тайна своите планове, показва, че неговото психическо състояние не е съвсем стабилно. Освен това той постоянно се оплаква на кого ли не, че баща му не дава ход на планирания брак, защото не може да понесе мисълта, че короната ще бъде наследена от децата на омразния му син. Карлос припомня на благородниците клетвата, която са дали пред него преди седем години в катедралата на Толедо. Обещава им да ги обезщети за тяхната служба, но всички знаят, че в Испания такива обещания нямат особена стойност, и че кралят държи в ръцете си всички карти, а и източникът на обещанията е един болнав, неуравновесен млад човек.

Затова дон Карлос не може да разчита на особен успех, но все пак възлага големи надежди на младия си чичо дон Хуан Австрийски, от когото винаги се е възхищавал. Като главнокомандващ испанската флота, неговото съдействие би било от особено значение, след като Карлос възнамерява да отплава от Картахена за Италия. На 23 или 24 декември 1567 г. той призовава дон Хуан в двореца и го моли за помощ, като му казва направо: „Какво можеш да очакваш от нашия крал? Нали виждаш как се отнася със собствения си син? Винаги ще си останеш беден. Но ако ме подкрепиш, ще ти дам или Кралство Неапол, или Миланското херцогство.“ Дон Хуан се отнася много внимателно към младия принц, но не иска да се компрометира в очите на краля като участник в тази налудничава комбинация, която може само да му навреди. Затова се опитва да разубеди Карлос, като му посочва трудностите и опасностите на едно такова пътуване. Той добре знае колко гневлив е дон Карлос и за това прибягва до компромис — поисква отсрочка от двадесет и четири часа, преди да даде отговор. На следващия ден пише на принца, за да го уведоми, че е повикан спешно в Ескориал по служба.

А всъщност той съобщава на краля за плановете на сина му. Точно тогава Фелипе празнува втория ден от коледните празници и всячески се стреми да получи индулгенция от папата, така че първоначално е по-скоро раздразнен, отколкото учуден от това, което научава. Но предстоят и по-лоши новини. Дон Карлос се е изповядал за Коледа пред един монах в манастира „Сан Херонимо“ в Мадрид, на когото казва, че сърцето му е изпълнено с омраза и желание за мъст. Монахът отказва да опрости греховете му. Тогава принцът заявява, че трябва да получи поне парченце неосветена нафора, за да помислят присъстващите, че все пак е получил причастие. Когато приорът на Аточа го разпитва по-подробно за състоянието му, той най-накрая признава, че човекът, когото мрази, е собственият му баща. Тази новина веднага стига до краля.

Фелипе просто не е в състояние повече да отлага мерките, които постепенно, в течение на много години, е набелязал. Той обаче удължава престоя си в Ескориал. Обръща се към монасите от главните мадридски манастири да се молят за него. Съветва се с лекари и с членовете на Държавния съвет. Запазен е само един писмен отговор — този на юриста Наваро Мартин Даспилакуета. В него той припомня случая на крал Луи XI Френски, който като дофин въстава срещу баща си Шарл VII, и подчертава, че Испания ще бъде поставена в много опасно положение, ако дон Карлос избяга в чужбина. Въстаниците от нидерландските провинции могат да го превърнат в свое знаме, а и верските дела ще бъдат твърде застрашени.

Така жребият е хвърлен. Когато дон Карлос научава, че Фелипе се е завърнал в Мадрид, той се чувства неловко, защото не знае доколко баща му е известен за собствените му планове. Казват му само, че кралят наистина е много недоволен от неговото поведение. Когато няколко дни по-късно баща и син се срещат очи в очи, и двамата се преструват. Дон Карлос провежда още един разговор с чичо си дон Хуан Австрийски, за който са запазени два различни доклада. Според единия дон Карлос заявява отново своето намерение да отплува посред нощ от Картахена и моли дон Хуан да му помогне. Хуан отново отговаря уклончиво. Карлос пита чичо си, какво се е случило в Ескориал и когато получава поредния уклончив отговор, му отнема шпагата. Когато дон Хуан се опитва да излезе, се оказва, че вратата е залостена, и се налага да вика слугите на дон Карлос, за да му отворят.

Към 11 часа през нощта на 18 януари 1568 г., след като дон Карлос вече си е легнал, крал Фелипе с подкрепата на няколко благородници — херцога на Ферия, приора дон Антонио де Толедо, Луис де Кихада и принца на Еболи Руи Гомес, управител на кралския дом, влиза в покоите на принца с двама помощници, които носят чукове и пирони. Херцогът на Ферия върви най-отпред, носейки фенер; кралят е с ризница под дрехите.

Въпреки предохранителните мерки, взети от дон Карлос, те отварят вратата на спалнята без никакви затруднения, тъй като специалният защитен механизъм предварително е изваден от строя. Веднага след това му отнемат и оръжията. „Кой е?“ — вика принцът. „Държавният съвет“ — е отговорът. Когато вижда баща си, Карлос възкликва: „Нима Ваше Величество желае моята смърт?“ Както винаги, кралят запазва самообладание и му обещава, че няма да му се случи нищо лошо. „Това, което искам, е за твое добро“ — добавя монархът. Помощниците заковават прозорците на стаята; оръжията, в това число и огнивото, са изнесени заедно с всички книжа на принца. Дон Карлос пада на колене пред баща си и го моли: „Ваше Величество, убийте ме, но не ме арестувайте, защото това ще предизвика голям скандал във вашето кралство. Ако Ваше Величество не нареди да ме убият, аз сам ще сложа край на живота си.“ Принцът тръгва към камината уж да се хвърли сред пламтящите цепеници. Дон Антонио го сграбчва, а кралят процежда студено: „Ако се самоубиеш, това ще бъде постъпка на луд човек.“ „Аз не съм луд — промърморва Карлос. — Аз съм отчаян от лошото отношение на Ваше Величество към мен.“ Той се разплаква безутешно и продължава да упреква баща си за неговата жестокост. „От днес нататък вече няма да се отнасям към теб като твой баща“ — е единственото, което Фелипе намира за добре да каже. След това нарежда на тези, които го придружават, нито за миг да не оставят принца без надзор — нито денем, нито нощем. „Надявам се, че ще останете верни и лоялни към мен, каквито сте били досега“ — добавя Фелипе. Принцът е отведен в кулата на замъка Аревало, където бабата на краля — Хуана Кастилска[102] и нейната собствена баба — Изабела Португалска, прекарват последните години от своя живот. За пазач на принца затворник е определен синът на жестокия тъмничар, пазил бабата на Фелипе.

Вестта за постъпката на испанския крал има незабавен отзвук във всички европейски кралски дворове. Това смайва неговите приятели и изпълва със задоволство враговете му. Мащехата на Карлос[103] и Ана Австрийска се застъпват за него. Френският посланик споделя, че кралица Елизабет е плакала в продължение на два дни и изпитва силна болка всеки път, когато стане дума за случилото се, смятайки го за не по-малко трагично, отколкото, ако Карлос ѝ беше истински син. Но в разговор с посланика тя открито се съгласява с непълноценността на принца, заявявайки: „Господ беше решил неговата същност да стане публично достояние“.

Потаен както винаги, Фелипе остава безмълвен и неумолим. Испанският посланик в Рим, дон Хуан де Сунига, пише: „Кралят не даде никакво обяснение на Негово светейшество[104] за своята постъпка, но аз смятам, че тя не е нещо по-различно от това, което би могло да се очаква при поведението на принца, което ние всички познаваме.“ По-късно същата година, през месец май, Фелипе дава подробно обяснение на папа Пий V, както винаги дотогава е правил. Той му пише:

„Причина за това, което направих, не са нито емоциите на принца, нито неговите грешки, нито пък някакво мое желание да го накажа или да го вкарам в правия път, защото, ако това бяха моите мотиви, щях да взема съвсем различни мерки и нямаше да стигна до такава крайност… Но след като заради моите грехове Бог е решил принцът да има толкова големи и многобройни недостатъци — отчасти психически, отчасти свързани с неговото физическо състояние, които напълно го лишават от качествата, необходими за държавното управление, аз си дадох сметка за огромните рискове, които биха възникнали, ако той получеше правото да наследи престола, както и за явната опасност, която щеше да става все по-голяма. Затова, след като дълго и внимателно обмислих всичко и след като безуспешно опитах какви ли не възможности, ми стана пределно ясно, че вероятността неговото състояние да се подобри след време и изложените злини, които разумът лесно може да предвиди, да отпаднат, е много малка, да не кажа почти никаква. Накратко казано, решението ми беше наложено от обстоятелствата.“

Така на практика за политическия живот в Испания дон Карлос е вече мъртъв. „Говорят за принца, сякаш е починал“ — споделя един чуждестранен посланик. „Испанският принц е забравен от всички и като че ли никога не се е раждал“ — допълва един флорентински пратеник. От своя страна крал Фелипе залага всичките си надежди на бременността на своята съпруга Елизабет, защото евентуалното раждане на син, би му позволило да довърши процедурата по лишаване на Карлос от престолонаследието. За тази цел кралските юристи откриват един много удобен прецедент: през 1461 г. наварският престолонаследник Карлос де Виана също е лишен от това си право от своя баща крал Хуан II Арагонски. Фелипе нарежда на грандовете да се въздържат от коментари по отношение на дон Карлос и даже да престанат да го споменават в молитвите си, „понеже бедният младеж с всеки изминал ден става все по-объркан“. Френският посланик споменава по този въпрос, че „принцът бързо е изпратен в забрава и за него се говори почти толкова рядко, колкото, ако въобще не се беше раждал“.

Но дон Карлос е все още сред живите и понякога има периоди на просветление, а друг път изпада в умопомрачение. Държат го в строга изолация и не му позволяват дори да напусне стаята си или да се покаже на някои от прозорците. Дневна светлина прониква само от един разположен високо на стената прозорец, а камината е преградена със специална решетка, за да се осуети евентуалното му желание да се хвърли в огъня. Първоначално не му разрешават да присъства на литургия, но по-късно правят специално прозорче с дървени пречки, през което той може да следи църковната служба.

Макар понякога да се надява, че е възможно отново да си възвърне благоволението на своя баща, постепенно принцът изпада във все по-дълбока депресия и замисля да се самоубие. Понеже е чувал, че диамант, попаднал в стомаха на човека, действа като отрова, той се опитва да погълне един свой пръстен. Друг път престава да яде и се налага да бъде хранен насила. „Когато наистина огладнее, той ще поиска да яде“ — заявява Фелипе. На Великден принцът споделя пред Фра Диего де Чавес, личен изповедник на краля, че се надява баща му да му прости. Вече се говори, че той е по-спокоен и по-малко агресивен отпреди. Фелипе пише на сестра си Мария с молба да предаде получената информация на императора на Свещената Римска империя:

„Твое Височество знае, че в някои моменти духът му[105] е в по-добро здравословно състояние, отколкото в други, и че недостатъците на неговия характер трябва да бъдат разглеждани по друг начин, когато става дума за държавно управление и публични изяви, отколкото ако беше само частно лице… понеже е възможно някой да е напълно пригоден за публични изяви и същевременно въобще да не е подходящ за управлението на държавата. Твое Височество трябва да разбере, че грешката на принца не се отъждествява с определена негова постъпка, а с невъзможността правилно да разбира нещата, което поради моите грехове Господ е допуснал да се случи на сина ми.“

Така става ясно, че в дъното на тунела не се забелязва дори знак за светлина. Има различни версии за смъртта на дон Карлос, но общото между тях се състои в следното. Подложен на непоносимата лятна жега в Мадрид, принцът лежи чисто гол на леглото, върху което предварително е наредил да се постави лед, донесен от планините. След това яде пастет, приготвен от четири яребици и изпива големи количества леденостудена вода. Физически неиздържлив, той се разболява и вдига висока температура; призори на 24 юли 1568 г. умира. Твърди се, че в предсмъртния си час бил с ясен разсъдък и починал в мир със своя Създател, но да не забравяме, че подобно съобщение е запазено и за смъртта на неговата прабаба.

Едва ли са били много тези, които тъгуват за смъртта на този неспокоен дух. „Неговото преселение на небето представлява голямо облекчение за целия християнски свят, защото, ако беше останал по-дълго сред живите, той несъмнено щеше да го унищожи. Неговото психическо състояние и навиците му бяха напълно объркани. Затова той си е много добре там горе и всички ние, които го познавахме, благодарим на Бога за неговата смърт“ — пише пратеникът на херцога на Алба. Фелипе заповядва да се обяви деветдневен траур в кралството и едногодишен в кралския двор. Мащехата на дон Карлос, Елизабет дьо Валоа, изглежда, скърби много повече от баща му. „Искам да ви уверя, че страдам от това нещастие не по-малко, отколкото ако принцът ми беше истински син“ — пише тя на височайшия си съпруг. Нейното здраве впрочем също се влошава и тя умира на 3 октомври 1568 г., ненавършила двадесет и три годишна възраст, като преди това е родила една дъщеричка, починала скоро след раждането си. През остатъка от своя дълъг живот Фелипе винаги е облечен в черно, освен ако държавните церемонии не изискват по-специално облекло. Така Испанската империя остава без наследник на короната; много по-късно Фелипе се оженва за принцеса Ана Австрийска, за която неговият нещастен син е бил почти сгоден.

Естествено, злите езици на неговите противници не стоят безучастни. „Испанският престолонаследник почина при много подозрителни обстоятелства — съобщава английският посланик д-р Ман на секретаря на кралицата Сесил на 28 август. — Причината за неговото заболяване е, че в продължение на няколко дни не е ял нищо, а след това е пил много студена вода и е ходил бос заради жегите. Вследствие от това стомахът му, отслабнал от гладуването, не е бил в състояние да понесе никакво натоварване.“ (Calendar of State Papers, Elizabeth, 1556–1558. Foreign. Ed. 1871, pp. 513, 534). В своята „Апология“ от 1581 г. нидерландският водач Вилхелм Мълчаливия, заявява, че дон Карлос е жертва на бащината си омраза и на Испанската инквизиция: „Като се започне с това, че е толкова противоестествено един баща да умъртви собствения си син и наследник и се стигне дотам, че папата да си направи оглушки и да даде разрешение за един толкова кръвосмесителен брак.“ (Явно се прави намек за бракосъчетанието на Фелипе II с неговата племенница Ана Австрийска.) Бившият секретар на крал Фелипе — Антонио Перес, който през 1593 г. търси политическо убежище във Франция, твърди, че в продължение на четири месеца е поставял отрова в храната на принца.

Колкото повече време минава от смъртта на дон Карлос, толкова повече слухове се появяват. Според един от тях престолонаследникът е удушен с възглавница; френският историк от времето на крал Анри IV (1589–1610), Матьо, пише, че принцът е екзекутиран от четирима роби; коментарът на френския историк Дьо Ту (1553–1617) е, че Карлос е отровен с бульон. В своите „Спомени“ херцогът на Сен-Симон (1675–1755), известен френски разказвач на клюки, пише, че дипломатът Лувил го уведомява за нареждането на испанския крал Фелипе V да бъде отворена гробницата на дон Карлос. Главата на покойния принц била открита отделена от тялото и поставена между краката му, което предполага, че той е бил екзекутиран.

Не е трудно човек да се загуби в такава джунгла от легендарни сведения. Самият Фелипе II добавя един документ към своето завещание от 24 август 1587 г., в който заповядва личните му документи да бъдат изгорени веднага след неговата смърт. Разказва се, че такива документи, свързани със случая на дон Карлос, се пазели в зелена ракла в замъка „Симанкас“, където се помещават испанските архиви, но когато по време на Войната на полуострова един Наполеонов генерал, Келерман, нарежда въпросната ракла да бъде отворена, откриват, че съдържащите се в нея документи се отнасят до управлението на Фелипе V, а не на Фелипе II. И така, смъртта на дон Карлос е трагична, какъвто е и животът му. Може би баща му Фелипе е бил прав, смятайки, че ако този живот беше продължил, би имал още по-трагични последици за цяла Испания.

Седма глава

Великият Хари

Крал Хенри VIII хвърля мощна сянка върху Англия от шестнадесетото столетие подобно на колос. Той кара сърцата на много от поданиците си да се свиват от страх, но същевременно печели и тяхното уважение, а — колкото и да изглежда невероятно на пръв поглед — и тяхната любов. С пищната показност на своя живот, с бляскавия разкош на кралския двор, с впечатляващата си ученост, която му позволява да пише прозорливо по богословски въпроси, с любовта си към музиката, която обича както да изпълнява, така и да композира, с величието на построените по негово време сгради като Уайтхол, Хамптън Корт и Нонсъч[106], с умението му на танцьор, участник в рицарските турнири и ловните походи, Хенри е един истински ренесансов принц. Направеното от него е толкова значимо и разностранно, че малцина английски крале могат да се сравняват с него по онова, което оставят след себе си в историята на своята родина. Защото той играе водеща, макар и невинаги успешна роля в европейската политика, намирайки с вещина средния път между конфликтите на вечните съперничества на династиите Валоа и Хабсбург. Заставайки в началото на страната на католическата църква като Defensor Fidei[107], по-късно той става неин противник, скъсвайки с папата и създавайки английска национална църква, намираща се изцяло под негов контрол, като по този начин проправя пътя за превеждане на Светото писание на народен език, изменение на литургията в протестантски дух и разпускане на монашеските общности. С помощта на Томас Кромуел административната машина става по-ефективна, а парламентът — инициатор за създаването на огромен брой законови актове, дали живот на реформираната църква на Англия. В някакъв смисъл Хенри е основател и на английското военноморско могъщество; дори наименованията на неговите кораби — „Великият Хари“ и „Имперският Хари“ изразяват претенциите и имперските амбиции на техния господар. Дори да отчетем факта, че Хенри дължи детайлите на провежданата от него политика и осъществяваното държавно управление на такива превъзходни съветници като Томас Улзи и Томас Кромуел, той си остава велик владетел или поне оставя впечатлението, че наистина е бил такъв. „Той управлява също така добре, както царува — пише за него сър Джефри Елтън — и винаги запазва последната дума за себе си.“ (G. R. Elton, Henry VIII. Historical Association pamphlet, 1962). Посредством изкуствата и дворцовия церемониал той сякаш оркестрира своята теория за кралската власт.

Ако приемем, че Хенри представлява една конструкция, надминаваща мащабите на живота по негово време, то тази конструкция има своите слаби места и е белязана от всепоглъщащо и ненаситно самолюбие, от импулсивност и подозрителност, обхващащи всички аспекти на неговия живот и преминаващи като електрическо напрежение през ежедневието на неговия кралски двор, което оказва огромно въздействие върху цялостното управление на страната. Макар че остава в историята като велик крал, той не е лишен от тираничност, както и от черти на характера, които граничат с ненормалното поведение. Очите, които ни гледат от неговите портрети, са студени, лукави и безчувствени. На един от тях, направен през последните му години от Корнелис Масейс, той наистина прилича на чудовището, в което постепенно се превръща.

Хенри е праправнук на шизофреничния френски крал Шарл VI. Прабаба му Катрин дьо Валоа, съпругата на Хенри V, се омъжва втори път за Оуейн Тюдор и става баба на Хенри VII. Да се мисли, че Хенри VIII е унаследил обърканите гени на лудия френски крал, е пълен абсурд, и все пак характерът на английския монарх показва явни белези на психическа и емоционална неуравновесеност. Майка му, Елизабет от Йорк, умира по време на раждане, когато той е едва дванадесетгодишен. Неговите отношения с баща му, Хенри VII, са хладни, понеже той е втори син на краля и според по-късни и непотвърдени слухове, е трябвало да се насочи към църковна кариера. По-големият му брат — престолонаследникът Артър, го засенчва през целия му живот. Според един американски психолог, който посвещава специално есе на своята хипотеза по този въпрос, по-късните проблеми, които Хенри има със своите бракове, се дължат на Едипов комплекс (J. C. Flugel, „On the Character and Married Life of Henry VIII“ — in: Psychoanalysis and History, ed. Bruce Mazlish, 1963, pp. 124–149). Аргументите на учения, безспорно много интересни, макар че не могат да служат като исторически доказателства, поставят категорично въпроса за влиянието, което бащата и братът на Хенри оказват върху неговото съзнание през детските му години.

Баща му, Хенри VII, налага един модел на монархично управление, на който той ревностно подражава и се опитва да надмине. Колкото до брат му, той не само го наследява на трона, но и се оженва за неговата бивша съпруга. Петнадесетгодишният уелски принц Артър умира през април 1502 г. от туберкулоза. Веднага след това Хенри е сгоден за братовата му вдовица — Катерина Арагонска. Седем години по-късно, малко след смъртта на баща му на 11 юни 1509 г., Хенри се оженва за Катерина. Тя е дъщеря на испанските владетели Фернандо и Изабела и сестра на „лудата“ кралица Хуана. Впрочем, бащата на Хенри по различно време планира да се ожени за всяка от двете сестри. Независимо че сватбата на Хенри VIII с Катерина се отлага чак за 1509 г. и по някое време е на път дори да бъде отменена, след като Хенри VII се разделя с илюзиите си за външната политика на испанските суверени, все пак през април 1506 г. той пише, наричайки Катерина Арагонска „моята най-мила и обична годеница и съпруга принцесата“. Но тъй като Катерина е била женена за брат му Артър, за повторното ѝ омъжване е необходимо разрешение от папата, тъй като за този брак съществува пречка, дължаща се на родство от първа степен по съребрена линия. Разрешението е получено през 1505 г. Между другото приживе Артър похотливо се хвали, че „е прекарал цяла нощ в Испания“, но Катерина винаги твърдо настоява, че първият ѝ брак никога не е бил консумиран.

През първите си години като крал Хенри VIII е обаятелна фигура, изумително красив, невероятно енергичен, възхваляван от хуманистите като тяхната голяма надежда, брилянтен спортист и надарен музикант, който е много доволен от това, че може да преотстъпи ръководенето на политическите дела на обществото на своя способен и предан служител, кардинал Уолзи. Въпреки това още през 1513 г. Томас Мор забелязва тиранични черти в неговия маниер на управление. До него Катерина, по-възрастна с пет години от своя съпруг, прилича на старомодна, глуповата жена, набожна и хуманна, но не на висотата да му бъде в помощ, което особено се проявява с честите ѝ неуспешни бременности. Роденият от нея през 1511 г. Хенри, принц на Уелс, живее само седем седмици. Оцелява само една дъщеря — Мери, родена през 1516 г. Четири други техни деца са мъртвородени. Едно от тези преждевременни раждания според видния протестантски богослов от XVI в. Петер Мартир се дължи на шока, в който тя изпада от влошените отношения между съпруга ѝ и нейния баща Фернандо Арагонски. Хенри упреква невинната кралица за предателството на баща ѝ „и излива гнева си върху нея“ („et conquestus suos in earn expectorabat“ — Peter Martyr, Opus Epistolarum Petris Martyris. На тази колекция принадлежат и всички останали писма, които се цитират по-долу в настоящата глава.).

През 1524 г. Хенри престава да спи редовно с жена си, макар че те дълго продължават да се правят, че живеят заедно. На петата или шестата година от брака си кралят, любвеобилен по природа, взима за любовница една от придворните дами на своята съпруга — Елизабет Блънт, от която има син, станал по-късно херцог на Ричмънд. Тя е последвана от Мери Болейн, а след това от сестра ѝ Ан — изискана и начетена млада дама, „която излъчва сексапил“. Кралят настоява Ан Болейн да му стане любовница, но тя не е съгласна по-скоро поради пресметливата си амбициозност, отколкото по морални съображения, защото иначе силно желае да замести кралица Катерина — вече извън фертилна възраст — като кралска съпруга. „Решена съм да го притежавам независимо какво би могло да се случи с мен като негова жена“ — я чуват да казва веднъж по този повод.

За да разберем правилно създалата се ситуация, трябва да вземем под внимание и сложният характер на Хенри VIII. През епохата на Тюдорите в Англия е широко разпространено схващането, че кралската власт е израз на Божията воля и че всеки е длъжен безусловно да се подчинява на краля независимо колко крайни или тенденциозни изглеждат неговите желания. При Хенри VIII това се превръща в мания за величие, сравнима само с тази на византийските василевси и може би това е своеобразна подсъзнателна реакция срещу усещането му за личностна неадекватност. Хенри усвоява доктрината за кралската власт още от най-ранна възраст и тя се сраства с него. По-късно неговото убеждение се усилва от множеството политически памфлети на тази тема. Умеейки лесно да заблуждава себе си, Хенри VIII никога не поставя под съмнение справедливостта на своите действия или преследваните цели независимо какви са последствията от тях. Той преследва изпълнението на своите желания с оправданието, че такава е неговата кралска воля. Нежеланието на папата да разтрогне брака му с Катерина Арагонска е възприето като предизвикателство към кралския му суверенитет. Желанието му непременно да се ожени за Ан Болейн не е продиктувано толкова от любов към нея, колкото от нарастващото му желание да подхранва самочувствието си и като потвърждение за дадената му от Бога монархическа власт. „Влечението му да се ожени за Ан е продиктувано не само от желанието да задоволи своите емоции и похот, то е своеобразен начин за потвърждение на кралската му власт“ — смята изследователят Ерик Айвс (Eric Ives, Anne Boleyn, ed. 1988). Така кралят решава на всяка цена да се отърве от съпругата си Катерина, дори с цената на това дъщеря му Мери да бъде обявена за незаконородена, и да се ожени за Ан, преодолявайки всички прегради, за да може волята му в края на краищата да възтържествува.

Съществува обаче и друг аспект на това, което по онова време започват да наричат „големия проблем на краля“. Хенри VIII сериозно и искрено се тревожи от факта, че от брака му няма да има наследници, което го навежда на мисълта, че причината за това се крие в закононарушението, извършено при сключването на този брачен съюз, при което са престъпени библейските норми, както показват често цитираните текстове от книгата „Левит“ — норми, от спазването на които няма право да го освободи дори папата. Така за пореден път личността на брат му Артър хвърля своята зловеща сянка върху живота му, в който се появява призракът на кръвосмешението. За един аматьор, какъвто е всъщност, Хенри VIII показва завидно познаване на богословските въпроси, за което вече е загатнал в своя трактат, посветен на отхвърлянето на Лутеровото учение, за който трактат папата го удостоява с почетната титла защитник на вярата. При такива обстоятелства нещата за краля изглеждат пределно ясни. Папата е длъжен да го освободи от незаконния му съюз с Катерина и той да бъде в правото си да се ожени за Ан, от която да има законен син и наследник на английския престол.

На практика Ан и Хенри се сгодяват, тъй като се очаква папата да се съгласи да анулира брака на краля с Катерина Арагонска. Но в действителност трябва да минат пет или шест години, преди очакваната развръзка да стане факт. През това време Ан засилва решимостта на Хенри, когато проявява колебания, а след като кардинал Улзи не успява да доведе нещата до желания край, тя се погрижва той да загуби кралското благоразположение.

Това, което следва, е отлична илюстрация на тезата, че понякога обществената дейност може да бъде чисто и просто външно проявление на интимни проблеми и на лични амбиции. Защото през следващите десетина години, в преследването на своите интереси и желания, станали непостижими поради сложното преплитане на политиката на папството и на Свещената Римска империя, той без много да му мисли унижава собствената си съпруга, унищожава един от най-способните си министри, потъпква правата и свободите на Църквата и отхвърля върховенството на папата и на Римокатолическата църква. Макар че да се твърди, че Английската реформация е незаконно дете на кралските прищевки на Хенри, е недопустимо опростенчество, все пак без неговите лични апетити тя би поела по съвсем друг път. Дори кралят да е оправдавал насоката на своята политика с това, че в крайна сметка тя е за благото на цялото кралство и в личен план на неговата собствена душа, все пак на практика постъпките му са израз на една изключително егоистична цел.

Погледнат от този ъгъл целият живот на Хенри VIII е проявление на безогледно себелюбие, подплатено с личното убеждение, че притежава дадена му от Бога власт. Прекратяването на брака му с Катерина Арагонска и скъсването на отношенията с папата откриват нови перспективи за изява на някои от най-лошите черти в характера на краля, които с напредването на възрастта се задълбочават. Върху тях също хвърля известна светлина и бракът му с Ан Болейн.

Години наред младата жена устоява на интимните му задиряния и не ляга с него, преди да е убедена, че разводът му с Катерина Арагонска със сигурност ще се осъществи. Кентърбърийският архиепископ Уоръм умира през август 1532 г. През октомври Ан, наскоро получила благородническата титла маркиза на Пембрук, придружава Хенри в пътуването му във Франция. До края на същата година тя вече е бременна. Кралят, научавайки добрата новина за бъдещата поява на бебето, не без съдействието на изгряващите в политиката звезди на Томас Кранмър и Томас Кромуел, ускорява процедурата на своя развод, който трябва да се състои със или без одобрението на папата. На 25 януари 1533 г. Ан се омъжва тайно за краля, а Кранмър, издигнат на катедрата в Кентърбъри и с подкрепата на семейство Болейн, обявява на 23 май същата година брака на Хенри VIII с Катерина Арагонска за анулиран.

Скъсването на отношенията с Рим, осъществено до голяма степен от Томас Кромуел, се основава на твърдението, че исканията на папата сами по себе си също противоречат на Светото писание. Това има важни последствия както за Англия, така и за Английската църква, за които допринася лично и Ан Болейн, предлагайки на краля кандидатури за епископските катедри, а от друга страна, внушавайки му реформационни идеи. Но основните грижи на краля си остават от личен характер. Защото на 7 септември 1533 г. отново му се ражда дъщеря — Елизабет.

В създалото се положение може да се открие още един елемент, който също хвърля светлина върху личността на Хенри VIII. След като става съпруга и майка, Ан фактически загубва дотогавашния си висок статут, защото преди да се омъжи за краля, той нетърпеливо очаква нейните ласки, докато след сватбата, според общоприетата по онова време традиция, тя става просто негово послушно и подвластно притежание. Хенри без съмнение продължава да смята за напълно в реда на нещата да се забавлява, както го е правил и по време на брака си с Катерина, флиртувайки с придворните дами. Скоро той изневерява и на Ан. Тя обаче, със своето свободомислие и упоритост, съвсем естествено се възпротивява на поведението на съпруга си, защото то застрашава нейната позиция като съпруга и кралица. Тя не може да гледа спокойно на изневерите на краля, които той вероятно приема като част от своите кралски прерогативи. За Хенри, както показват и следващите му бракове, брачният съюз също трябва да бъде подчинен на кралската воля. И той не понася нищо, което би поставило под съмнение това му право. За известно време надеждата да се роди наследник от мъжки пол прикрива разломите в техните отношения, които с отслабването на страстта на Хенри към Ан се задълбочават още повече.

В края на 1535 г. Ан отново е бременна. Ако тя беше родила син на Хенри, това вероятно би сложило край на новото увлечение на монарха към Джейн Сиймор, независимо че за краля ловуването е по-интригуващо от самата плячка. Защото самото преследване на целта най-добре задоволява неговото его. Така в последните месеци на 1535 г. съдбата на Ан е поставена на карта.

В този критичен момент кралят преживява сериозно премеждие. На 17 януари 1536 г., когато „качват краля на един едър кон, за да участва в турнира [в Гринуич], той пада така лошо заедно с коня си“, че имперският посланик в Англия, Шапюи, пише на 29 януари същата година на Гранвел[108] „Всички си помислиха, че е цяло чудо, дето той остана жив и изобщо не се нарани“. Д-р Ортис пише на императрицата от Рим на 6 март и споменава предпазливо: „Френският крал каза, че кралят на Англия паднал от коня си и в продължение на два часа не можел да говори. «Ла Ана»[109] толкова се притеснила, че пометнала момченцето, с което била бременна… При положение че кралят не се е оправил от падането, голямо снизхождение е, че любовницата му е загубила бебето.“

Това е вторият инцидент, който Хенри преживява на рицарски турнир, защото на 10 март 1524 г. той се спуска към противника си, без да свали предпазителя за очи на шлема. Макар че избягва смъртта на косъм, кралят, изглежда, не е много разтревожен от случилото се и продължава участието си в състезанието. Справедливо ще бъде все пак да припомним, че в края на 20-те години на XVI в. Хенри страда от хронично главоболие. Един благородник от свитата на кардинал Улзи — Джон Хенидж, пише на 21 юли 1528 г. по този повод на своя сеньор: „Кралят не може да ви пише заради своето главоболие. И тъй като в Графтън върлува чума, той, естествено, няма да отиде там.“ „Главоболието още не е минало“ — посочва Хенидж на следващия ден. През август същата година самият крал обяснява краткостта на писмото си до Ан с „болки в главата“. „Но бих желал да прекарам вечерта в прегръдките на моята любима, чиито сладки ръчички надявам се скоро ще целувам.“

По принцип Хенри може да се похвали с желязно здраве. Той се отървава от туберкулозата, която отнема живота на баща му и брат му, както и на потомците му — сина му, който става херцог на Ричмънд, и другия, който става крал на Англия под името Едуард VI. Все пак и той от време на време е повалян от различни болести — вариола или морбили през ранната пролет на 1514 г. и малария и треска през 1521 и следващите години. Сериозно се разболява от върлуващата по онова време в Англия „болест на изпотяването“, но успява да избегне смъртоносния ѝ край. През 1528 г. Хенри за пръв път се оплаква от проблеми в краката и Томас Викари, който през 1530 г. става главен кралски хирург, е повикан да „лекува краля от подути крака“.

Падането на Хенри на турнира през 1536 г., изглежда, става повратен момент в неговия живот. Според общоприетите стандарти на неговото време през онази година той е мъж на средна възраст — четиридесет и четири годишен, и с прекалено наднормено тегло. Има набита фигура и е голям лакомник; висок е около метър и осемдесет и изглежда много едър. През 1514 г., когато е само двадесет и три годишен, обиколката на кръста му е около деветдесет сантиметра, а гръдната му обиколка — сто и седем. Двадесет и две години по-късно, през 1536, мерките му съответно се увеличават на деветдесет и четири и на сто и четиринадесет сантиметра. През 1541 г. талията му вече е достигнала сто тридесет и шест сантиметра, а гръдната обиколка — сто четиридесет и пет. През януари 1536 г. кралят пада на земята в тежката си ризница, а едрият му кон — върху него. В продължение на два часа Хенри е в безсъзнание или поне така казват чуждестранните посланици в Англия. Макар че повече не взема участие в рицарски турнири, той все пак се възстановява достатъчно бързо. На 4 февруари същата година Томас Кромуел уведомява епископ Стивън Гардинър, че кралят е весел и в добро здраве. Не можем обаче да не предполагаме, че освен сътресението и натъртванията това падане не е имало и скрити неблагоприятни последици за неговото общо здравословно състояние и поведение, които се проявяват по-късно през неговия живот. Освен че контузията при падането може да се е отразила на проблемите с краката, които кралят има, този инцидент вероятно е предизвикал и някакво мозъчно увреждане, което се потвърждава и от последвалите странни постъпки на Хенри, и по-специално безмилостното и внезапно арестуване и екзекутиране на Ан Болейн на 19 май 1536 г.

На 29 януари 1536 г., дванадесет дни след злополучното падане на краля, Ан загубва своята неродена мъжка рожба. Предполагат, че плодът е бил деформиран, и Хенри стига до убеждението, че е бил съблазнен с магия да се ожени за Ан. Самата кралица обаче отдава своето помятане на шока, в който изпада, когато научава от херцога на Норфолк за падането на Хенри по време на турнира. Шапюи твърди, че според някои несполучливата бременност на Ан Болейн се дължи на това, че тя има дефекти в устройството на тялото си и поради „абсолютната си неспособност да ражда момчета“. Според други причината е страхът на кралицата от това, че Джейн Сиймор ще я измести от сърцето на краля. Но ако трябва да обобщим, предположението, че вестта за инцидента с Хенри е допринесла за помятането, не е за пренебрегване. Да не забравяме, че падането застрашава живота на краля, а самата Ан е заобиколена по онова време от врагове и следователно също би изпаднала в много трудно положение. Загубата на бебето обаче ѝ донася още по-големи неприятности.

„Разбирам, че Бог никога няма да ме дари със синове“ — отбелязва кралят, и само няколко месеца по-късно е разработен план, в който се провижда и ръката на Томас Кромуел и който ще доведе до осъждането и гибелта на Ан Болейн. Цели шест години са ѝ необходими да се добере до леглото на Хенри, три години живее с него като негова съпруга и кралица, а са достатъчни само четири месеца за нейната гибел. Тя е обвинена в прелюбодеяние с различни мъже, някои от които с лоша репутация. Един от заподозрените е собственият ѝ брат, лорд Рошфор, което отново събужда в съзнанието на краля идеята за кръвосмешението. На 23 май 1536 г. д-р Ортис осведомява кралицата, „че в желанието си да роди син на краля, тя е прелюбодействала с някакъв музикант, който я обучавал да свири на различни инструменти“. Въпреки страстната си натура обаче, Ан вероятно не е била замесена в нещо повече от дребни случаи на недискретност. Но тя и тези, които са екзекутирани заедно с нея, стават жертва на един очевидно скалъпен процес. И ако това е било дело на Кромуел, то волята без съмнение е на краля.

Макар че — характерно за него — пролива крокодилски сълзи, Хенри си остава твърд и безсърдечен и се оженва за Джейн Сиймор само няколко дни след екзекуцията на Ан Болейн. Можем ли обаче въз основа на този факт да смятаме, че поведението му е повлияно от евентуалното мозъчно увреждане вследствие от инцидента на турнира през януари същата година? Категоричен отговор на този въпрос, разбира се, не можем да дадем, но остават косвените аргументи, дължащи се на странните му постъпки. Имало е време, когато той е истински влюбен в Ан, но тази любов се превръща в омраза. Той пожелава да я замени с Джейн Сиймор — лансирана от алчната фамилия Сиймор, но Джейн е отстъпчива и раболепна, докато Ан е амбициозна и самоуверена. По-късно Хенри ще заяви, че след сватбата си с Джейн се е издигнал от ада чак до небесата. Но може ли това дълбоко удовлетворение да обясни безапелационното решение на краля да се замеси в един юридически фарс, който при по-внимателно разглеждане на свидетелските показания сам разкрива своята несъстоятелност? Без капка състрадание той пожертва жената, която някога е обичал страстно, и няколко мъже, които са служили предано на неговото прекомерно самолюбие. Погледнато по този начин, поведението на краля изглежда не само жестоко, но и лишено от здрав смисъл. По едно и също време той на практика превръща в незаконородени двете си деца — принцесите Мери и Елизабет, без при това да съществува някаква гаранция, че Джейн Сиймор ще му роди син.

Дори да е вярвал в обвиненията срещу Ан Болейн, то е, защото Хенри е искал да повярва в тях. Така или иначе, не е лесно да проследим хода на неговите мисли. Според появили се по онова време слухове Ан участва и в отравянето на Катерина Арагонска, която умира от рак в замъка „Кимбълтън“ на 7 януари 1536 г. Вестта за това печално събитие кара Хенри да се отдаде на безчувствено, но пак типично за него тържествуване. Облечен в жълта коприна, той прекарва нощта след вестта за смъртта на бившата кралица в танци. Тъй като по ирония на съдбата погребението на Катерина в абатството на Питърбъро и помятането на Ан се случват в един и същи ден, Хенри сякаш губи наведнъж две свои съпруги. На 19 май 1536 г. Шапюи отбелязва, че „когато херцогът на Ричмънд отишъл да каже лека нощ на баща си и да го помоли за неговата благословия, каквато е английската традиция, кралят заплакал и му казал, че той и сестра му принцесата (Мери) трябва да са много близко до Бога, за да се изплъзнат от ръцете на онази блудница, която е замисляла да ги отрови.“ Освен това Хенри се оплаква горчиво, че е станал жертва на магьосничество и че „вещицата“ Ан е била сексуално ненаситна. Монархът може би е успял да убеди себе си, че Ан Болейн е вещица. Той между другото проявява един отвратителен и патологичен интерес към подробностите около екзекуцията на бившата му съпруга, за извършването на която нарежда от Кале да бъде извикан специален палач. „Кралят смята, че повече от сто души са имали престъпни връзки с Ан Болейн. Новите епископи… я убедиха, че според правилата на основаната от тях секта[110]… тя има право да търси задоволяване на своите нужди, включително с нови връзки, след като съпругът ѝ е неспособен да я задоволява“ — пише същият Шапюи на Гранвел на 19 май 1536 г.

Коментариите на Шапюи са инсинуация за един важен аспект от живота на Хенри, който става още по-важен при осмислянето на неговия характер. Изглежда, че независимо от шестте му съпруги и най-малко две любовници, Хенри не може да се осъществи докрай сексуално. По негово време, а и по-късно, кралят се ползва с репутацията на Дон Жуан. Херцогът на Норфолк твърди, че той „е постоянно настроен за любовни приключения“. Портиерът в двореца „Сайън Хаус“ — Каунсъл, заявява на Джон Хейл, викарий на Айзълуърт: „Когато беше на гости на стария лорд на Уинчестър, нашият господар кралят разполагаше с малък запас от млади момичета в своите покои във Фарнам.“

Съществуват обаче косвени доказателства, че Хенри е по-добър в любовната игра, отколкото в самия полов акт. Неговата сексуална потентност вероятно е била ограничена, както може би намеква в едно свое изказване братът на Ан Болейн, лорд Рошфор, по време на съдебния процес срещу него. Според данните, с които разполагаме, той казва: „Le Roy nestoit habile en cas de soy copular avec femme, et quil navoit ne vertue ne puissance“[111] (Letters and Papers, VІІІ (1885), pp. 214–215). На 18 май 1536 г. Шапюи споделя, че в леглото „кралят не притежава нито сила, нито опит, както твърди неговата наложница“[112]. Когато през април 1533 г. Шапюи изказва съмнения пред монарха, че заместването на Катерина с нова съпруга непременно ще доведе до раждането на желаните деца, Хенри отговаря раздразнен: „Не съм ли аз мъж като всички останали? Не съм ли? Не съм ли?“ И добавя: „Не съм длъжен да ви давам доказателства за това, нито да ви посвещавам в тайните си.“ (Calendar of State Papers, Spanish, IV, part II. Ed. 1882, p. 638).

Джейн Сиймор наистина сбъдва неговите мечти като му ражда син — бъдещият крал Едуард VI, но умира от родилна треска дванадесет дни по-късно. Никой не може да каже какво би се случило с Джейн, ако беше останала жива, като имаме предвид импулсивната и променлива натура на нейния съпруг краля. Шапюи хвърля известно съмнение дори върху личните качества на Джейн, отбелязвайки за бъдещата кралица на Англия в писмото си до младия тогава Антоан Пероне[113] от 18 май — деня преди екзекуцията на Ан Болейн, следното: „Оставям на вас да прецените дали тя, бидейки англичанка и от дълго време в кралския двор, може да запълни празнината и дали изобщо знае какво всъщност означава бракът.“ („si elle ne tiendroit pas a conscience de navoir pourveu et prevenu de savoir que c’est de faire nopces“). „Когато той реши да се разведе с нея, ще намери достатъчно свидетели[114].“

Хенри спи с четвъртата си жена, Ана от Клеве, за която се жени през януари 1539 г., но споделя, че поради нейната физическа непривлекателност няма „нито желание, нито сили да консумира брака си“. Според неговия лекар — д-р Чембърс, кралят „е в състояние да осъществи полов акт с други жени, но не и с нея[115]. Монархът се хвали пред другия си лекар — д-р Бате, че все още има мокри сънища[116]. Въпреки всичко е странно, че кралят смята за толкова необходимо да изтъква своята полова потентност. Така или иначе, той се развежда с Ана от Клеве на 10 юли 1540 г.

Дали се опитва да осъществи полов контакт с младата Катерин Хауърд, за която се оженва на 28 юли 1540 г. Не би трябвало да се съмняваме в това, защото той възлага на нея надежди да му роди деца. Макар да е обявена за кралица на Англия, Катерин никога не е коронясана. През април 1541 г. френският посланик казва, че «Катерин вероятно е бременна, което много би зарадвало краля, който, както изглежда, вярва в това и настоява, ако кралицата наистина е бременна, да организира нейната коронация в Уитсънтайд.» Едно от главните обвинения обаче, повдигнати по-късно срещу тази жена, се основава на «твърденията на лекарите, че тя не може да зачене».

Бракът на Хенри с Катерин Хауърд се превръща в истинско нещастие. Вятърничава и глупава, тази жена се превръща в удобен инструмент в ръцете на фамилията Хауърд, а между впрочем има любовни връзки и преди брака си с краля. Нейният любовник Хари Мадокс е обвинен, че «имал навика да опипва най-интимните и други части от тялото на кралицата». Самата Катерин признава, че Франсис Дирам «е лежал много пъти на леглото ми по жакет и панталон и след това се е пъхал в постелята ми чисто гол и се е възползвал от мен по начина, по който мъжете се отнасят със своите съпруги». При тези срещи двамата «се целували по най-чудновати начини, притискайки коремите си като две влюбени врабчета». Едно запазено писмо от Катерин до Дирам завършва с думите: «Твоя до края на живота си.» Но за нея този край настъпва твърде скоро. С учудваща липса на дискретност, тя скоро след сватбата си с краля си намира нов любовник — Томас Кълпепър, който «умишлено и съзнателно се държи неприлично към кралицата, а и тя му отговаря със същото.»

Когато Хенри VIII е уведомен за изневерите на жена си от архиепископ Кранмър — защото макар целият двор да знае за случващото се, само Кранмър е човекът, който би уведомил краля, — монархът отначало отказва да повярва, докато не му представят доказателства, които са много по-убедителни, отколкото в случая с Ан Болейн. Едва тогава той приема, че са му казали истината. Убеден в измяната на Катерин, Хенри наистина изпада в шок, а любовната връзка на жена му показва, че той не е вече онзи, който е бил преди десет години и е загубил много от своята мъжественост, превръщайки се в един посивял и измъчен човек, физически непривлекателен и емоционално нестабилен. Отдръпването на Катерин никак не е трудно да се обясни. За краля обаче това е предателски акт, равносилен според закона на държавна измяна — удар върху неговото самочувствие и нож, забит в най-чувствителната част на неговото тяло. На 7 декември 1541 г. френският посланик Шарл дьо Марияк съобщава на крал Франсоа I:

«Кралят[117] е превърнал обичта си към кралицата в омраза и така страда от нейната измяна, че напоследък го смятат за луд, защото веднъж поискал меч, за да убие тази, която някога е обичал. По време на заседание на Кралския съвет той внезапно поискал да приготвят конете, без да спомене закъде е решил да пътува. Друг път казвал без никаква връзка [hors de propose] с темата на разговора, че тази никаквица никога не е получавала такова удовлетворение от невъздържанието си, каквито мъчения ще изпита в смъртта си. И накрая той често избухвал в сълзи, оплаквайки нещастието си да случи с такива неподходящи съпруги, като обвинявал съвета за тази последна своя несполука.»

Катерин Хауърд е обезглавена на 13 февруари 1542 г. На 3 март 1541 г. Марияк осведомява своя крал, Франсоа I: «Той[118] каза, че управлява един нещастен народ, който скоро ще направи толкова беден, че няма да има сили да му се противопостави». Посланикът добавя: «Той е побелял и изглежда много остарял, откакто го сполетя нещастието (malheur) с неговата последна кралица, и не би искал и да чуе да си взима друга, макар че непрекъснато е в дамска компания, а министрите му го умоляват и настояват да се ожени отново.» Осем месеца по-късно Шапюи изпраща сведение, че Хенри VIII все още е «тъжен и не му е до тържества и жени».

Монархът излиза от това състояние и на 12 юли 1543 г. прави последния си брачен експеримент, като взима за съпруга два пъти овдовялата Катерин Пар. Първият ѝ съпруг е сър Едуард Бърг, внук на втория лорд Бърг, и полудява, когато тя е още шестнадесет или седемнадесетгодишна. След като овдовява, Катерин става трета съпруга на Джон Невил, лорд Латимър, който е около двадесет години по-възрастен от нея. Лордът донякъде се компрометира, като взима участие в бунтовническото Поклонническо движение на Божията милост, но успява да излезе от това положение, без да пострада. Нито този инцидент обаче, нито твърдите протестантски убеждения на неговата съпруга не попречват на Хенри VIII да направи предложение за брак на Катерин, когато тя остава вдовица след смъртта на Латимър през март 1543 г. Катерин Пар не е по-красива от Ана от Клеве, но е добра по душа и доказва, че може да бъде любяща и грижовна съпруга, която се грижи за Хенри по време на неговите боледувания и се отнася с нежност към децата му. Тя безспорно има предпочитание към болнави и застаряващи съпрузи, но може би е живяла с мисълта, че е получила компенсация за това, като скоро след смъртта на Хенри се омъжва за четвърти път за разпуснатия Томас Сиймор — лорд Сиймор от Съдли, чичото на Едуард VI. Собствената ѝ смърт обаче също наближава и тя умира през 1548 г. по време на раждането на своята дъщеричка Маргарет. Това поне я избавя от необходимостта да стане свидетелка на екзекуцията на нейния съпруг, осъден за държавна измяна, състояла се на 20 март 1549 г.

Макар че Катерин Пар е във фертилна възраст, няма сведения да е забременявала от Хенри VIII. Това обстоятелство може да е чиста случайност и да не може да служи за доказателство, но съществуват достатъчно причини да се съмняваме, че по онова време кралят вече е импотентен. С това може да се обяснят някои от неговите жестоки и нечовешки постъпки, които може би извършва като реакция, осъзнавайки неспособността си да изпълнява пълноценно, както би му се искало, задълженията си на любовник и съпруг, както и като крал да осигури престола с наследници от мъжки пол.

Много по-достоверно е сведението за влошаващото се здравословно състояние на краля, което от 1536 г. нататък оставя видим отпечатък и върху неговия характер. По-малко от година след споменатия инцидент на рицарския турнир кракът на Хенри VIII започва да се покрива с язви. «Мечтаех да видя краля мъртъв, но той скоро ще умре — кракът му ще го погуби» — казва Хенри Поул, лорд Монтагю, на своите съдии на 24 март 1537 г. Един месец по-късно Хъси пише на своя господар лорд Лайл, че «кралят малко излиза, защото кракът му е подут» (The Lisle Letters, ed. Byrne, 1981, vol. IV, p. 288). На 12 юни същата година самият крал се оплаква на херцога на Норфолк, че не е в състояние да пътува до Йорк («което ти трябва да запазиш в тайна»), защото краката ни се напълниха с телесна течност и нашите лекари ни съветват да не пътуваме на дълги разстояния през горещия сезон.“ С течение на времето и двата му крака се инфектират и това го довежда до сериозна криза през май 1538 г. Френският посланик Гаспар дьо Колини, сир на Кастийон, докладва на конетабъла на Франция, херцог Анри дьо Монморанси, че „кралят е затворил една от фистулите на краката си и в продължение на десет-дванадесет дни телесните течности, които не са могли да изтичат, така са го задушили, че понякога не може да говори, лицето му е почерняло и изобщо се намира в голяма опасност.“

Макар че тези кризи са спорадични, заболяването става хронично. Братът на лорд Монтагю, сър Джефри Поул, който също е осъден на смърт, но по-късно изпълнението на присъдата е отменено, коментира през ноември 1538 г., че Хенри VIII страда от „отеклия си крак, което не би било приятно на никого“ и добавя сякаш в мечтите си, че монархът едва ли ще живее още дълго. През март 1541 г. краката на краля отново му причиняват сериозни неприятности. Както пише Марияк на френския крал, „фистулите на краката на Хенри VIII, които досега поддържаха здравето му, изведнъж са се затворили за негов ужас, защото преди пет-шест години при подобен случай той е мислел, че ще умре. Но сега му е приложено спешно лечение и вече е добре, а треската му е преминала.“ Имперският посланик пък пише на кралицата на Унгария през май 1544 г., че „кралят[119] едва се държи на краката си и едва стои прав“. А на императора на Свещената Римска империя същият посланик съобщава на 18 май 1544 г.: „Той[120] има най-ужасните крака на света и тези, които са ги виждали, се чудят, че не е постоянно на легло, и смятат, че той не би понесъл и най-лекото физическо усилие без опасност за живота.“ По-късно наистина се налага монархът да бъде качван по стълбите със специално механично приспособление, напомнящо носилка. Госпожа Елизабет Холанд признава „че кралят много е наддал на тегло и не е в състояние да се движи по стълбите, а го пренасят със специално устройство.“

Освен че постоянната неприятна болка има психологически ефект върху съзнанието на Хенри VIII, страданието му представлява и сериозен медицински проблем. Някои днешни учени смятат, че боледуването на Хенри VIII е в резултат от зараза със сифилис, която обяснява честите неуспешни бременности на неговите съпруги. Освен прогресиращата инфекция по краката му, което е един от възможните симптоми на сифилитично заболяване, носът на Хенри също е обект на малформация, което е видно от по-късните му портрети, и може да означава, че той е имал болестни изменения на тъканите[121]. Но от друга страна, нито той, нито децата му проявяват явни симптоми на сифилитичната инфекция, нито пък има сведения за това в документите от онова време. Защото в противен случай със сигурност щеше да има информация за прилагане на някои от известните тогава терапии на тази болест, като например приемането на малки количества живак. Така че изглежда малко вероятно Хенри VIII да е страдал от сифилис.

Други учени лансират идеята, че здравословните проблеми на Хенри VIII трябва да бъдат свързани с лошия му начин на хранене, който води до появата на скорбут. Кралят консумира твърде много месо — обилно подправяно и консервирано през зимните месеци, за сметка на малко плодове и пресни зеленчуци, и поради това организмът му изпитва остър недостиг на витамин С. И наистина, описаните симптоми на неговото заболяване съвпадат точно с характерните проявления при остра атака на скорбутно заболяване: покриване на долните крайници с язви и впоследствие с гъбични образувания, възпаления и болки, лош дъх, отпадналост, затруднения при движение, недостиг на въздух, едематозни отоци, зачервяване, раздразнителност и депресия. Но Хенри едва ли е бил единственият, който е страдал по онова време от начина си на хранене. Това иначе интересно предположение, подобно на много други теории по въпроса като тази, че Хенри VIII е страдал от свръхпропускливи стени на тънките черва, остава в сферата на хипотезите.

В случая по-важен е фактът, че независимо от споменаването в документите на „отеклия крак“ на краля още през 1528 г., истинските му здравословни проблеми настъпват едва след злополучния рицарски турнир през 1536 г. Доста е вероятно, получената тогава травма да допринася за появата на варикозни язви, причинили по-късно поради неправилното им лечение тромбоза в единия крак и хронично обязвяване на бедрото. Същевременно кралят може да е имал и остеомиелит — хронична септична инфекция на бедрената кост, причинена вероятно също от инцидента през 1536 г.

Така вследствие от хроничните болки и чувството за дискомфорт, съпътстващо Хенри VIII в годините след 1536, допринасят за неговата раздразнителност, импулсивни решения и в крайна сметка за цялостното влошаване на неговия характер. Известният биограф на краля — професор Скарсбрик обаче не открива голяма разлика в поведението на Хенри VIII преди и след 1536 г. По този повод той пише: „Хенри не става много по-жесток, отколкото е бил преди, нито по-агресивен или по-лаком“ (J. J. Scarisbrick, Henry VIII). Друг английски изследовател — Дж. Р. Елтън, се съгласява донякъде с тази преценка, но добавя, че „без съмнение неговата[122] физическа недодяланост, подозрителност, арогантност и политическа ловкост стават толкова по-отявлени, колкото повече изпълняването на капризите му и раболепието на околните влияят върху този може би най-егоцентричен характер в историята.“ (G. R. Elton, Henry VIII). Ранните години на владетеля наистина издават и неговия капризен характер, и коравосърдечността му, проявили се в свалянето на Улзи, когото е използвал като оръдие за решаване на своя „голям проблем“ в безсърдечното отношение към първата му жена и дъщеря и в екзекуцията на сър Томас Мор, с когото без съмнение е в най-близки приятелски отношения. След 1536 г. обаче в кралския двор се усеща по-голямо напрежение, тъй като самият крал става особено подозрителен и капризен. Той изпитва сатанинско удоволствие от това да си играе със своите жертви като котка с мишка и в един момент ги осъжда на смърт, а в друг — спира изпълнението на присъдата, но ги оставя да живеят в неизвестност до последния момент. Когато през 1543 г. е почти сигурно, че архиепископ Кранмър ще изгуби кралското благоволение, Хенри VIII, който решава да го пощади, го оставя известно време да стои на тръни в очакване на най-лошото и едва тогава му съобщава, че го е помилвал.

През по-голямата част от управлението необикновено силното себелюбие на краля остава доминираща черта на неговия характер и колкото повече се влошава физическото му здраве, толкова по-изявено и по-подвластно на моментното му настроение става то. Това е нещо повече от каприз и по-скоро прилича на непълноценност, изразяваща се както в личните му отношения, така и в ролята му на владетел. Той постоянно се нуждае от нови потвърждения на неговото самочувствие на крал и любовник. В емоционално отношение кралят прилича на малко момче, което се държи като гамен и се нахвърля на всяко нещо, което пожелае, независимо от последствията. Не успее ли да постигне своето, той дава израз на своето диво раздразнение. „Два пъти в седмицата кралят го ругае — разказват за всесилния му министър Томас Кромуел — и понякога яко го пердаши по главата, но въпреки това дори когато е бил наплескан по врата и сдрусан като куче, той се появява в голямата зала с непроменено и толкова весело изражение на лицето, сякаш нищо не се е случило.“ „Всичко трябва да става според желанията на краля“ — отбелязва Шапюи. „Такива принцове не търпят никакви ограничения или противопоставяне на желанията им“ — заключава Ралф Морис, личен секретар на архиепископ Кранмър (Ralph Morice, Anecdotes of Archbishop Cranmer, p. 266).

И наистина, Хенри VIII не търпи да се противопоставят на волята му. „Не бива да се изненадвате, ако видите някой обесен, разкъсан на четири или обезглавен, и то понякога за съвсем незначителни изказвания, които са били разтълкувани като насочени срещу краля“ — отбелязва през 1541 г. един посетител на Лондон. „Не си спомням — твърди френският посланик Марияк, като описва настроенията на придворните на английския крал през същата онази година — да съм виждал по-намръщени хора, защото те просто не знаят на кого да имат доверие, а кралят, който лично е обидил повечето от тях, не вярва на абсолютно никого.“ Същият дипломат съобщава на 29 май 1541 г. на своя крал Франсоа I: „Мога да добавя, че вчера всички отрязани глави, които бяха накачени по моста [на Лондон], бяха свалени оттам, така че хората да забравят тези, чиито отсечени глави им припомнят за тях, или пък, за да накачат на тяхно място нови… защото преди празника на св. Йоан Кръстител смятат да се заемат с Тауър и със затворниците там.“

Терорът се превръща в инструмент на английската политика. Посланикът Кастийон пише на френския крал: „Мисля, че малцина от висшите благородници в тази страна са в безопасност“. Съдебните процеси, водени за противодържавни действия, са с предизвестен край. Семейство Поул, за което се смята, че може да предяви някакви претенции към короната, дава най-много жертви.

През периода 1539–1540 г. на смърт са осъдени не по-малко от петдесет и трима души, повечето от които след това са екзекутирани. Ако вината за това е отчасти на кралските съветници, кралят лично контролира хода на тези дела. Смъртта шества по земята след сянката на Хенри VIII. Кастийон казва на 26 януари 1538 г., че Хенри се е превърнал в „най-опасния и жесток човек на света“. „Той е побеснял и не са му останали нито разум, нито съчувствие“ — добавя френският посланик. В една от днешните биографии на Хенри VIII се твърди, че кралят по онова време е „болен и уплашен и поради това се превръща в един от най-опасните тирани — потаен, невротичен и непредсказуем“ (Lacey Baldwin Smith, The Mask of Royalty, p. 234).

Това е постепенен процес. Ако инцидентът, който Хенри VIII преживява през 1536 г., и по-сетнешното страдание от остеомиелит и язви по краката са само спирки по един път към разкриването на неговия вече изграден характер, последвалите брачни приключения — ако не се брои последното, с Катерин Пар — имат травмиращ ефект върху монарха. Ако може да се вярва на Фокс (Foxe, Acts and Monuments, vol. V, pp. 553 ff.), дори Катерин Пар веднъж е на косъм да изпадне в немилост. Тя открито не се съгласява с краля по някакъв богословски въпрос. Хенри е толкова обиден от нейната дързост, че по съвет на Стивън Гардинър прави извлечения от закона и като я обвинява в ерес, издава заповед за нейното арестуване. „Хубава работа — коментира раздразнено кралят, — жените да стават богослови; и голяма утеха за мен — да остарея, за да ме поучава съпругата ми.“ По една щастлива случайност Катерин научава какво се готви срещу нея и казва на краля, че е било твърде погрешно от нейна страна да изразява становища по религиозни въпроси, различни от тези на съпруга ѝ. Хенри се успокоява. „Наистина ли мислиш така, скъпа, и наистина ли твоето възражение нямаше да доведе до лош край? В такъв случай ние отново сме най-добри приятели, каквито бяхме.“ Себелюбието на краля е толкова голямо, че някои днешни изследователи[123] определят състоянието му като „умопомрачение, мегаломания, причинена от едно общество, което гледа на своя суверен като на единствената възможна гаранция срещу подновяването на гражданската война и което е решено да го издигне в култ и като образец на човек, и като символ на обществения мир и сигурност.“

Дали тази мегаломания не е параван за прикриване на едно дълбоко чувство за малоценност? Да твърдим, че Хенри VIII е страдал от комплекс за малоценност, пренесен от личния му живот в обществената му дейност, означава да застанем срещу всички тогавашни оценки на неговата личност и срещу мнението на повечето днешни историци. Защото неговите съвременници го смятат за един от най-надарените мъже на онова време, а днешните изследователи, макар че имат различия помежду си по въпроса за историческата отговорност, която краля носи, все пак плащат дан на неговото умело държавно управление. И въпреки това, независимо от всички заблуди и възражения срещу изразеното тук мнение, зад всичко казано за Хенри VIII може да се види онова малко гаменче, на което той често прилича с постъпките си. Защото непрекъснато е обхванат от страхове и тревоги за възможни заговори срещу него и всякакви конспирации, насочени към свалянето му от престола. Страхува се също така от болестите и смъртта, поради което прави списък от мехлеми и лекарства и изпада в голяма зависимост от своите лекари, особено от д-р Чембърс и сър Уилям Бате. Кралят се проявява като истински хипохондрик, който хуква да се спасява в случаите на така наречената „болест на изпотяването“ — едно сравнително ново и често завършващо със смърт заболяване, от което, изглежда, страдат главно хората с благородно потекло. „Самото споменаване на изпотяването е така страшно и ужасяващо за слуха на Негово величество, че той смята за по-благоразумно въобще да не приближава местата, където болестта се е появявала“ — отбелязва неговият съветник, епископ Гардинър. Когато през 1528 г. в Англия избухва епидемия от тази смъртоносна болест, която поваля на легло както кралицата Ан Болейн, така и брат ѝ Джордж, Хенри се оттегля в стаята си и се изолира колкото може от общуване с други хора. „Кралят е най-страхливият човек по отношение на тези неща, когото съм виждал“ — споделя френският посланик. Както е известно, в документите от онази епоха са отбелязани пет големи епидемии от английската болест на изпотяването (Sudor Anglicus), която не е идентична с чумата и се разпространява най-напред през 1485 г., а след това и през 1508 г., 1517, 1528 и за последен път през 1551 г. Вероятно става дума за някаква разновидност на инфлуенцата. Що се отнася до епидемията от 1528 г., графинята на Норфолк пише през септември същата година на архиепископ Улзи, като му разказва как лекува хората, страдащи от новата болест. „Ако те са дълбоко засегнати от болестта, им давам меласа с големи количества вода, а за подутите им стомаси им давам да ядат валерианови корени.“ Освен това тя съветва Улзи да не допуска в продължение на една седмица до себе си хора, които страдат от тази болест. „Оцет, пелин, розова вода и трохи от черен хляб се смесват и увиват в ленена кърпа и се поднасят към носа, за да се вдишват изпаренията, но не трябва да се допират до очите“ — продължава своите съвети херцогинята. Оказва се, че херцогът на Норфолк и някои от неговите прислужници се разболяват. По този повод херцогинята пише: „Господарю мой, никога не съм виждала хора да са толкова зле, колкото при боледуването от тази болест; между 12 и 16 часа те са много голяма опасност. Някои от тях се потят обилно, други — много малко… но за всеки случай най-разумно е болният да е на легло поне 24 часа.“

Бащата на Хенри VIII, макар и загубил своята популярност през последните години от управлението си, остава докрай един отговорен и успешен монарх, който поддържа бюджета на кралството в равновесие и се въздържа от скъпоструващите военни експедиции зад граница. Хенри остава много далеч от своя преждевременно остарял баща и не продължава водената от него политика. Той харчи купища пари и възобновява станалата традиционна вражда с Франция. Кралят харчи като луд за строителство, прахосвайки парите, които събира от конфискуваните манастирски владения, и слагайки начало на „Голямата девалвация“ на английската икономика. През годините на неговото управление той се ползва от услугите на лоялни и способни министри, които придават форма и съдържание на политиката, която той иска да води. Но Хенри VIII е много податлив на психологически натиск и в някои насоки е просто интелектуално безотговорен, водейки политиката, която е заимствал от други, въобразявайки си, че е лично негово творение. Освен това той е капризен, променя водената от него политика, която преди това е подкрепял ентусиазирано; унищожава тези, от съветите на които някога се е възползвал. Безпринципен и вятърничав, кралят, според историка Скарсбрик, е „постоянен само в налагането на своята височайша и импулсивна воля“. Оставен на собствените си възможности, монархът се движи сякаш слепешката, както най-добре показват годините на неговото управление, последвали отстраняването от власт на Томас Кромуел. Макар че притежава (по думите на Ерик Айвс) „необикновена устойчивост при постигането на поставените цели, което си остава най-активизиращата черта на характера му“, тези цели често се променят според неговото настроение. Твърденията, че е велик владетел, изглежда, се основават на поредица от исторически случайности, отколкото на реални постижения.

„Великият Хари“ най-вероятно е страдал от тежко психическо разстройство, което се проявява напълно в обстоятелствата, съпътствали живота му. Между неговите изявления и делата му съществува огромна пропаст. Ако наистина не се е самозаблуждавал — което е твърде вероятно, като имаме предвид какво говори, когато фактите сочат съвсем друго, — той трябва да е бил невероятен лицемер. За Хенри VIII е много характерно това, което се случва на смъртното му легло: в завещанието си той изразява желание на гроба му в Уиндзор да бъде издигнат олтар, пред който „ежедневно да бъдат отслужвани литургии, докато свят светува“. Така кралят определя за себе си хиляди меси, а посредством Закона за даренията на литургии лишава своите поданици от това право. Пак в своето завещание Хенри пише, че предава душата си на „светата небесна общност“, припомняйки „своите добри дела и милосърдни трудове“, които е извършил в „чест и за да достави радост на Господ“. Това е ярко доказателство за смутеното му самосъзнание. Постоянните му и резки промени на настроението, неговата крайна мнителност, продиктуваните от капризите му решения се коренят в безбрежното му себелюбие, подбуждано от свирепите пристъпи на здравословните му проблеми. Защото, както отбелязва сър Томас Мор, „след като душата и тялото са толкова близки и свързани помежду си, че заедно съставят отделната личност, увреждането на всяко едно от тях засяга и двете“. Затова може да се каже, че всички онези, които са застигнати от смъртта или от затворническата килия по заповед на Хенри VIII, със сигурност не биха станали жертви на една разумно провеждана политика, а не на политика, направлявана от нюансите на обърканото съзнание на владетеля.

Осма глава

Шведска сага

Независимо, че лудостта на Хуана Кастилска и на дон Карлос са били заплаха за стабилното развитие на техния народ, на практика никой от тях не е упражнявал пряко държавната власт. Всъщност само двама от така наречените „душевно разстроени“ средновековни европейски монарси са управлявали реално своите страни и са оставили трайна следа в историческото им развитие: Шарл VI Френски и Хенри VI Английски. Макар че, както видяхме, пристъпите на лудост на Шарл са периодични, те обхващат дълги периоди от време, дестабилизират управлението на държавата и допринасят за бедственото и хаотично положение на народа по време на война с англичаните. За разлика от Шарл периодите на умопомрачение, в които изпада Хенри VI, са сравнително кратки, но се случват в моменти на остра политическа криза и затова имат изключително тежки последствия за Англия. Такава е и лудостта на шведския крал Ерик XIV. Неговото управление трае само осем години и завършва със свалянето му от престола през 1568 г., но ефектът, който менталният му срив — очевидно дължащ се на шизофрения в края на царуването му, има катастрофални и дълготрайни последици за шведското кралство и шведските поданици.

Народът, на който Ерик става крал през 1560 г., има сравнително дълга история, но много по-късно се консолидира в съвременна за тогавашните критерии държава. От времето на Калмарския съюз през 1397 г. в продължение на столетие и половина Швеция е обединена с Норвегия и Дания в общо кралство, управлявано от датския крал. След това, през 1520 г., като следствие от клането на шведски първенци в Стокхолм — около осемдесет от тях са екзекутирани само за един ден, 8 ноември 1520 г. — извършено по заповед на душевноболния датски крал Кристиян II, сам жертва на лудостта, шведите въстават срещу датските си господари, водени от благородния мъж Густав Ваза, който загубва най-близките си по време на „кървавата баня“.

Густав Ваза дава облика на една нова Швеция. Той насърчава развитието на икономиката, ограничава останалото от стари времена влияние на Римокатолическата църква и отдава предпочитанията си на Протестантската реформация, като по този начин Шведската църква, подобно на Английската, става до голяма степен зависима от короната. Ваза се справя и с разединената шведска аристокрация, като сплашва едни, а други подкупва, най-вече като ги възнаграждава с конфискувани от Църквата имения. Така страната се превръща в силна и добре функционираща монархия, която става първостепенна сила в района на Балтийско море.

Първият крал на новоосвободената шведска държава[124] е човек с невероятни способности и опит, но неговият характер има и някои тъмни страни, показващи склонност към душевна нестабилност. Противниците му го наричат „тиранин и ловджийско куче“. Когато се ядоса, става опасен. Веднъж дъщеря му Цецилия го довежда до гняв, той я хваща и ѝ отскубва косите от корен. Някакъв златар, който си е взел почивен ден без разрешение, е така пребит от краля, че умира от раните си. Друг път един секретар си позволява да го ядоса и кралят го гони дълго време из двора около замъка с нож в ръка. По характер Густав е много избухлив и в гнева си действа направо като луд. Единият му син — херцог Магнус от Остерготланд, също полудява. Другият — Йохан III, наследил Ерик на престола, макар и да се владее по-добре, все пак не може да се смята за напълно нормален. Той например винаги държи подръка железен чук, който не се колебае да използва срещу тези, които го ядосват.

В началото на своето царуване най-големият син и престолонаследник на Густав — Ерик XIV не дава признаци за нещо обезпокоително. Точно обратното — в много отношения той е образец на всички добродетели и пример за истински ренесансов владетел. Владее латински и знае френски, испански, немски, италиански и фински, в библиотеката му се срещат и книги на гръцки и на еврейски език. Чете много и се интересува от география, история и политически науки; познава трудовете на Макиавели, когото смята за свой учител в политиката и военното дело. Проявява интерес и към съвременните изобретения и архитектура; умее да рисува и да гравира; във военното дело се проявява като голям откривател, но по-скоро на теория, отколкото на практика. Кралят свири на лютня; занимава се с пчеларство и е запален по астрологията, като на моменти се оставя да бъде ръководен от звездите, което има фатални последствия за него. Така в подготовката му са налице всички необходими дадености, за да стане велик владетел, а освен това го смятат и за подходяща партия за брак с Елизабет Английска.

Всички дадености — но само на пръв поглед! Ерик изглежда много по-подготвен в абстрактните политически идеи, отколкото в практическите действия. Като се осведомява, че родът Ваза не може да се похвали с по-знатни предци от останалите шведски аристократични родове, той разработва грандиозна концепция за правото му да заема кралския престол в страната. Най-напред фактът, че приема кралското име Ерик XIV (Ерик XIII е починал още през 1440 г.), има символично значение; той изразява желанието на краля да подчертае приемствеността на шведската монархия и да насочи вниманието на останалите към царуването на предишните шведски владетели. Ерик се възхищава на славното „готско“ минало на страната и по-късно лично превежда на шведски пълната с измислици история на готите от Йоханес Магнус[125].

Издигането на монархията в култ е характерно за всички държави по света през шестнадесетото столетие, но в желанието да възвеличи своето положение и да се издигне над по-първите благородници в страната, към политическите аспирации на които се отнася с подозрение, Ерик изпада в мегаломания. По принцип вероятно той е бил неуверен в себе си човек, страхуващ се от всяко реално или имагинерно предизвикателство към кралската му власт. Между другото Ерик е първият шведски крал, който настоява да се обръщат към него с „Ваше Величество“. Недоверието му става маниакално; темпераментът му е много непостоянен и навсякъде съзира заговори срещу себе си в кралския двор. Така това, което в началото изглежда е само дребен недостатък на неговия характер, с течение на времето се превръща в мания. Според думите на изследователя Майкъл Робъртс „скъпоценният камък е бил пукнат от самото начало и при всеки по-силен удар е съществувала опасност от разпадането му на части“. (M. Roberts, The Early Vasas, p. 201)

Още преди смъртта на баща му Густав, започват преговори за уреждане на брака на Ерик. Изборът на принца пада върху младата английска принцеса Елизабет — по онова време полусестра и наследница на кралица Мери Тюдор. На пръв поглед тя не изглежда много изгодна партия, защото като протестантка отношенията ѝ с нейната сестра католичка са твърде обтегнати (а според католическите догми тя е незаконородена), а и никой още не знае, че бременността на Мери ще се окаже неуспешна. Бащата на Ерик — Густав Ваза, е по-малко ентусиазиран от този брак, отколкото сина му, но, от друга страна, ако Елизабет стане кралица, сватбата ѝ с Ерик би се превърнала в много престижно начинание и би помогнала за консолидирането на шведската власт в Северна Европа. Във всеки случай по онова време браковете с шведски благороднически фамилии не са на особена почит и по такъв начин кръгът на свободните протестантски принцеси доста се стеснява. На този фон Елизабет наистина би била чудесен избор.

Наставникът на Ерик, Дионисиус Бойреус, е изпратен в Лондон да проучи как стоят нещата и ако е необходимо, да започне преговори за този брак. В качеството си на legatus perpetuus[126] той изтъква пред своите домакини, че евентуалната сватба на Ерик с Елизабет ще засили английската търговия с балтийските държави. Обръща внимание и на кралското потекло на Ерик, който не е просто някаква издънка от рода на „прости хора, откъснали шведския трон от датската корона“. Но кралица Мери Тюдор като истинска католичка няма намерение да си губи времето с един протестантски принц от Севера и изразява своето негодувание, че шведският пратеник се е обърнал е предложение първо към сестра ѝ, която недолюбва, така че в крайна сметка тя отхвърля предложенията на Бойреус по отношение на Елизабет.

За една година обаче след пристигането на Дионисиус в Лондон обстановката там се променя съвсем неочаквано и Елизабет наследява сестра си на английския трон. Тогава тя изпраща послание до бащата на Ерик — Густав Ваза, в което заявява, че приятелството, което той ѝ засвидетелства, и особено през мрачното време на управлението на нейната сестра, е нещо, което тя високо цени. Въпреки това „тя не е въодушевена от мисълта за брак [с Ерик], защото Бог така е обсебил съзнанието ѝ с желание за безбрачен живот, че тя не ще се откаже от него.“ Затова тя се чувства задължена да отклони „красивия и любезен подарък“ на Ерик, но ще направи всичко възможно, за да улесни желанието на Ерик да се ожени за която и да било друга принцеса. Освен това Елизабет заявява, че „приема да бъде негова длъжница във всичко друго само не и в областта на брачните въпроси“[127].

Тези доводи обаче не обезкуражават Ерик и той продължава да настоява на предложението си за брак. Веднъж обладан от някаква идея, той не се отказва лесно от нея. Пише на кралицата в изблик на егоцентричната си любов, че „omnino confidam et amare ne prosequi“[128]. Казва ѝ, че е привързан към нея от една вечна любов, че и до този момент я обича вярно и неизменно и че е окуражаван от нейните „велики жестове на благоразположение и привързаност каквото и да са означавали те“.

Елизабет обаче е пределно ясна, макар че никой не иска да я разбере. „Научавайки, че принцът очаква да се ожени за мен, изразих моето съжаление, че не мога да сключа подобно споразумение“ — напомня тя на шведския посланик на 6 май 1559 г. Въпреки това една помпозна шведска делегация начело с брата на Ерик — херцог Йохан, пристига в Англия да настоява за кандидатурата на принца за брак с кралицата. Елизабет се извинява за недостатъчно добрия прием, който им е оказан, но на 23 юли 1559 г. повтаря, че не би желала „да променя сегашния си самотен начин на живот… Затова не бива да бъде убеждавана да избира свой брачен партньор или да изслушва нечии ходатайства по този въпрос.“

Тогава Ерик решава, че единственият начин да убеди кралицата да промени своето мнение е лично да се яви пред нея. Баща му дава своето съгласие, а шведският Риксдаг[129] гласува средства за пътуването. Преди обаче да потегли на път, баща му Густав умира (на 29 септември 1560 г.) и Ерик става крал. Сега Елизабет няма как да отхвърли предложенията за брак на един могъщ владетел. Малко след като е коронясан, без съгласието на английската кралица, Ерик отплава, но и природата се оказва срещу него. В пролива Скагерак се разразява такава силна буря, че корабът на шведския крал отчаяно търси спасение. Един от другите кораби на кралската флотилия се разбива, а трети, в който пътуват двамата по-малки братя на Ерик — Карл и Магнус, временно се смята за изчезнал. Тогава кралят пише на Елизабет за провала на своето пътуване, но все пак смята, че не всичко е загубено, защото то доказва сериозността на неговите намерения. „Въобще не бих се оплаквал от тези трудности и опасности, ако те ви накарат да промените мнението си относно моето предложение за брак… Обичам ви повече от себе си. Никой обаче не е толкова глупав да продължава да обича, ако самият той не е обичан… Съдбата оттук нататък стана за мен по-коравосърдечна от стомана и по-жестока от Марс.“

С други думи, няма отърваване от този упорит влюбен, който обещава да отплава за Англия още следващата пролет. Ерик получава от своя пратеник в Лондон — Нилс Гиленстирна, високопарни описания на красотата и интелигентността на Елизабет, както и уверения за големия ентусиазъм, с който тя очаква пристигането му — нещо, на което сме по-малко склонни да вярваме. В отговор Ерик изпраща романтични писма, написани на изискан латински, които подписва „VM frater et consanguineus amantissimus, Ericus“[130]. В „Историята на Нюкасъл и Гейтсхед“ четем:

„Кралят беше убеден от хитрия английски агент в Стокхолм да купи диаманти, които да подари на кралицата. Очаквайки пристигането на краля, лондонските амбулантни търговци продаваха на наивните минувачи дървени гравюри, изобразяващи Елизабет и Ерик един до друг на отделни тронове. Гражданите на Нюкасъл се съгласиха да предоставят дома на кралицата на разположение на Ерик и изработиха специални гоблени, с които да я украсят. Бяха похарчени 10 шилинга за да белосат голямата зала в двореца на Нейно величество в града преди пристигането на шведския крал, а на Робърт Хорсброк бяха платени 2 лири за един тон бира, с която да забавляват височайшия гост.“ (R. Welford, History of Newcastle and Gateshead, 1884–1887, II, p. 370)

Независимо че Елизабет отрича да има каквито и да било планове за женитба, европейските кралски дворове продължават да гледат сериозно на такава възможност, както личи от думите на Спелт, отправени към сър Уилям Сесил на 22 април 1560 г.

Трудно е да разберем дали целият този театър е имал нещо общо с действителността, но поне като театър си го бива. Докато някои членове на Английския кралски съвет, какъвто е Сесил, не биха възразили срещу подобен династичен брак, в Англия липсва ентусиазъм по въпроса. Самият Ерик е доста обезпокоен, както се чувстват и някои от най-приближените на кралицата, от факта, че тя проявява прекалено голямо благоразположение към Робърт Дъдли, граф на Лестър; дотолкова, че някои го подозират, че е неин любовник. В своята тревога шведският крал дори разглежда възможността да отстрани Дъдли, като организира неговото убийство, но се колебае дали все пак да не го извика на дуел. Тази възможност силно разтревожва шведският пратеник в Лондон — Гиленстирна, който изпълнява функциите на кралски пълномощник в Англия, но дипломатът успява да убеди Ерик, че би било доста неуместно такава свята особа, какъвто е кралят, да се принизява до равнището на един обикновен английски благородник. Фактът, че Ерик гледа по този начин на нещата, е доказателство за известна психическа неуравновесеност.

Кралят стига дотам, че изисква да му подготвят писмен брачен договор, в който внимателно да бъдат защитени независимостта на Швеция и неговите собствени владетелски права. Същевременно продължава да настоява за посещение в английския кралски двор, където да предложи на Елизабет своята ръка. „Последните новини от Лондон показват, че десет от корабите на кралицата са готови да посрещнат шведския крал“ — пише през май 1562 г. Джон Къртън на сър Томас Чаланър.

Съобщава се също, че самата Елизабет е казала: „Ако този крал е такъв, за какъвто го представят, никоя жена не би трябвало да му откаже.“

Преговорите наистина достигат своята кулминация. Макар да не се е отказал от плановете си за брак с Елизабет, Ерик вече е стъпил по-здраво на земята. Неговият пратеник Гиленстирна, затънал в дългове, си заминава за родината, докато кралят започва преговори за сключване на брак с братовчедката на Елизабет — кралицата на шотландците Мери, което едва ли е най-добрият начин да получи съгласието на английската кралица. Новият му проект за династичен брак е продиктуван повече от политическите интереси на Швеция, отколкото от чувствата, които вълнуват неговото сърце, независимо какво пише по същото време на Елизабет на изискания си латински. Така излиза, че след Англия той се обръща към Шотландия, а след повторния си неуспех — към германския принц Филип фон Хесен, от когото иска ръката на дъщеря му Кристина, за да стане негова съпруга.

Същевременно обаче кралят се притеснява от реакцията на Елизабет, ако излезе, че той я отхвърля, и за да оправи нещата с бившата си „годеница“, той ѝ пише писмо (през октомври 1562 г.), за да обясни настоящата си позиция. В него той я уверява отново, че „никога не се е домогвал до ръката на шотландската кралица за себе си, а от името на своя брат“, херцог Йохан. А що се отнася до опита му да ухажва Кристина фон Хесен, това е било просто за да изпита постоянството на кралица Елизабет, а и заради ревността му към Дъдли, признава си Ерик, и продължава — „Никога не бих си помислил, че някоя жена би живяла толкова дълго време в безбрачие заради мен, особено когато е толкова силно притискана да се омъжи, какъвто е вашият случай.“ Изглежда, кралят продължава да храни големи надежди, че Елизабет ще се съгласи да се омъжи за него. За съжаление това писмо в много отношения не постига своята цел, защото неговият приносител е заловен от враговете на шведския крал — датчаните, които веднага го изпращат по саксонския електор на Филип фон Хесен. Обзет от възмущение, той бързо омъжва дъщеря си Кристина за Адолф фон Холщайн, като се заканва „да натрие носовете на шведите“.

Междувременно чувствата на Елизабет към Ерик все повече охладняват. Той ѝ пише за пореден път, че любовта му към нея си остава неотслабваща и че е готов да сложи в краката ѝ и своето богатство, и кралството си, и своя живот, но не забравя да предложи, че би било добре шведските търговци да получат в Англия същите привилегии като тези, които са дадени на техните колеги от ханзейските градове. Каквото и да си е мислила Елизабет за ласкателните писма на шведския крал, в един момент тя започва да смята Ерик за капризен и досаден човек. Тя протестира пред него за жестокото му отношение към брат му, херцога Йохан, за когото при посещението му в Лондон си е създала впечатление за верен служител на краля. Когато Ерик иска помощ от Англия за борбата си срещу датчаните, кралицата с половин уста предлага да посредничи между двете страни за помирение.

А междувременно на плещите на Ерик се стоварват много по-важни и тежки за решаване проблеми — както от международен, така и от вътрешнополитически характер. Решен да укрепи своя авторитет в страната, с помощта на шведския Риксдаг той се опитва да ограничи полунезависимото положение на своите братя, херцозите Йохан, Магнус и Карл. Те от своя страна съвсем естествено се чувстват обидени от това. Йохан предизвиква брат си краля като се оженва за Катаржина, сестрата на полския крал, когото Ерик смята за враг на Швеция. Шведският монарх заявява, че Йохан е изгубил конституционните си права за наследяване на престола и го хвърля в затвора на замъка „Грипсхолм“.

Така Ерик се оказва заобиколен от врагове, сред които са датчаните, богатите търговци на град Любек, поляците и русите, управлявани по онова време от амбициозния цар Иван Грозни. Ако го бяха победили, шведското господство в района на Балтийско море би било изгубено. Но кралят на шведите проявява политическо умение и решителност и като завладява пристанището Ревал[131], Швеция придобива важен плацдарм и от другата страна на Финския залив; по същото време се извършва и успешно нахлуване в Норвегия. Това, че Швеция до края на неговото управление не претърпява съществени загуби, се дължи единствено на енергията и прозорливостта му.

Положението в страната обаче се оказва също толкова опасно, както и международното. Още от стъпването си на престола Ерик гледа с голямо подозрение на аспирациите на висшата аристокрация. За да успее да спечели подкрепата на по-дребните благородници, той заменя старата местна аристокрация с хора от по-ниско потекло, на които обаче може да се има по-пълно доверие.

Дясна ръка на краля става Йоран Персон — високоинтелигентен, но твърде амбициозен и алчен човек, който е издигнат на поста държавен секретар. Под негово ръководство наскоро създаденият Върховен съд раздава по бързата процедура жестоки наказания на тези благородници, които са обвинени за критика по отношение на монарха. Тези провинения са многобройни, а някои от тях съвсем тривиални. Така например един човек е обвинен в това, че е нарисувал кралския герб с главата надолу. Всичко това показва колко подозрителен е започнал да става кралят към своите поданици, както и неговия постоянен страх, че по-издигнатите люде кроят конспирации против него. Ерик живее с чувството, превърнало се с времето в мания, че аристокрацията има за цел да възстанови старинните си привилегии и така да отслаби влиянието на кралската власт.

Подозренията и страховете му са насочени особено към могъщия род Стуре. Кралят е убеден, че плановете му да сключи брак са проваляни от заговори на аристокрацията, имащи за крайна цел той да остане без законен наследник на престола (защото любовници и незаконородени деца има немалко). Но неговата политика в тази посока не е нито последователна, нито разбираема. Той подлага Нилс Стуре на позорни унижения, защото астролози му казват, че шведската корона може да премине у „един русокос човек“, което му се струва, че отговаря на външния вид на Нилс (макар че косата му е по-скоро червеникавокафява, а не ленено руса). След това кралят обещава на Нилс ръката на незаконородената си дъщеря Виргиния, за да встъпи с него в брак, и го изпраща като посланик с мисията да уреди поредния план за кралски брак — с Кристин от Лотарингия. Проектът е на практика неосъществим и неуспехът на Стуре в преговорите става повод за разгаряне на кралските подозрения, че за пореден път е станал жертва на заговор на аристокрацията.

Няма съмнение, че кралят започва да се побърква. Той дебне неуморно по коридорите на кралския дворец, с цел да открива престъпления, най-често там, където такива не съществуват. Ако му се стори, че кралските пажове са прекалено елегантно облечени, той си внушава, че това е заради тяхното желание да съблазняват придворните дами. Управителят на кралския дворец е изправен пред Върховния съд, защото кралският скиптър е открит повреден в стаята му. Става опасно човек да прошепне нещо на съседа си или да се окашля, за да си прочисти гърлото, защото това може да бъде сметнато за заговор срещу краля. Двама стражи са осъдени на смърт, защото поставили в кралската тоалетна кана, наметало и животински оглавник, „за да дразнят краля“. Ако види купи сено, покрити с елови клони, се вбесява, защото му напомнят за триумфалната арка, издигната в чест на Нилс Стуре.

Отгоре на всичко и личният живот на Ерик е в криза, причинена от неговото решение да се ожени за любовницата си Карин Мансдотер — момиче от ниско потекло — дъщеря на тъмничар, работила като сервитьорка в кръчма. Изглежда, кралят наистина е влюбен в нея и едно дете от тази връзка би осигурило наследник на престола. Но с тази сватба Ерик би си навлякъл цялата омраза на шведската аристокрация, сред чиито редици той не е благоволил да потърсил брачна партньорка и която планираният неравностоен брак би засегнал дълбоко.

Тревогите от личен и от политически характер му идват твърде много и в един момент Ерик става жертва на шизофрения. Кралят, който продължава да вярва, че е в ход заговор на аристокрацията срещу него, нарежда да бъдат арестувани няколко благородници, изправя ги пред Върховния съд и те получават смъртни присъди. Нилс Стуре, който току-що се е завърнал от неуспешната си мисия в двора на Лотарингия, е изпратен в затвора, където се намира и баща му. Съзнанието на Ерик вече навлиза във фазата на умопомрачение. Той смята, че е жертва на предателство и на държавна измяна и няма доверие на никого от служителите си. Кралят свиква Събранието на шведските съсловия[132] в Упсала, но загубва бележките си за речта, която възнамерява да произнесе. За това обвинява злоумишлените си слуги, които са му откраднали записките, за да го дискредитират пред събранието.

Поведението му става все по-параноично. Същевременно не може да реши дали да потърси помирение с партията на Стуре, или да ги изтръгне от корен. На 24 май 1566 г. Ерик посещава бащата на Нилс — Сванте Стуре, в замъка на Упсала. Отначало нещата сякаш вървят към постигане на помирение, но мислите на краля се въртят като подгонен от вятъра отронен лист. Само няколко часа след уж постигнатото споразумение кралят поема обратно към замъка, обезумял от гняв, с нахлупена шапка и с такава бърза крачка, че стражите едвам успяват да го следват. Щом стига там, кралят веднага, без никакви обяснения, пробожда смъртоносно Нилс Стуре.

След това изхвърча от замъка, давайки мимоходом нареждане всички намиращи се там затворници, с изключение на „господин Стен“, да бъдат незабавно избити. Кого има предвид никой не може да се сети, но налудничавото му нареждане става причина да бъде запазен животът на Стен Лейонхуфвуд и на Стен Банер. В това време Ерик вече се е метнал на коня си и напуска града, без да е ясно накъде отива. Явно бърза да се избави от своите преследвачи, които вижда в болното си въображение. Някогашният негов наставник, Дионисиус Бойреус, го следва с напразната надежда да го успокои; Ерик убива и него. С настъпването на нощта обезумелият монарх продължава да се скита из гората без ясно съзнание и цел.

Очевидно Ерик е страдал от параноидна шизофрения. Изненадващо е по-скоро това, че още тогава не е направен опит да бъде свален от престола, което само по себе си доказва, че страховете на краля от заговор на аристокрацията срещу неговата власт са били чиста самозаблуда. Йоран Персон обаче е удобната изкупителна жертва в случая и той е задържан, съден и осъден на смърт. Кралят вече е напълно объркан. По едно време си въобразява, че са го свалили от власт и че е затворник на своя брат, херцог Йохан, когото самият той е вкарал в тъмницата на замъка „Грипсхолм“. Когато по-късно Йохан е пуснат на свобода, между двамата мъже се разиграва донякъде и комична сцена. Братята коленичат един пред друг — Ерик, защото е все още с обърканото съзнание, че е затворник на брат си, а Йохан — естествено, защото Ерик е негов крал и господар. Ерик обаче си дава ясна сметка за положението, в което е попаднал след брака си с Карин Мансдотер.

За новата 1568 година кралят, изглежда, е възвърнал психическото си равновесие. Колкото и тежък да е пристъпът на шизофренията, той вече е отминал. Ерик отново поема в ръцете си юздите на държавното управление, не веднага, разбира се, и проявява завидна енергия при отблъскването на датчаните, които се възползват от на практика останалата без владетел Швеция, за да я нападнат. На 28 януари 1568 г. кралицата ражда син и Ерик написва специален химн по повод официалното си бракосъчетание, което се състои на 4 юли същата година. На следващия ден Карин е коронясана за кралица на Швеция. Йоран Персон, който преди известно време е осъден на смърт, е опростен и дори е възстановен на предишното си положение във властта. Арогантен по природа, кралят се стреми да оправдае своите действия по адрес на така наречените „конспиратори от Упсала“.

Благородниците обаче са дори по-сърдити на краля за неговите действия, когато е в ясно съзнание, отколкото за безумията му, на които стават свидетели. Братята му, херцозите Йохан и Карл, събират войските си, завладяват Стокхолм, екзекутират Персон и обявяват брата на краля — Йохан, за новия шведски владетел под името Йохан III. Ерик заедно с младата си съпруга и бебето са изпратени в затвора. Обвиненията, които са му отправени, са многобройни и отчасти измислени. Подчертава се, че неговата лудост е само опит да бъдат прикрити злодеянията му. Изказват се и съмнения, че бившият крал е бил омагьосан и обзет от зъл демон на име Копоф.

Докато се намира в затвора, Ерик продължава да се оправдава за това, което е сторил, твърдейки, че е защитавал правата на короната и е действал съобразно законите. Твърдо застава срещу обвинението, че е бил тираничен владетел, настоявайки, че винаги е мислил доброто на народа. Накрая моли поне да му бъде разрешено да замине в изгнание. „Светът е достатъчно широк, за да отслаби дори и братската омраза“ — пише той.

Но докато е между живите, Ерик става център на всевъзможни конспирации срещу неговия престолонаследник и по най-различни причини заговорите срещу новия крал са обикновено многопланови, често с участието и на датчаните. Най-опасният от тях е оглавен от бившия военен командир на Ерик — френският благородник Шарл дьо Морне, подпомогнат от шотландски наемници, но заговорниците са предадени и водачите им са екзекутирани. Ясно е обаче, че не само лоялността към Ерик или омразата към новия крал Йохан подбуждат участниците в тези конспирации. По онова време открито се говори, че преди да бъде свален от власт, Ерик е заровил с помощта на своя градинар — Йохан Алард, тогава бежанец зад граница — огромно съкровище. Дори кралят по едно време е склонен да подложи Ерик на мъчения, за да го накара да разкрие местоположението на това съкровище. Но от страх пред бившия монарх и за да е сигурен, че няма да бъдат предявени претенции към короната от името на децата му, Йохан нарежда бившият крал да бъде отделен от семейството си и постоянно да бъде местен от замък в замък.

Егоцентричен, болен и държан в условията на засилваща се жестокост, Ерик, изглежда, отново става жертва на своята лудост. От 1569 г. насетне неговият наследник на престола започва да обмисля екзекуцията му и през юни 1575 г. натоварва с тази задача тъмничаря му, на когото заръчва да извърши умъртвяването по необикновено жесток начин. Най-накрая, на 24 февруари 1577 г., Ерик XIV умира, най-вероятно — както сочат днешните изследвания — отровен с арсеник.

Изследователят Майкъл Робъртс пише: „Ерик завещава две неща на Швеция и двете пагубни за държавата. Едното е стремежът към имперска експанзия, от който никой от шведските владетели в течение на следващите сто и петдесет години не успява да се освободи. Другото се отнася до страха и взаимните подозрения, обхванали кралската институция и аристокрацията в продължение на още половин столетие. От болното въображение на Ерик извира отрова, която се оказва фатална не само за самия него, но трови и кръвта на шведските политици поколения наред.“ (M. Roberts, The Early Vasas, p. 241)

Девета глава

Руски мечки

Опорна точка на външната политика на Ерик XIV е приятелството, неутралитетът или омразата, която храни към Швеция нейният балтийски съсед — способният, амбициозен и неуравновесен руски цар Иван IV, неслучайно наречен Грозни[133]. През шестнадесетото столетие Русия все още прави само плахи опити да стане велика сила в европейската история. За европейците обаче руснаците си остават преди всичко тайнствени и почти непознати полуварвари, а Русия се намира отвъд границите на западната цивилизация. Английският пътешественик от Елизабетинската епоха — Джилс Търбървил, пише през 1568 г., че руснаците не се различават особено много от дивите ирландци.

„Народ, който води груб живот, склонен към низки страсти и пороци; подобно на стадо под властта на Бакхус — толкова пиянски е този народ. Пиенето е единствената им страст, а делвата — единствена гордост; затова и най-трезвата глава поне един път дневно се нуждае някой да я подкрепя. Дивите ирландци не са по-цивилизовани като народ от руснаците. Трудно е да се определи, кой от тези два народа е за предпочитане, защото всеки от тях е кървав, груб и сляп.“

За славянския темперамент са особено характерни силните емоции: любовта и омразата, милостта и насилието често са лайтмотиви в музиката на великите славянски композитори и въодушевяват гения на руските романисти. Затова не бива да се учудваме, че и някои от руските владетели са много по-необуздани. Пристъпът на шизофрения, завладял крал Ерик XIV и оказал се толкова важен в шведската история, направо бледнее в сравнение с изумителните, но твърде опасни характери на трима от най-великите руски владетели — Иван IV Грозни и Петър Велики и диктатора Йосиф Сталин. Не може да се отрече, че в тяхното управление има аспекти, които граничат с гениалността — тяхното държавническо умение, тяхната решителност и железният контрол, който упражняват върху своя народ. Но техният гений в много отношения е порочен, ако не и налудничав, но най-малкото е съпътстван от прояви на психическа неуравновесеност. Макар и раздалечени по време[134], управленията им си приличат по това, че в много отношения категорично се основават на просветата и напредъка. Те си приличат обаче и по садистичното удоволствие да тероризират и измъчват своите поданици. При това тези методи се използват не само като инструменти на водената политика, макар че в много случаи точно за това става дума, а за лично удоволствие на владетеля. На пръв поглед и тримата руски монарси са силно зависими от алкохола и варварски жестоки, но техните характери и действия все пак се нуждаят от по-дълбок психологически анализ.

Цар Иван IV е само на три годинки, когато през 1533 г. наследява баща си на трона на Великите московски князе, и някои от крайностите в неговия характер могат да се обяснят с проблеми в детството, както и при Петър Велики. Майка му Елена, вдовица на Великия княз, взима за съветник своя любовник, княз Телепньов-Оболенски, който се проявява като капризен и непопулярен регент. След нейната смърт през 1538 г., вероятно от отравяне, в държавата започва борба за власт между две враждуващи княжески фамилии — Белски и Шуйски, като по-късно втората от тях взема връх.

Могъщите руски боляри се отнасят към малкия принц като с играчка, която си подмятат един на друг. Душевната рана, нанесена му от факта, че е безсилен в ръцете на болярската върхушка, кърви до края на неговия живот и изиграва роля както за изграждането на характера му, така и за формирането на политиката, която води. Известно е, че Иван казва на принц Курбски:

„Юри [брат на Иван] и аз останахме сираци в пълния смисъл на думата… Нашите поданици правеха каквото си поискат; те живееха в империя, останала без господар… Що се отнася до брат ми Юри и мен, те се отнасяха с нас като с чужденци или просяци. Бяхме подложени на какви ли не лишения; нямахме дори храна и дрехи… Нямахме и никаква свобода… Отгледани бяхме не както децата би трябвало да бъдат.“

Лишавани от храна и дрехи, позорното третиране и преживените унижения оставят дълбока следа в съзнанието на Иван, която времето никога не заличава напълно.

Детството му обаче разкрива и една останала латентна до този момент жестокост в неговия характер, от която той никога не се освобождава и която се засилва с течение на времето. Той несъмнено изпитва удоволствие да причинява болка — хвърля кучета и котки от покрива на двореца; къса завеси, избожда очите и разрязва телата на живи птици. Подобно на други безотговорни млади принцове и той обикаля улиците на града по най-вандалски начин в компанията на млади боляри.

Въпреки това Иван е интелигентно момче, което много чете и се увлича от хрониките, запазили спомен за миналото на Русия. На 16 януари 1547 г. той е коронясан за цар на пищна церемония в богато украсения и завършващ с подобно на луковица кубе Успенски събор в Москва. Тази титла малко преди това е присвоена от великите князе на Москва, смятайки, че Москва е исторически приемник на Римската и на Византийската империя.

Иван расте с убеждението в своята полубожествена същност, към което го тласка и доктрината на Църквата. С мълчаливото съгласие или дори може би по настояване на митрополит Макарий той се освобождава от благородниците, които са го потискали като малък. Княз Андрей Шуйски е екзекутиран, но младият владетел показва, че е решен не само да отстрани болярите от техните позиции, но и да спечели благоволението на поданиците си. Той започва отдавна станалите наложителни реформи, създава връзки със Запада и насърчава по-специално контактите на Русия с Англия, където през 1555 г. е основана Руската търговска компания. Освен това Русия се разширява и териториално — завладени са областите на градовете Казан и Астрахан; така границите на Великото княжество се преместват на юг и запад — към Каспийско море и Уралските планини.

Въпреки че поддържа безразборни сексуални връзки (той дори признава, че е имал хомосексуални отношения с Богдан Белски), Иван Грозни изпитва топли чувства към своята първа съпруга Анастасия Романовна Захарина, потомка на стар болярски род. Един англичанин, посетил Русия по онова, време пише:

„Императорът надминава своите [предшественици] по смелост, кураж и издръжливост, както и в много други отношения… [Той] е много фамилиарен в отношенията си не само към представителите на руската аристокрация и към поданиците си, но и към чужденците… Освен това той не само е обичан от болярите и от народа, но и всява голям страх и респект сред населението. Не се забавлява особено с лов със соколи или с преследване на дивеча, нито с някакъв друг вид развлечения, нито обича да слуша музика, но е пристрастен към две неща: първо, да служи на Бога, и той без съмнение е много отдаден на религията, и второ, да мисли как да подчини и завладее земите на своите врагове.“

С други думи, от Иван може напълно да се очаква да стане не само добър, но и много способен владетел, който внимателно се грижи за интересите на своя народ. През 1553 г., той заболява тежко и известно време надеждите за оцеляването му са минимални. Нямаме данни за естеството на неговото заболяване; може би става дума за пристъп на енцефалит или на сифилитична инфекция. Така или иначе, болестта има важни последствия за по-нататъшния живот на царя. През критичния период на боледуването си Иван е много загрижен за бъдещето на своя невръстен син, ако болестта му има фатален край. На плановете му се противопоставя неговия братовчед княз Владимир Старицки, който, макар и временно, успява да се наложи над доверените съветници на царя — управителя на неговия дворец, Алексей Адашев, и дворцовия свещеник Силвестър. Този епизод само укрепва решимостта на царя да смаже всеки опит за съпротива срещу собствената му воля и засилва неговата подозрителност дори към тези, на които може да се довери. След като оздравява, Иван решава не само да унищожи своите критици, но и веднъж завинаги да отнеме властта на болярите, които смята не само за свои врагове, но и за врагове на руския народ. Затова Адашев и Силвестър изпадат в немилост. По-нататъшната политика на царя е рационална и с дългосрочни резултати; тя е насочена към създаването на силно централизирана държава и към унищожаване на вътрешната съпротива срещу тази тенденция.

След прекараното през 1553 г. боледуване характерът на царя изглежда променен, става много по-тежък, и от време на време действията му граничат с лудост, особено след смъртта на неговата съпруга през 1560 г. В началото княз Семьон Шаховской високо оценява управлението на Иван Грозни, но царят поема по лош път. „Заради греховете си той се показа в лоша светлина и се превърна точно в обратното [на това, което трябва да бъде добрият владетел]; изпълни се с гняв и жестокост и започна безмилостно и по най-отвратителен начин да преследва служителите си.“ Летописецът от XVII в. свързва промените в характера на Иван Грозни главно със смъртта на неговата първа съпруга Анастасия. Царят става все по-вманиачен в полубожествения характер на властта си. „Монархът — припомня той на своя противник, княз Курбски — може да налага своята воля върху робите, които Бог му е поверил… Ако не се подчиняваш на суверена, дори и той да постъпва несправедливо, ти не само извършваш престъпление, но погубваш и душата си, защото сам Господ е наредил да се подчиняваш сляпо и безпрекословно на своя владетел.“ Подобни възгледи се споделят от много управници по онова време, без това да е знак за умствени проблеми.

Иван Грозни обаче е обхванат и от чувство за несигурност, което вероятно се корени в горчивините, преживени в детството му, и се засилва от опитите да бъде оспорена волята му по време на неговото боледуване през 1553 г. Така някои аспекти на неговия характер, и по-точно склонността му към садистична жестокост, се изявяват все повече и довеждат до пристъпи на ужасяващ гняв. „Тогава гневът се стовари върху царя като страшна вихрушка, която го накара да излезе извън себе си и смути мира в набожното му сърце. По някакъв незнаен за мен начин, това промени изпълненото му с мъдрост съзнание, превръщайки го в див звяр.“ Това е описание на един от изблиците на гняв, които обхващат по онова време Иван Грозни и на които става свидетел негов съвременник. Принц Даниел фон Брухау отбелязва, че в пристъп на гняв на царя „му избива пяна по устата като на кон“, но когато се успокои, се чувства виновен за това, което е направил. Иван Тимофеев пък твърди, че монархът „е тласкан към злото както от собствения си нрав по природа, така и от своя гняв“.

Поредният повратен момент в развитието на неговата все по-ясно очертаваща се душевна нестабилност настъпва през 1564–1565 г., когато заради нарастващото недоверие към придворните царят напуска Москва и се установява в манастира на Александровская слобода, разположен дълбоко в тъмния лес на около сто километра североизточно от столицата. Оттам той пише на митрополита, оттегляйки доверието си от управляващите прослойки — светска и църковна, и апелирайки за поддръжка от страна на обикновените хора, за чийто любимец се смята. След настоятелни молби от двореца Иван Грозни се завръща в Москва през февруари 1565 г. Макар че е само на тридесет и пет години, той вече прилича на старец — лицето му е покрито с бръчки, косата му е почти изпадала, а на лицето му расте рядка брадица; разказват, че когато се разгневи, скубе косите си.

В този момент царят поставя началото на терористичен режим, независимо че понякога с насилие се преследват политически цели. Той пише на княз Курбски:

„Това, което казваш за жестокостите, които ми приписват, е безсрамна лъжа. Аз не пращам на смърт силните мъже Израилеви; не проливам кръвта им пред хората Божии. Отнасям се строго само с предателите. До този момент владетелите на Русия са били свободни и независими. Те са награждавали или наказвали своите поданици, както им се е струвало справедливо, без да дават отчет за това на когото и да било. И това никога няма да се промени. Аз вече не съм дете. Нуждая се наистина от благословията на Господ, от закрилата на Дева Мария и на всички светии, но не искам съвети от човеците.“

За да наложи своята политика, царят създава лична гвардия от телохранители, така наречената „опричнина“, която е сляпо подчинена на неговата воля. Опричниците са далечни предшественици на политическата полиция, изпълнители на политика на терор, които имат право безнаказано да грабят и измъчват хората, превръщайки се по този начин в държава в държавата. Споменатият по-горе Шаховской коментира: „Той [Иван Грозни] разделил своите владения, дадени му от Бога, на две… и заповядал на принадлежащите към едната част да грабят и убиват тези, които спадат към другата.“

Царят за пореден път напуска Москва и се оттегля в манастира в Александровская слобода, превърнат по онова време в истинска крепост. Там животът му преминава между пиянска разпуснатост и мнимо разкаяние. Когато изслушва затворниците, които са били измъчвани, той блъска главата си в израз на угризения, молейки Бога да даде опрощение на осакатените или убитите по негово нареждане. По време на тези богохулствени пародии на религиозност, напомнящи бъдещите гротескни сцени на Петър Велики, Иван и неговите близки помощници — самият цар в ролята на игумен, княз Вяземски като ковчежник и злобният Малюта Скуратов, се обличат в черни раса, под които носят златотъкани туники, обшити с кожи от бялка. В този вид те посещават залите за мъчения, а оттам отиват в църквата, където „лицето на царя излъчва видимо задоволство“.

По това време брачният му живот вече е нестабилен и наситен с бурни сцени, които още веднъж подчертават неговото себелюбие, чувство на несигурност и маниакален характер. След смъртта на първата му съпруга (1560), той се жени за красавица на име Мария, дъщеря на княз Темрюк. Скоро обаче е отегчен от нейната неграмотност и недодяланост. След смъртта ѝ (1 септември 1569 г.) царят се жени за Марфа Сабакина (28 октомври 1571 г.) — дъщеря на новгородски търговец, но тя умира само две седмици по-късно, на 13 ноември същата година, без бракът ѝ с Иван Грозни въобще да е консумиран. Според едно сведение смъртта на младата царица се дължи на необуздания полов нагон на царя, но е по-вероятно тя да е била тежко болна още преди сватбата. В случая с биографията на Иван Грозни, както и в много други случаи, е трудно да бъдат разграничени недоброжелателните слухове от реалните исторически факти. Четвърта съпруга на царя става Ана Алексеевна Колтовская, но отегчен и от нея, той я изпраща в Тихвинския манастир, където като монахиня Дария тя изживява в мир останалите петдесет и една години от своя живот. Всъщност Ана се оказва най-щастлива от всички съпруги на цар Иван Грозни.

След нея, без благословията на Църквата и в нарушения на църковните закони, царят се жени за Ана Василчикова, но малко след това тя изчезва от сцената и е заместена от Василиса Мелентиевна. Василиса, която се оказва по-неблагоразумна от царица Ана, си взема за любовник княз Иван Тевекельов. По заповед на царя той е набит на кол под прозорците на царицата, а впоследствие тя самата насила е изпратена в манастир. Когато след сватбата си царят открива, че седмата му съпруга[135] — Мария Долгорукая, не е девствена, той изпада в такъв ужас и ярост, че я удушава още на следващия ден. Осмата и последна жена на Иван Грозни е Мария Фьодоровна Нагая. На практика този руски цар се оказва по-нещастен и по-необуздан в сексуалната си ненаситеност дори от английския крал Хенри VIII. Той е по-нещастен и с децата, които преживяват многобройните му бракове. Като че ли щастието на брачния живот го напуска още след смъртта на първата му съпруга.

По същото време обаче опричниците осигуряват безпрекословното подчинение на всички на волята на царя. Всъщност те представляват една по-служебна аристокрация, набирана от редовете на всички социални прослойки, която е поставена над законите и има право с всякакви средства да осъществява царските заповеди. „Колкото повече хората ги ненавиждаха, толкова повече царят им се доверяваше“ — пише един съвременник. А той наистина изпитва истинско удоволствие да наблюдава и дори лично да участва в екзекуцията на своите противници. Така например княз Михаил Воротински, който успешно воюва срещу татарите, е признат за виновен в магьосничество и е вързан на кол между две клади, които сам царят помага да бъдат запалени (ако можем да вярваме на враждебните и не съвсем безпристрастни сведения на княз Курбски за Иван Грозни).

Населението на цели градове има същата участ на отделните хора, изпаднали в немилост пред Иван Грозни. Когато решава, че жителите на важния търговски център Новгород, намиращ се на около 4500 км североизточно от Москва, вероятно замислят да се обявят за независими от царството, той превзема града и ги избива до крак; мнозина просто са хвърлени в леденостудените води на близката река. Никой не може безнаказано да не се съобразява с царските желания. Архиепископът на града — Леонид, най-напред е зашит в меча кожа, а след това е нахапан до смърт от глутница ловни хрътки. Когато московският митрополит Филип се обявява открито против тираничната политика на цар Иван, произнасяйки по този повод слово в Успенския събор в Кремъл на 22 март 1568 г., опричниците го арестуват по време на църковната служба в същия катедрален храм; изпратен е на заточение в Отроческия манастир, където е удушен в килията си от Малюта Скуратов. От този момент нататък Иван Грозни води системна политика на бруталност и терор.

Населението на Псков има твърде сходна съдба с жителите на Новгород. От гнева на царя не се отървават дори членовете на неговия личен съвет, които той подозира, че са въвлечени в интриги с враговете му от Полша, Турция или Кримското ханство. Царският канцлер Иван Висковати е вързан за бесилото и членовете на царската дружина се редуват да кълцат части от тялото му. (Малюта Скуратов например започва, като отрязва ухото на канцлера.) Ковчежникът Никита Фуников пък загива, след като е сварен в казан.

Не може да се отрече, че политиката на насилие постига целите си, затова царят не я променя, след като в началото на 70-те години на шестнадесети век решава да разпусне опричнината. Дали терорът е единственото средство, чрез което се постига ефективно действаща и централизирана държавна машина, както се случва при управлението на Иван Грозни, Петър Велики или Йосиф Сталин? Или пък с терора се цели и нещо друго? Дали това не е израз и на индивидуалните предпочитания на дадени личности с дълбоко разстроена психика, която на съвременен език се определя като психопатия?

След боледуването през 1553 г. Иван Грозни, изглежда, преживява сериозни психически отклонения, които на моменти го довеждат до истинска лудост. Неговото постоянно чувство, че нещо го застрашава, силно изразената му мнителност и недоверието, което изпитва и към най-приближените си хора, неговият садизъм и неконтролируемите му изблици на гняв издават твърде ненормална психика. От този момент нататък царят се пристрастява и към консумацията на живак, който неотменно къкри в специално казанче в покоите му, за да му е винаги подръка. Няма съмнение (както показват направени по-късно изследвания на тялото му), че той страда от живачна интоксикация, а това, като се има предвид недоброто му общо здравословно състояние и склонността му към невъздържаност, обяснява защо става все по-неуравновесен психически. Според други мнения на специалисти царят страда от дифузен церебрален сифилис или от сифилис на аортната клапа и наистина някои симптоми в поведението му отговарят на подобна диагноза. Пък и при безразборните полови контакти, които има, не е изключено това да е заболяването, увредило неговото здраве и засегнало психиката му. Но независимо дали здравословните проблеми на Иван Грозни са били на физиологична или на психологическа основа, обстоятелствата в живота му са като катализатор за влошеното му психическо състояние, следи от което могат да бъдат открити още в неговото детство и което несъмнено е повлияно от сериозното боледуване през 1553 г. След него този иначе способен и интелигентен държавник се превръща в мнителен и жесток тиранин.

Той започва и да изглежда много по-стар от реалната си възраст — съсухрен и прегърбен, с разрошени бели коси, които се спускат от оголеното му теме към раменете. След смъртта на своя син и наследник на престола, за която има лична вина, е направо съкрушен. Това се случва през 1581 г., когато царят удря с жезъла си третата съпруга на своя син, Елена Шереметиева, разгневен от това, че тя — бременна по онова време, е облечена с неподходяща дреха. Жената е повалена на земята и по-късно загубва бебето. Когато нейният съпруг протестира за тази постъпка, Иван се нахвърля върху него и му нанася смъртоносна рана. След смъртта на сина си Иван Грозни има жестоки угризения на съвестта, блъска главата си от скръб в ковчега му и по-късно се скита безцелно из коридорите на двореца в напразна надежда да намери своя покоен син.

През 1584 г. здравето на Иван Грозни е напълно разбито. Той страда от нещо, което тогавашните лекари наричат „разграждане на кръвта“ и „разпадане на вътрешностите“. Тялото му отича, кожата му се нацепва и отделя ужасно зловоние. Царят чувства известно облекчение само от горещите бани, но не се отказва лесно от удоволствията на живота. Четири дни преди смъртта си показва на един англичанин — Джеръм Хорси, своята колекция от скъпоценни камъни. На 19 март 1584 г. царят заповядва да прочетат завещанието му и след това да донесат шахматна дъска до леглото му. Докато реди фигурите обаче, припада и умира. Неговият син, който го наследява на престола — цар Фьодор I, е благочестив владетел, получил прозвището Звънаря заради любовта му към църковните служби. Интелектуалните му способности обаче са далеч по-скромни от тези на баща му, а и показва симптоми на бавноразвиващ се.

* * *

Между Иван Грозни и царувалия век по-късно Петър Велики съществува поразителна прилика. И двамата се проявяват като владетели с огромна енергия и авторитет и реформите им довеждат до дълбоки промени в традиционния начин на живот в Русия. Същевременно укрепват руското влияние отвъд граница, предприемайки военни походи срещу турците и стремейки се да си осигурят достъп до пристанищата на Балтийско море. Характерите и на двамата са ексцентрични. От една страна, са по особен начин предани на религията, стигащи до суеверие, но същевременно изпитват перверзно удоволствие от светотатството. Обичат пиянските лудории и се забавляват чрез насилие. И двамата убиват своя най-голям син и наследник на престола — Иван по невнимание, а Петър съвсем умишлено. Изглежда много вероятно съдбите и на двамата да са били предначертани от трудностите, които преживяват в детските си години, когато са тероризирани от собствените си силни на деня поданици. Най-накрая и двамата вероятно са пострадали в психическо и ментално отношение поради прекарано тежко заболяване. Изобретателността им е белязана от липса на душевно равновесие, което може би се дължи на органично заболяване.

За руските историци — било те царисти или марксисти, Петър е без съмнение велика историческа личност. Той е човекът, който разкъсва оковите на миналото. Или ако използваме определението на руския писател Чаадаев, „Петър Велики е имал в ръцете си само празен лист хартия и на него е написал «Европа» и «Запад», така че оттогава ние принадлежим на Европа и на Запада.“ Той се противопоставя на болярите, живеещи все още с феодалното минало, и въвежда модерните за времето европейски идеи и обичаи в традиционалистки настроеното Московско царство. Макар че по принцип е суеверен човек, Петър Велики нанася смъртоносен удар на клерикалния консерватизъм. По-традиционно настроените руски християни, и особено сектата на така наречените „староверци“ са напълно убедени, че техният цар е олицетворение на Антихриста, и го хулят заради западняшкото му облекло и разпуснатия начин на живот, заради въвеждането на нови униформи и насилственото бръснене на брадите, с което според тях се извършва насилие върху самия образ и подобие на Бога у човеците.

Петър е обаче много упорит човек. Ако донякъде за него може да се каже, че е пълно копие на Иван Грозни, той все пак притежава повече самоувереност и още по-силно убеждение в своето предопределение. Той не само преструктурира цялата държава, но и като голям пълководец я възстановява след претърпяното поражение от шведите при Нарва, като извоюва блестяща победа над шведския крал Карл XII през 1709 г. при Полтава. Срещу турците обаче, подобно на Иван Грозни, успехите му са по-незначителни. Все пак именно при неговото управление териториалното разширение на Русия я превръща във фактор в световната история, тъй като страната вече се измъква от средновековната си пашкулена обвивка.

Макар и да не е трудно да се докаже, че последствията за Русия от управлението на Петър Велики не са толкова значими, колкото се смяташе преди, все пак те не могат да бъдат омаловажени. Висок повече от два метра и невероятно силен, Петър е в състояние да огъне сребърна монета с голи ръце и като зъболекар любител обича да вади зъбите на своите придворни — едно безспорно болезнено преживяване за неговите жертви. Царят се забавлява и като работи с ръцете си — проявява вещина в различни занаяти, особено в обущарството. Когато върви пеша, крачката му е толкова широка и бърза, че спътниците му трудно го следват. Петър Велики пътува много повече в сравнение с всички руски царе преди него; посещава Англия, Холандия, Германия и през цялото време усвоява нови знания и умения, като сам учи немски и холандски, и където и да отиде, предизвиква безкрайно любопитство у своите домакини.

Въпреки безграничната си физическа издръжливост и многото интелектуални постижения, характерът на Петър Велики има и тъмна страна, която граничи с лудостта. Тя се проявява в маниакалните му изблици на гняв, в неоправданите жестокости и в дебелашкото поведение на разпуснатите му и отдадени на пиянство придворни. Както и в случая с Иван Грозни, много от чертите в характера на царя се обясняват по-лесно с неговото детство и с годините на възпитание и образование. Петър е четиринадесетото дете на цар Алексей и е единственият син на царя от втората му съпруга — младата Наталия Наришкина. Той е роден в Кремъл на 30 май 1672 г. и е само на четири годинки, когато баща му умира. Веднага след това Русия навлиза в период на дванадесетгодишни междуособици и борба за власт между болярите, които подкрепят една или друга от съпругите на покойния цар. Непосредственият наследник на престола на Алексей, цар Фьодор III, е болнав младеж, който умира още през 1682 г., само шест години след възкачването си на трона. По време на неговото управление майката на Петър, Наталия, е принудена да отиде в изгнание заедно с невръстния си син. Но нейният главен съветник, Артамон Сергеевич Матвеев (който е женен за шотландката Мери Хамилтън), успява да им осигури благоразположението на царя, който е женен за негова кръщелница. Когато малко по-късно цар Фьодор умира, знатните настояват малолетният Петър — по онова време на десет години, да подели престола с Фьодоровия брат и наследник на престола, слабоумния Иван V.

Макар че това става факт, положението на Петър и на неговата майка остава опасно, защото сестрата на Иван V, вдъхващата страхопочитание София Алексеевна, е решена на всичко, за да ги отстрани от властта. Тя успява да спечели на своя страна Московския гарнизон, така наречените „стрелци“, и се отървава от любимеца на Наталия, Матвеев, който е хвърлен от балкона на двореца върху копията на войниците долу. Така София и нейният любовник, княз Василий Галицин, вземат властта в ръцете си, а Петър и майка му Наталия са принудени отново да се крият. Животът на младия княз е в такава опасност, че му се налага посред нощ да избяга от Преображенское и да търси спасение в храма на Троицкия манастир, където изпада в безсъзнание поради преживяния ужас и пълното изтощение. Така униженията, които е принуден да изтърпи в детството си, остават завинаги в неговото подсъзнание.

Иначе в детството на бъдещия руски цар няма нищо забележително. Той обича да си играе с джуджета — недоразумения на природата, доведени от полята на самоедите и калмиците, които, облечени в малиновочервени куртки, украсени със златни копчета и обточени с бели кожи, возят младия цар в малка каляска, като лаят, цвилят, реват като магарета, кудкудякат и пърдят, докато ходят. Когато пораства, Петър започва повече да се интересува от военните игри, като организира имитации на битки с момчетата, които обслужват конюшните, както и експерименти с фойерверки и други експлозиви. В резултат на тези начинания зетят на неговия шотландски фаворит, Гордън, умира в пламъците.

По-късно в Русия е извършен дворцов преврат, който му позволява да изпрати своята полусестра в един съмнителен, що се отнася до утехата, която може да ѝ даде, женски манастир, а неговият полубрат Иван V, който винаги е бил само фигурант във властта, умира през 1696 г. Едва тогава пред Петър се открива възможността да започне осъществяването на своите планове, които през следващите двадесет години ще преобразят Русия в една наистина велика сила — войните срещу шведите на север и срещу турците и татарите на юг. В процеса на трансформация на един цял народ той построява новата столица Санкт Петербург, създава руски военноморски флот, обучава армията, преустройва чиновничеството и поставя Църквата в услуга на своите желания.

Но в този човек, изпълнен с дух на новаторство, се забелязват и опасни черти на характера, които изглеждат симптоматични, ако не за истинска лудост, то поне за дълбоко психическо разстройство. По принцип царят изглежда религиозен в обичайния смисъл на думата и отдава военните си победи на Божието благоволение. Въпреки това изблиците на светотатствено и богохулно поведение се превръщат в негов любим начин за разтоварване и забавление. Това, от една страна, може да се приеме като атака срещу консерватизма на Църквата, която като пазителка на традиционните порядки проявява враждебност по отношение на реформаторската му политика. От друга страна обаче, в палячовщините и фриволните действия на Петър и неговите придворни има и по-тъмна страна.

Петър Велики изпитва истинска наслада да се подиграва с церемониите на православната църква. За тази цел сформира своеобразен Синод на мъртвопияните глупци и шегобийци, правилата на който написва лично като глава на новия орден[136]. Първото правило многозначително гласи: „Всеки ден да се напиваме и никога да не си лягаме трезвени“. Синодът има мним патриарх — старият възпитател на Петър, Никита Зотов, чиято официална титулатура е „най-невъзпитаният отец Йосафат, патриарх на Пресбург и река Ямса“. Членовете на този орден също имат шегаджийски прозвища. Тенекиената митра, който така нареченият патриарх носи на главата си, изобразява чисто гол Бакхус върху бъчва. Водката заема мястото на светената вода. По Коледа мнимият патриарх и неговата компания организират шумна пиянска разходка с теглени от конски впрягове шейни по улиците на града. През Велики пости пък членовете на групата носят дрехите си обърнати наопаки, яздят магарета и волове или пък, ако още има сняг, се возят на шейни, теглени от прасета, кози или дори мечки. В петъка преди Велики пости през 1699 г. те организират празненство, посветено на Бакхус, по време на което „патриархът“ прави кръстния знак за благослов на присъстващите с две дълги лули за тютюн — твърде обиден жест по отношение на православната църква в Русия, която по онова време осъжда пушенето.

„Пияният синод“ става нещо много типично за дворцовия живот по времето на Петър Велики. През 1715 г. в присъствието на самия цар шутовският патриарх, тогава вече на повече от осемдесет години, се жени за млада вдовица, като бракосъчетанието е извършено от един сляп и глух столетник. Когато шест години по-късно, през 1721 г., Зотов умира, е организирана специална церемония, с която са отбелязани както изборът на нов патриарх — Бутурлин, така и неговата сватба с вдовицата на Зотов. Царят, който знае за легендарната папеса Йоана, решава, че ще бъде много забавно да бъде проверен полът на двамата новоиздигнати „духовни водачи“. За тази цел са изработени столове със специални дупки на седалката, през които Петър и другите членове на „синода“ да могат да проверят интимните части на шутовския патриарх и на неговата съпруга. Царят сграбчва гениталиите на Бутурлин и крещи „Habet foramen! Habet!“ („Този има дупка! Има!“). По време на последвалата оргия, така наречените „кардинали“ сядат в специални сепарета, където трябва да изпиват по една супена лъжица водка на всеки четвърт час и така до сутринта. На зазоряване царят води едно полуголо момиче, „княгинята игуменка“, което носи кошница с яйца. Всеки от пияните кардинали целува „игуменката“ по гърдите и след това получава по едно яйце, което хвърля, като по този начин гласува за избирането на патриарха. Като награда за тази си служба Бутурлин получава свободен достъп до царските изби, както и резиденции в Москва и в Санкт Петербург.

Трудно е да се каже до каква степен описаните събития хвърлят достоверна светлина върху психиката на Петър Велики. Тези изстъпления може би не са нищо повече от реакцията на Петър срещу лицемерието на Руската православна църква. Според тогавашните руски нрави това може би е дори признак на добро и напълно нормално чувство за хумор. Прави впечатление обаче до каква степен този „хумор“ осмива старите, праведни и безобидни поданици на царството. Затова той може би е белег и на една дълбоко спотайвана невротичност на царя.

Тъмните страни на характера на Петър обаче са много по-добре осветлени от насилието и жестокостта, с които той се отнася към своите врагове. Когато през 1687 г. царят се усъмнява в готвения срещу властта му заговор, в който участва и неговата полусестра София, той нарежда първо да бъдат отсечени ръцете и краката на заговорниците, а след това да ги качат на ешафода и да ги обезглавят, като при това кръвта им шурти върху трупа на главния заговорник, Иван Милославски. Три години по-късно, след въстанието на стрелците, Петър лично участва в екзекуциите и върти брадвата, сечейки въстаническите глави… Освен това царят обича да наблюдава мъчения и бой с камшици на жени.

Отношението му към неговия син и престолонаследник, Алексей, в този смисъл е напълно разбираемо, защото наистина показва симптомите на психопатия. Алексей е син на Петър от брака му с Евдоксия — съпругата, от която царят бързо се отегчава и изпраща в манастир. Предполага се, че Петър има и хомосексуални наклонности. Знае се, че той изпитва истински ужас да спи сам в леглото си и ако до него няма жена, е готов да притисне в обятията си някой ординарец. Подобни случаи подсказват не толкова за хомосексуалността на Петър, колкото неговата скрита невроза. Най-накрая той взима за своя постоянна спътница една германска прислужничка на име Катерина, самата тя захвърлена любовница на царския фаворит Александър Меншиков, която в крайна сметка е коронясана за царица.

Царският син Алексей представлява огромно разочарование за баща си, защото в много отношения е точно обратното, на това, на което Петър държи най-много. Царят сравнява сина си с онзи слуга от Евангелието, който заровил всичките си таланти[137]. Алексий е религиозен в традиционния смисъл на думата и има приятели сред монасите и другите критици на бащината му политика. Той не притежава нито особен талант, нито влечение към военното дело. Баща му го оженва за една закръгленичка германска принцеса — Шарлоте фон Брауншвайг, но царевичът я пренебрегва за сметка на любовницата си. След смъртта на жена му той има страстна връзка с едно финландско слугинче на име Афросиния.

Петър заплашва Алексий, че ако не промени поведението си, ще бъде отрязан като гангренясал крайник. Престолонаследникът, уплашен от думите на баща си, обещава да отстъпи правото си върху престола, ако му бъде разрешено да стане монах. Най-накрая, през август 1716 г., царят, който по онова време е на посещение в Копенхаген, губи търпение и изпраща ултиматум на сина си — или да се присъедини към него, или да върви право в манастира. Отчаян, Алексей, придружен от своята любовница Афросиния, преоблечена в мъжки дрехи, избягва във Виена, където иска закрила от императора. По-късно той стига и до Сан Елмо близо до Неапол, където е открит от пратеника на баща му — Петър Толстой, и е убеден да се завърне в Русия. Алексей е достатъчно наивен да повярва, че ще му разрешат да се ожени за любовницата си, и се отказва от законните си права. Тогава той е арестуван и съден, а на процеса обвинява наред с другите и майка си, за което тя е преместена в още по-строго управляван манастир. Царят заповядва нейният любовник Глебов да бъде набит на кол, облечен в животинска кожа, за да се мъчи по-дълго, преди да замръзне в студената руска зима. Алексий е наказан с четиридесет удара с камшик, вследствие от което умира.

Как да си обясним поведението на Петър в този случай? Може би това не е и необходимо, като се имат предвид неговите несъмнени способности, както и времето и страната, в които живее и в които подобни прояви съвсем не са необичайни. И все пак не можем да не отбележим, че в характера на Петър Велики има тъмни страни, които се проявяват като невротични пристъпи.

Историкът марксист Покровски приписва на Петър душевна неуравновесеност, дължаща се на прогресиращ сифилис. През 1706 г. според един френски източник на царя се случва нещо, което по евфемистичен начин е описано като „разочарование в градините на любовта“, поради което лекарите му предписват живак. Както и в случая с Хенри VIII Английски обаче, не разполагаме с достатъчно сведения за прояви на умопомрачение, за да твърдим, че по онова време (тоест през последните години от своя живот) той се намира в четвъртия стадий на сифилитичното заболяване.

Няма съмнение обаче, че когато е под голямо психическо напрежение, Петър Велики има нервни тикове, които варират по сила в различните случаи и които засягат дясната част на лицето му. Предизвикани обикновено от емоционалното напрежение, тези симптоми не би трябвало да имат отношение към някакво неврологично заболяване. Изглежда обаче, че понякога тези нервни изблици достигат до гърчове и припадъци, при които царят губи съзнание. И наистина, едно от нещата, които царят най-много цени у бъдещата си съпруга Екатерина, е нейната способност да му действа успокояващо, когато почувства началото на подобен пристъп. Тя слага главата му на скута си и скоро той заспива в това положение. Когато се събуди освежен и отпочинал, въобще не си спомня за това, което се е случило, преди да заспи — характерен белег за епилептичните припадъци. „Лявото му око, лявата му ръка и левият му крак — внася зловещи нотки в писмото си кардинал Колониц, примас на Унгария — са увредени от отровата, която му дават, докато брат му е жив — окото му е неподвижно и прави неволни тикове с крака и ръката.“

Това може би е сигурно доказателство, че Петър страда от епилептични припадъци и дори, че психическото му заболяване трябва да е било епилепсия на темпоралния лоб[138]. Макар че физически е много силен, здравето му често се влошава. Състоянието му става критично между ноември 1693 г. и януари 1694 г., а иначе през целия си живот страда от чести пристъпи на треска. Ако заболяването, изложило живота му на риск, е било енцефалит, това също може да обясни предразположението към припадъци и гърчове и защо мозъкът му не функционира нормално, вследствие от което той изпада в ярост и върши насилия. В случая с Петър, подобно на този с Иван Грозни, поради липсата на достатъчно категорични данни подобни разсъждения остават в сферата на предположенията. Понесените в детството страдания и продължителната злоупотреба с алкохол също се отразяват отрицателно върху здравето му и върху външния му вид.

В края на живота си Петър Велики започва да губи способността си да се владее, което се дължи на проблем с психиката. „Няма думи, които да са достатъчно силни, за да дадат на Ваше Величество и най-беглата представа за непоносимото пренебрежение и обърканост, с която тук се отнасят към някои от най-важните дела“ — пише един пруски министър на своя владетел. Царицата също става жертва на подозрителността и гневливостта на своя съпруг, понеже съвсем недискретно си е взела за любовник Вили Монс, брат на една от изпадналите в немилост любовници на Петър Велики. Монс е екзекутиран на 14 ноември 1724 г. и главата му, запазена в спирт, е поставена в спалнята на Екатерина, за да ѝ напомня за нейната изневяра.

Междувременно общото здравословно състояние на Петър Велики постоянно се влошава, макар че и през последната година от живота си той притежава достатъчно хъс, за да председателства „Пиянския синод“ при избора на новия мним патриарх и да се хвърли в студеното развълнувано море, за да помогне на изпаднал в беда плавателен съд. Но през 1722 г. лекарите са му поставили диагноза „затруднено уриниране и камъни в пикочния мехур“. Поради запушването между пикочния му мехур и уретрата, предизвикано от мускулен спазъм, уринирането му причинява силни болки. През лятото на 1724 г. един английски хирург, д-р Хорн, му поставя катетър и по-късно камъкът е изхвърлен. Но към средата на януари 1725 г. с настъпването на вечерта умиращият цар иска опрощение за стореното от него зло. Рано сутринта на 28 януари 1725 г. той умира от болезнено усложнение на пикочния мехур, както и от цироза на черния дроб — естествена последица от прекалената му злоупотреба с алкохола. Неговата съпругата Екатерина му затваря очите и го наследява на трона като царица на цяла Русия.

Повечето от руските владетели след Петър Велики са хора с изявен характер и дори в случая с Екатерина Велика — и с определен талант. Екатерина не е рускиня по произход, а германска принцеса, омъжена за един млад и глуповат владетел — цар Петър III, насилствената смърт на когото (през 1762 г.) е подготвена не без нейно знание. Техният син, Павел, който негодува от това, че майка му го държи далеч от престола в продължение на цели три десетилетия, е психопат, който след пет години на безумно управление, е удушен с шал от един от офицерите в личната му гвардия. Истинският наследник на Иван Грозни обаче не е член на Романовата династия на руските царе, последният от които — Николай II, е ликвидиран от болшевиките през 1918 г., а диктаторът Йосиф Сталин. Той притежава в максимална степен много от характерните черти и на Иван Грозни, и на Петър Велики, на които много се възхищава.

Десета глава

Омагьосаният крал и неговото наследство

За всеки опитен общопрактикуващ лекар не е трудно да диагностицира кое да е физическо заболяване, но понякога и за специалистите не е лесно да определят характера и причините за психическите страдания. Освен това болестите на тялото и на духа често пъти са толкова преплетени, че на практика е невъзможно да бъдат разделени една от друга и постоянно си взаимодействат. В случая с руските царе физическото страдание може би е станало причина за нарушаване на психическото равновесие. Докато в други случаи физическите заболявания не са причина за поява на сериозно психично отклонение и макар и да нямат сериозно отражение върху организма водят до изкривяване на представите и преценките на индивида.

Взаимното влияние между физическите проблеми и умствената непълноценност се илюстрира най-добре от примера с испанския крал от седемнадесетото столетие, Карлос II, чийто живот от рождение до смъртта протича под знака на хронична болнавост. Той не е луд в обичайния смисъл на думата, но физическата му немощ се допълва и от психическа нестабилност, независимо че от време на време се ориентира добре в политиката и дори проявява признаци на политическа мъдрост. Болестите близнаци, които атакуват тялото и духа на Карлос, превръщат неговото управление, доколкото въобще може да става дума за управление, в истинско нещастие за народа на Испания.

Личността на Карлос, върху формирането на която оказват влияние толкова много генетични фактори, е свидетелство за значението, което наследствеността играе в европейската политика. Браковете между близки роднини при благородническите фамилии имат съществено значение за определяне на съдбините на Европа. Казано по-просто, някои физически заболявания могат да се предават от поколение на поколение. Ако Джордж III е имал нарушена обмяна на веществата, известна под името порфирия, както твърдят Макалпайн и Хънтър, това заболяване според тях може да бъде проследено назад чак до шотландската кралица Мери и е било характерно за Стюартите и за владетелските родове на Прусия и Хановер. От самия Джордж III пък болестта вероятно се е предала на множество принцове и принцеси чак до двадесетото столетие. Придобиваната по рождение болест на кръвта — хемофилия, която се предава по наследство от родителите на мъжкото потомство, без те да страдат от нея, представлява друг пример за болест с пагубни последствия за кралските семейства на Европа през последните няколко века. Кралица Виктория сигурно е била носител на заболяването, защото един от нейните синове — Леополд, херцог на Олбъни, трима нейни внуци и шестима правнуци също са хемофилици. По пътя на династичните бракове болестта се разпространява и в династичните семейства на Испания и Русия. Царевичът Алексей, наследник на последния руски цар — Николай II, става жертва на хемофилията и майка му, която отчаяно търси лек, изпада под зловещото влияние на Распутин, което има ужасни последствия за Русия и за целия свят.

През шестнадесетото и седемнадесетото столетие браковете между близки роднини са нещо обичайно, преди всичко за австрийските и испанските Хабсбурзи. „Tu felix Austria, nube; alii gerant bella“ („Ти, щастлива Австрийо, сключвай бракове, а другите нека да водят войни!“), гласи един надпис от шестнадесети век. Хабсбургите обаче често водят войни, но в сключването на близкородствени бракове наистина стигат до крайност, застрашаваща тяхното потомство. Четвъртият и последен брак на Фелипе II, който най-накрая осигурява наследник на престола, е сключен с Ана, дъщерята на неговия братовчед — император Максимилиан ІІ. Синът на Фелипе II — Фелипе III, се жени за Маргарита, сестра на хабсбургския император Фердинанд II. Техният син, Фелипе IV, отначало се жени за една френска принцеса, а по-късно сключва брак отново с представителка на фамилията Хабсбург — за племенницата си Мариана. Резултатът от всички тези брачни усилия е последният хабсбургски крал на Испания — Карлос II, който е тежко и фатално обременен с наследствените недостатъци (физически и ментални) на близкородствените бракове. Макар че за някои негови съвременници той е направо идиот, всъщност кралят не е напълно луд — все пак е рожба на наследственост, в известен смисъл изродена и откъм физически, и откъм психически дадености.

Бащата на Карлос II — Фелипе IV, има не по-малко от петнадесет деца от двете си съпруги, но две от тях са мъртвородени, три доживяват само до своето кръщение[139], а шест живеят само между две седмици и четири годинки. Кралят, който не без основание носи прякорът „El Rey Donjuanesco“[140] има и множество незаконородени деца, които обаче, за разлика от законните му наследници, се радват на добро здраве. Най-известен от тях става галантният и способен Дон Хуан, макар че напоследък се твърди, че той не е рожба на краля от актрисата Инес де Калдерон, а дете от нейния следващ любовник Медина де Лас Торес.

И така, докато незаконородените деца на Фелипе пращят от здраве, законното му потомство линее и е застрашено от изчезване. Испанският историк на медицината Грегорио Мараньон твърди, че Фелипе страда от сифилис и през 1627 г. има тежък пристъп на тази болест, а и че в предсмъртното му боледуване също могат да бъдат открити сифилитичните симптоми. Ясно е, че „сексуалният авантюризъм“ на Фелипе не се е отразил сериозно на способността му да управлява, защото през по-голямата част от своето властване е изпълнен с енергия и неуморно се опитва да се справи с връхлитащите го проблеми. Това обаче не може да се каже за здравето му и този начин на живот има сериозни последствия за неговото поколение.

Личният проблем, който Фелипе се затруднява да реши, е за собствения му престолонаследник. Неговата първа съпруга, френската принцеса Изабел, прави спонтанни аборти. Успява да роди само две деца — Балтасар Карлос, обезсмъртен в блестящия портрет на Веласкес, и Мария Тереза, която по-късно ще се омъжи за братовчед си, френския крал Луи XIV. Балтасар Карлос е сгоден още като дете за една своя братовчедка — Мариана, дъщеря на императора и племенница на бащата на принца. Но през 1646 г., малко преди седемнадесетия си рожден ден, Балтасар умира от едра шарка; майка му умира три години преди него.

Лишен от законен син наследник, овдовелият испански крал, преждевременно остарял, се чувства задължен да се огледа наоколо за нова съпруга с надежда тя да му роди бъдещия престолонаследник. Изборът му пада върху неговата племенница, принцеса Мариана, която първоначално е била предопределена за годеница на собствения му покоен вече син. Когато кралят се оженва за нея през 1649 г., тя е само на петнадесет години и е с цели тридесет по-млада от своя съпруг, но се оказва плодовита. През 1649 г. от този брак се ражда Маргарита Мария, която по-късно ще стане императрица на Австрия, но това, което Фелипе иска, е не дъщери, а син. Затова новината за раждането на принц Фелипе Просперо през 1656 г. става повод за големи тържества в цяла Испания. Но блясъкът от фойерверките скоро е помрачен, защото Фелипе Просперо за съжаление се оказва болнаво дете с епилептични припадъци, което умира през ноември 1661 г. Но кралят получава още един последен шанс, което е огромно облекчение за него. Той все по-често изпада в депресия през последните години от управлението си, мислейки за западащата империя, смятайки, че и пропиленият му живот има нещо общо с нейните беди. И точно тогава — на 6 ноември 1661 г., му се ражда втори син, бъдещият крал Карлос II.

Но когато четири години по-късно, през 1665 г., Карлос се възкачва на трона, нищо добро не го очаква — нито в политически, нито в личен план. Фелипе IV умира на 17 септември 1665 г., сбогувайки се с жена си Мариана два дни преди това и издавайки заповед малкият му син и негов наследник на престола да бъде удостоен с Ордена на Златното руно. „Дано Господ, обръща се Фелипе прочувствено към детето, бъде милостив да ти даде повече щастие, отколкото на мен!“ Когато обаче незаконороденият му син Дон Хуан, когото той приживе признава, иска да види краля, той му отказва. „Кой го е викал пък него — промърморва Фелипе — имам време само да умра.“

Някои негови съвременници имат чувството, че умира не само Фелипе, но и самата Испанска империя губи последните си жизнени сили. В началото на управлението на Карлос II се забелязват признаци на икономическо възстановяване — нараства обемът на селскостопанската продукция и търговския стокообмен по Кантабрийското и Средиземноморското крайбрежие на страната. Икономиката на Кастилия обаче, изтощена от постоянните войни, водени от испанските крале, е съсипана; финансите са в пълен хаос, а индустриалното развитие е изключително слабо; голяма част от презморската търговия е под контрола на чуждестранни търговци. Международният престиж на Испания е унищожен от факта, че страната е принудена да признае независимостта на Нидерландия, губи властта си над Португалия и е засенчена от нарастващата мощ на Франция по времето на Луи XIV. Всички международни наблюдатели от онова време с тъга отбелязват незавидното положение на испанската държава. „Всеки, който анализира управлението на страната по време на настоящия монарх… ще констатира нарастващ безпорядък“ — отбелязва френският посланик в Испания през 1689 г. Само един опитен кормчия би могъл да спаси скърцащия кораб от потъване. Макар че личното влияние на испанския крал върху управлението на страната не би трябвало да бъде надценявано, все пак продължителното властване на един физически болен и умствено нестабилен монарх не може да не се отрази върху упадъка на Испания, смятат специалистите (Henry Camen, Spain in the Later Seventeenth Century, 1665–1700. London, 1980).

Тъй като при възкачването си на престола Карлос е все още четиригодишно дете, Фелипе се погрижва да създаде комитет, или хунта от съветници на кралицата майка Мариана, която е определена за главен регент на малолетния си син и за глава на изпълнителната власт. Благочестива, но тесногръда жена, облечена обикновено в тъмните вдовишки одежди, Мариана няма нито опит, нито възможности да управлява ефективно страната. Макар да се е посветила изцяло на своя син, тя няма реална представа за дълбоките и нерешими проблеми, пред които се е изправила нейната втора родина. Кралицата майка се доверява безусловно на своя изповедник — един интригантстващ австрийски йезуит, отец Еверардо Нитард. Тъй като според завещанието на Фелипе IV чужденци нямат право да служат в Държавния съвет, кралицата успява да издейства Нитард да бъде натурализиран, след което той е издигнат за велик инквизитор.

Но още от началото на регентството пътят на Мариана не се оказва гладък — тя трябва да се изправи срещу амбициозния, способен и привлекателен дон Хуан, полубрат на краля и незаконороден син на покойния Фелипе. Дон Хуан успява да отстрани първия министър на кралицата майка — отец Нитард, но не е достатъчно настоятелен и позволява на кралицата да упражнява влияние върху друг от нейните фаворити, Фернандо Валенсуела. Така младият крал расте и се възпитава в изкуствено поддържаната атмосфера на тесногръди хора, спазващи строго етикета; в същото време кралският двор е разкъсван от интриги, недоверие и всевъзможни политически машинации.

Още от най-ранното си детство Карлос е болнаво и изоставащо в развитието си дете. Грижите, които полагат за него, с нищо не спомагат за решаване на психологическите и физически проблеми, които унаследява, а и с оглед на тяхната сериозност едва ли би могло да се направи много в тази насока. Налага се да го кърмят в продължение на почти четири години от четиринадесет дойки. Детето страда от рахит и не може да ходи нормално, защото краката му не го държат. На деветгодишна възраст все още не може да чете и пише, а и по-късно познанията му си остават твърде ограничени. За пръв път отива на лов на осем години и половина, и то пеша; на кон се качва чак през 1671 г., въпреки че през останалата част от живота му ловуването става основно развлечение за него. Внимателно подготвената хайка за дивеч му доставя определено удоволствие, както и далеч по-нежното музикално изкуство, което незабавно облекчава всичките му болежки, които го мъчат от най-ранни години. Когато през май 1671 г. кралят получава възпаление на стомаха, смъртта му се очаква едва ли не до дни. Здравословното му състояние периодично се влошава. Хабсбургската му челюст е толкова издадена напред, че му пречи да дъвче нормално.

Няколко години по-късно, през 1686, папският нунций пише за Карлос II:

„Той е по-скоро нисък, отколкото висок; с крехко, но не лошо телосложение; лицето му е отблъскващо; има дълга шия, широко лице и брадичка, както и типичната за Хабсбургите долна устна, немного големи очи с тюркоазеносин цвят и доста деликатна и фина фигура. Видът му е меланхоличен, а погледът — леко учуден. Косите му са дълги и светли, сресани назад, за да открият ушите. Не може да ходи напълно изправен, освен ако не се опира на стена, маса или на някого, който го придружава. Слаб е както телесно, така и умствено. От време на време проявява признаци на интелигентност, добра памет и известна живост, но не и в настоящия момент. Обикновено е муден и апатичен, индиферентен и безчувствен, сякаш изпаднал в унес. Всеки може да прави с него каквото си поиска, защото той е лишен от собствена воля.“ (L. Pfandl, Carlos II, Madrid, 1947, p. 386.)

„От петимата хабсбургски крале[141] Карл V излъчва ентусиазъм, Фелипе II — респект, Фелипе III — безразличие, Фелипе IV — симпатия, а Карлос II — тъга“ — отбелязва проницателно изследователят Мараньон.

Но когато на 6 ноември 1675 г. Карлос става пълнолетен, той изведнъж показва прилив на енергия, дори признаци на собствена воля, което показва, че ако е бил по-правилно възпитаван и отгледан, е можел да развие у себе си съобразителност и напълно здрав разум. Неудовлетворен от доминиращата личност на майка си — както може да се очаква — той пише тайно на своя полубрат дон Хуан (когото кралицата майка и Държавният съвет решават по онова време да изпратят като вицекрал в Сицилия) с молба да дойде в Мадрид, за да му помага в управлението на държавата. „На шести (ноември) — пише кралят — аз влязох в пълноправно владение на управлението на моите кралства. Нуждая се от теб да бъдеш до мен, за да ми помагаш и да ме отървеш от майка ми кралицата. В сряда, на 6-ти, в 10 часа и 45 минути трябва да се явиш във вестибюла на моите покои.“ Когато два дни преди 6 ноември поднасят на краля декрет, с който се удължават регентските правомощия на майка му и на управляващата заедно с нея хунта поради неспособността му да изпълнява функциите си на владетел, той отказва да го подпише. Когато дон Хуан пристига в двореца на уречения ден, тълпата го приветства, а той придружава краля по време на литургията и благодарственото богослужение. Дали тази дворцова революция не е предвестник на това, че младият монарх наистина ще се превърне в крал?

Съвсем не — защото това е най-краткият ден на измамни надежди в историята. След църковната служба Карлос посещава майка си, при която остава в продължение на два часа. Излизайки от нейните покои, той очевидно е под голямо напрежение — сълзите се стичат по бузите му; с бунта на Карлос е свършено веднъж и завинаги. Сър Уилям Годолфин съобщава: „Дон Фернандо Валенсуела ми пошепна на ухо, че цялото това раздвижване няма да доведе до нищо“ (Sir William Godolphin, Historia Illustrata or The Maxims of the Spanish Court, 1667–1668. London, 1703, p. 148.)

Усилията на краля да се откъсне от полите на майка си пропадат и той отново става изцяло зависим от нейната воля. И не е в състояние да понесе тежестите, с които тя го натоварва. Така Карлос се превръща в отрицателен фактор на своето собствено управление. Той рядко присъства на заседанията на Държавния съвет или издава самостоятелни заповеди. На практика основите на управлението на кралицата майка са бетонирани, независимо че дон Валенсуела отново е на власт, приемайки назначението за главен капитан на Гранада и на практика „първи министър“ на правителството. Макар на пръв поглед всички карти да са в ръцете на дон Валенсуела, жокерът в тестето отново е полубратът на краля, дон Хуан. Група испански грандове настояват за неговото завръщане в страната (личният му подпис под петицията е всъщност единадесетият) и за отстраняването на Валенсуела от власт. На Коледа през 1676 г. непопулярният първи министър търси спасение в кралските апартаменти на Ескориал, но по-късно е арестуван и осъден на смърт.

Завръщането на дон Хуан във властта е посрещнато топло от неговия полубрат, кралят, както и от по-голяма част от грандовете. Изглежда напълно възможно дон Хуан да предприеме реформи в управлението на държавата и дори да започне да обучава своя по-млад полубрат в изпълнение на кралските му задължения. На кралицата майка е наредено да напусне Мадрид и да се установи в замъка на Толедо, Алкасар, а дон Хуан се нагърбва с трудната, ако не и невъзможна, мисия да накара своя полубрат да се заеме по-сериозно с кралските дела. Опитва се да го научи да пише по-грамотно и го кара да се показва пред своите поданици, както и да присъства на заседанията на Кортесите. Дотогава кралят рядко се отдалечава извън близките околности на Мадрид[142]. Дон Хуан урежда той да замине за Сарагоса — най-дългото от единствените три големи пътешествия, които кралят предприема до края на живота си.

Дон Хуан е добронамерен, съзнателен и в никакъв случай не е лишен от способности. Той е призван да съживи управлението на страната, но звездите сякаш се обръщат срещу него. Народното недоволство избива в яростни нападки, в които на преден план се изтъква недоволството от забавянето на реформите. През 1677 г. жътвата е слаба и настъпва масов глад, хлябът поскъпва и дон Хуан става крайно непопулярен; много райони на Испания са поразени от чумна епидемия; инфлацията достига невиждани размери; войната с французите приключва, но с цената на унизителен за испанците мирен договор, подписан в Нимвеген през 1678 г.

Дон Хуан се стреми от все сърце към провеждането на реформи, но времето не е на негова страна. На всичкото отгоре, когато е в компанията на краля, трябва постоянно да бъде нащрек, за да не би Карлос да реши да се хване отново за полите на майка си. Той иска кралят да посещава заседанията на Кортесите в различните части на кралството — в Арагон, Кастилия, Валенсия и Навара, но освен за пътешествието до Сарагоса, Карлос не желае да напуска двореца. Резиденцията на кралицата майка в Толедо, откъдето тя бомбардира впечатлителния си син с плачевни послания, описващи ужасното отношение към нея, което е принудена да търпи, се превръща постепенно в средище на все повече и повече недоволни от положението в страната грандове. Тогава дон Хуан се разболява — вероятно от остър холецистит, понеже по време на аутопсията след смъртта му откриват два камъка в жлъчния му мехур, единият с размери на орех, другият — на лешник. След двумесечна агония, на 17 септември 1679 г. дон Хуан умира на петдесетгодишна възраст.

Смъртта на дон Хуан слага край на надеждите за ефективни реформи дотогава и на възможността, колкото и далечна да изглежда тя, Карлос да поеме юздите на държавното управление. Затова не е чудно, че само четири дни след смъртта на дон Хуан кралят се присъединява към майка си в Толедо и управлението на държавата се връща в предишното си състояние на пълна некомпетентност. Всичко отново тръгва по спиралата на дезорганизираността. Във финансово отношение страната отново е на ръба на фалита, а кралската хазна не се изпразва напълно само благодарение на контрола на банкерите върху движението на паричните средства. Никой не е в състояние да предприеме нещо, което да изведе страната от финансовата криза. Така през периода 1693–1699 г. правителството не е в състояние да извършва плащания по държавните заеми. „Нуждата, в която е изпаднала понастоящем монархията, е невъобразима. Повечето от полиците, които се изпращат във Фландриите, по-късно се връщат… Аз съм сигурен, че независимо от спешната необходимост, от никой банков клон не може да бъде осигурен кредит дори и за 100 000 дуката“ — пише по онова време английският посланик в Испания, Александър Станхоуп (части от кореспонденцията му е издадена от лорд Маон: Lord Mahon, Spain under Charles II, extracts from the Correspondence of Alexander Stanhope, 1690–1699. London, 1846, p. 42). Впрочем нищо не може и да се очаква от болнавия и слабоумен крал, който е кръгла нула в своето кралство.

В така създалата се ситуация обаче има един аспект, който пряко засяга краля и бъдещето на неговата родина, и това е въпросът за неговото задомяване. Според лекарите определени промени, настъпили във физиката на краля, показват, че е дошло времето той да встъпи в брак. Но коя булка би се съгласила да се подложи на страданията от съмнителните му прегръдки? Дали това да бъде някоя принцеса от Астурия, или нова представителка на династията на Хабсбургите, както иска майка му, или пък принцеса от Франция, както дон Хуан предлага по времето, когато е на власт? Тъй като кандидатката на кралицата майка е все още само на пет годинки, френската принцеса Мари-Луиз, дъщеря на орлеанския херцог и племенница на Луи XIV, се оказва като по-подходяща за момента. Самият крал Луи, независимо че получава шифровано известие за отблъскващата физика на Карлос, държи на политическия съюз с испанците, защото той би бил много полезен за Франция.

Така болнавият испански крал извършва второто си дълго пътешествие извън дома, за да се срещне с бъдещата си годеница в Бургос. Гласената за испанска кралица Мари-Луиз е ослепително седемнадесетгодишно момиче, което трудно се примирява с положението да остане в една страна, езика на която не знае и обичаите на която смята за твърде груби. Като символ на френското влияние, тя никога няма да стане популярна сред испанците. Тя се опитва да изпълнява задълженията си на кралска съпруга, но без особен успех. Защото, изглежда, въпреки опитите на краля да осъществи полово сношение с нея, той страда от преждевременна еякулация и не е в състояние да стигне до вагинално проникване. Френският крал, загрижен за бъдещето, настоява да бъде държан в течение на нещата дори и за най-интимните подробности относно личния живот на испанския монарх. Френският посланик Ребенек съобщава на височайшия си господар на 23 декември 1688 г.: „Най-сетне, сир, кралицата ми заяви, че се притеснява да сподели пред мен… че всъщност вече не е девствена, но доколкото може да прецени как стоят нещата, едва ли някога ще има деца.“ Ребенек успява тайно да се сдобие с чифт кралско бельо и съобщава, че „кралят носи дълги до кръста ризи“; те са изследвани от лекари за следи от сперма, но специалистите не са единодушни по отношение на това, което са открили.

Положението на кралицата е незавидно, защото, от една страна, се разпространяват непотвърдени слухове за нейната бременност, а от друга, тя си остава изключително непопулярна сред испанците. Освен това в резултат от прекалената консумация на сладкиши — вероятно като[143] компенсация за невъзможността да роди наследник на престола, кралицата напълнява и става все по-непривлекателна за крехкия си съпруг. Тя пише на чичо си, френския крал, че се страхува да не бъде отровена. Междувременно страда от стомашни заболявания — веднъж през август 1687 г. и след това през ноември 1688 г. На 8 февруари 1689 г. по време на езда кралицата пострадва и макар че не се наранява сериозно, остава на легло. Тогава тя пак се оплаква, че е отровена, и няколко дни по-късно, на 12 февруари, умира.

Тъй като от този брак не се ражда престолонаследник, въпросът за повторната сватба на Карлос става много наложителен — както от гледна точка на Испания, така и на останалите велики европейски държави. Кралицата майка още веднъж поглежда с надежда към евентуална австрийска връзка. Братът на кралица Мариана, император Леополд I, има дъщеря, но тя е твърде малка и не е подходяща кандидатура — по онова време е само на девет години. Съпругата на Леополд обаче, императрицата, има три сестри и към една от тях — Мария Ана от Нойбург, испанският крал изразява предпочитание, без съмнение под давление на майка си. Бащата на Мария Ана, палатинският електор Филип Вилхелм, далеч не е от богатите принцове, но едната ти дъщеря да е императрица на Свещената Римска империя, а другата — кралица на Испания, никак не е лошо постижение. Особено след като Мария Ана скоро проявява готовност да ограби всичко по-ценно в новата си родина, в това число и произведения на изкуството, които може да докопа, и по този начин да увеличи богатствата на собственото си семейство в Германия. Така на Карлос му се налага да направи третото и последно дълго пътешествие през своя живот, за да поздрави новата си годеница във Валядолид и да се ожени за нея на 4 май.

Това обаче, което Мария Ана също като Мари-Луиз не може да даде на съпруга си, е дете. Постоянно се разпространяват слухове, че тя е бременна, но те без съмнение се пускат от хората от нейното обкръжение, а резултат така и няма. Независимо че не успява да дари с наследник страната, Мария Ана е жена с характер и силна воля, решена да оказва влияние върху управлението и да отстоява интересите на австрийските Хабсбурги. Тя не се разбира със своята сънародничка кралицата майка, но Мариана умира от рак на гърдата на 16 май 1696 г. с „незаслужената слава на светица“. Тази промяна в главното влияние върху краля го превръща през останалата част от краткия му живот в жертва на борбите между различните интереси в кралския двор.

От време на време Карлос има периоди на по-добро здраве и просветление на съзнанието, но, общо взето, както клетият човек добре разбира, състоянието му бавно, но необратимо се влошава. Писмата, които чуждестранните посланици в Испания изпращат до родните си страни, приличат на диаграма за температурата на болния. През май 1693 г. Станхоуп пише на лорд Нотингам: „Негово католическо величество сега е добре и излиза навън. Радостта от неговото оздравяване беше отбелязана на 18 този месец с нощен маскарад на коне и фойерверки пред двореца.“ Три години по-късно, на 16 септември 1696 г., същият посланик пише: „Негово католическо величество през последните седем дни беше изключително зле, но, слава Богу, сега се пооправи, като взимаше хинин; все пак още не е толкова здрав, колкото поданиците му биха искали да бъде.“ Три дни по-късно Станхоуп съобщава на херцог Шрюсбъри, че животът на краля е вън от опасност, и все пак:

„Неговият организъм е толкова слаб и преждевременно увреден, че тук постоянно се страхуват от поредната атака на болестите. По време на тези му боледувания лекарите подстригват косите му, които от влошаващото се състояние съвсем са оредели, така че цялото му теме е голо. Същевременно има вълчи апетит и поглъща всичко, което му дадат за ядене, без да го дъвче, отчасти и заради това, че долната му челюст е доста издадена напред и има лоша захапка. В замяна гърлото му е огромно, така че може да погълне цяла воденичката или дробчето на кокошка, но тъй като слабият му стомах не може да се справи с храносмилането, той се освобождава от погълнатата храна в цялостния ѝ вид.“ (Mahon, Spain under Charles II, pp. 50, 59)

Само две седмици по-късно обаче посланикът съобщава, че здравословното състояние на края значително се е подобрило. Това подобрение не трае дълго, защото месец по-късно Карлос отново е болен „и ежедневно получава припадъци, а в промеждутъците също не е съвсем на себе си“ — пише Станхоуп на 14 ноември 1696 г. Поради това празненствата, организирани по повод на неговото оздравяване, са прекратени.

„Грандовете и чуждестранните пълномощни министри бяха поканени в спалнята на краля на неговия рожден ден. Негово величество беше на легло. Церемонията се състоеше от един дълбок поклон, без нито дума от наша страна… От време на време го вдигаха от постелята, против волята му и без това да е по силите му, но така само потвърждаваха неговото състояние пред чуждестранните представители. Кралят не само е изключително слаб физически, но е обхванат от дълбока меланхолия и неудовлетвореност, отдавани до голяма степен на настойчивите опити на кралицата да го накара да постъпва против волята му.“ (Mahon, Spain under Charles II, pp. 102–103)

И въпреки това през април следващата година става известно, че Карлос е убил седем вълка по време на лов. През октомври 1697 г. той и кралицата са на посещение в светилището на Сан Диего в Алкала (чиито тленни останки са използвани — както по-рано в случая с дон Карлос — за възстановяване на здравето на краля), за да предадат своите благодарствени дарове, определени и за бъдещо избягване на смъртната опасност.

Колебанията в здравословното състояние на краля без съмнение са обект на засилен интерес от страна на европейските кралски дворове и особено на тези, които имат лични залози върху наследяването на испанския престол. Докато кралят действително едва се люшка от изпълнението на една церемониална функция към участието си в друга, започват да се разпространяват слухове, че здравните му проблеми, и в частност неговата полова немощ, може би са предизвикани от свръхестествени сили, с други думи, че е „обзет от демони“.

Още през декември 1688 г. френският посланик Ребенек съобщава на Луи XIV, че един доминикански монах, приятел на кралския изповедник, е имал откровение, според което кралят и кралицата са омагьосани. „Между другото, сир, забелязах, че кралят на Испания отдавна си е втълпил, че е омагьосан.“ Богословите в страната наистина отдавна забелязват признаци на омагьосване, защото според доктрината на доминиканците например импотентността е сигурен белег на вселяване на демони в душата на човека. Карлос лично повдига този въпрос в разговор с великия инквизитор Валадарес през 1696 г., но Висшият съвет на Инквизицията тогава решава да не предприема по-нататъшни разследвания по този случай. През януари 1698 г. въпросът обаче пак е поставен, пред новия велик инквизитор — строгия аскет Хуан Томас де Рокаберти.

Висшата политика вече започва да оказва влияние върху случая. Мнозина от високопоставените люде в страната започват да изразяват несъгласие с огромното въздействие, което кралицата упражнява върху държавното управление, и с водената от нея проавстрийска политика. Тези от велможите, които предпочитат Франция пред Австрийската империя, намират способен изразител на своята позиция в лицето на кардинал Портокареро — енергичен и амбициозен, макар и не много добре образован, проповедник на каузата на справедливостта. Между другото личната библиотека на кардинала е наречена с насмешка „една от трите девственици в Мадрид“ — другите две са кралицата и мечът на известния страхливец, херцог Медина Сидония. Портокареро е настроен много критично към кралицата и силно желае да ограничи нейното политическо влияние в страната. Предполага се, че един от начините това да се осъществи, е да бъде сменен кралският изповедник, отец Педро Матиля — човек, на когото кралят има голямо доверие, но който всички смятат за протеже на кралицата и за част от „тази армия от паразити или по-скоро рояк от дяволи“, както дон Себастиан де Корес определя обкръжението на Мария Ана.

Така отец Матиля е принуден да се оттегли в усамотението на манастира си, където умира месец по-късно, и е сменен на поста си на кралски изповедник от Фройлан Диас — уважаван учен и бивш професор в Университета на Алкала. Неговото назначение има важни последствия както за краля, така и за цялата страна. Диас, който проявява голям интерес към подозренията, че кралят е омагьосан и че това обяснява неговата импотентност, се свързва със своя приятел Антонио де Аргуельес, известен с успешното изгонване на демони, вселили се в душите и тормозили няколко монахини от манастира на Кангас в Астуриас по времето, когато той е капелан в него. С помощта на великия инквизитор Томас де Рокаберти, но без разрешението на местния епископ Томас Релус, Диас се обръща за помощ към Аргуельес, като го моли да открие какви демонични сили са омагьосали краля, за което вече се носят слухове. Аргуельес откликва на молбата. Неговите съвети се съдържат в едно шифровано писмо, в което великият инквизитор е наречен amo[144], а Диас — amigo[145]. На 14 март 1698 г. Станхоуп пише на графа на Портланд в Париж, като намеква, че се носят слухове за омагьосването на крал Карлос:

„Кралят е толкова слаб физически, че едва има сили да вдигне глава, за да се храни; той е изпаднал в толкова дълбока меланхолия, че нито палячовците, нито джуджетата, нито куклените представления… не са в състояние дори за малко да го извадят от състоянието, което го кара да си въобразява, че всяко нещо, което се каже или направи, е дяволско попълзновение спрямо него. Поради това прекарва времето си със своя изповедник и двама братя монаси, които дори спят в стаята му през нощта.“

На 11 юни същият посланик пише, че „кралят не е в състояние да говори с някого по каквато и да било служебна работа“; освен това съобщава, че Карлос е в твърде обтегнати отношения с кралицата и според него той е убеден, че тя наистина подготвя убийството му. (Mahon, Spain under Charles II, pp. 126, 134)

Една седмица по-късно, на 18 юни 1698 г., на отец Аргуельес му нареждат да напише на къс хартия имената на краля и на кралицата, който трябва да носи скрит на гърдите си по време на изгонване на демоните от засегнатите монахини. Ако му се отдаде възможност, той трябва да попита Сатаната кое от двете лица, чиито имена са написани на хартията, е омагьосано. Дяволът се оказва сговорчив и така се установява, че кралят наистина е омагьосан „и поради това неговите полови органи са увредени, а освен това той е неспособен да управлява кралството“.

Магията била направена на краля, когато бил на четиринадесетгодишна възраст, на лунна светлина — защото магиите действат особено силно при пълнолуние — и той я погълнал заедно с някаква напитка. Отец Аргуельес уведомява началника си за своите открития, препоръчвайки следното. Кралят да се храни по-бавно и да дъвче по-старателно, освен това всичко, което яде и пие, да бъде освещавано предварително, а и всеки ден да изпива по четвърт литър зехтин — препоръка, която наистина звучи разумно и днес. Изповедникът и великият инквизитор не спират дотук и продължават усилията си за разкриване докрай на източника на омагьосването — вещицата Касилда, която се оказва, че е приготвила магическото средство. Но Аргуельес затъва все повече в проблеми, които не е в състояние да реши. Затова отговаря на своите кореспонденти, че споменатите монахини вече изпадат в голямо затруднение, а дяволът — неслучайно, носещ името Велзевул — е споделил с него, че много от това, което му е казал, е било чиста лъжа. Старателният отец препоръчал внимателно да се следи спазването на вече посочените лечебни методи и средства — тоест да се сменят завивките, мебелите и дрехите на краля и да бъдат уволнени всички негови лекари — все съвети, които поне не биха му навредили. Не би било зле кралят да смени и мястото на постоянното си пребиваване, добавя Аргуельес. Веднага са назначени нови кралски лекари, а Карлос отива в светилището на Сан Диего в Алкала.

През лятото на 1698 г. английският посланик Станхоуп, който постоянно коментира здравословното състояние на испанския крал, потвърждава слуха, че Карлос ще умре в най-скоро време. Вестниците — пише той на 25 юни на сина си Джеймс — се опитват да създадат впечатлението, че кралят е в идеално здраве, но това е с цел да бъде заблудено общественото мнение.

„Вярно е, че кралят излиза всеки ден от двореца, но haeret lateri lethalis arundo[146]; глезените и коленете му са добре, очите му са изпъкнали, клепачите — аленочервени, а останалата част от лицето му е зеленикавожълта на цвят. Езикът му едва се движи… Поради това речта му е толкова неясна, че и тези, които са в непосредствена близост до него, понякога не могат да го разбират, а той пък се сърди и пита всички ли са оглушали.“ (Mahon, Spain under Charles II, p. 135)

Осемнадесет дни по-късно, на 29 юни, Снатхоуп съобщава, че лекарите са диагностицирали заболяването на краля като „alfereza insensata“, което би могло да се преведе като „видиотяваща епилепсия“. Вечерта на същия този ден, по време на разходка с кралицата в градината на двореца, кралят усеща, че главата му сякаш плува в пространството. Когато се усамотява, за да прочете молитвите си, той извиква на своя придворен — херцога на Уседа, че пада, и рухва в ръцете на благородника „в пълно безсъзнание“. Следват още два припадъка. На 9 юли Станхоуп пише на ирландския канцлер Метуин, че „за възстановяването на този крал няма и най-малка надежда, поради което ние всяка вечер си лягаме с предчувствието, че на другата сутрин ще научим за неговата кончина, независимо че кралицата всеки ден го мъкне навън, за да накара народа да вярва, че всичко е наред, поне докато тя осъществи докрай плановете си.“ (Mahon, Spain under Charles II, pp. 136–137)

Тези тревожни събития трябва да бъдат разглеждани в контекста на международната обстановка по онова време и не бива да се забравя, че през 1698 г. европейските велики държави се опитват да стигнат до споразумение — без да се допитват до дявола — относно бъдещето на Испанската империя след смъртта на Карлос II. Първият от поредицата договори, който Великите сили сключват във Виена през 1668 г., предвижда след смъртта на Карлос императорът на Свещената Римска империя[147] да получи Испания, Индиите и испанските владения в Северна Италия, а за Франция да остане Нидерландия, Франш-Конте, Филипините, Навара и Неапол. След промяната, която настъпва в равновесието на силите в Европа, особено след възкачването на английския престол на холандския „щатхолдер“ Вилхелм[148], враг на Луи XIV, този вариант за разпределение на „испанското наследство“ изглежда — особено за Франция — твърде неприемлив.

С влошаването на здравословното състояние на Карлос започват преговори за ново споразумение за разделяне на испанските владения, макар и без участието на краля на Испания. Според новия договор принцът електор на Бавария, Йозеф Фердинанд, който е внук на Маргарита, сестра на испанския крал, ще наследи испанските владения извън Европа; ерцхерцог Карл, вторият син на императора на Свещената Римска империя, ще получи Милано, а дофинът на Франция, престолонаследник на Луи XIV — Двете Сицилии, част от територията на Италия и баската област Гипускоа[149]. Евентуалното възкачване на Йозеф Фердинанд на испанския престол би сложило край на заплахата от присъединяване на Испанската империя към владенията било на френския крал, било на австрийския император. Този договор обаче не се съобразява само с едно — с желанията на самия испански крал Карлос II. Испанският двор по онова време се превръща в бойно поле на съперничещи си интереси — тези на проавстрийски настроените благородници, начело с посланика на тази страна, граф Харах, но подпомагани и насърчавани и от кралицата; и тези на профренски настроените начело с кардинал Портокареро. И двата лагера се опитват да спечелят благоволението на изнемощелия крал.

Докато Великите европейски държави се боричкат помежду си, кралските изповедници продължават да се стараят да освободят Карлос от обсебилите го зли сили. Кралицата, която през декември 1698 г. сама е подложена на очистителен ритуал, за да се засили нейната плодовитост, е бясна от слуховете, че тя е лично отговорна за омагьосването на краля. Смъртта на великия инквизитор през юни 1699 г. ѝ дава възможност да се отърве от своите врагове в двора. Тя осигурява избора за велик инквизитор на един кротък свещенослужител — Балтасар де Мендоса, епископ на Сеговия, а след това и отец Диас е освободен от поста кралски изповедник. Следва продължително разследване на неговите деяния, което завършва с оправдателна присъда чак четири години след смъртта на самия Карлос. Положението допълнително се усложнява от изпратения от савойския херцог капуцински монах, отец Мауро Тенда, който се слави като специалист по изгонването на зли духове, обладали хората, и който трябва да продължи разследването на предполагаемото омагьосване на краля. Той пристига в Мадрид и скоро се замесва в поредица от любопитни случки, които разкриват суеверието на краля и на неговата съпруга. Става ясно, че те тайно държат под възглавниците си магически торбички, съдържащи амулети от сорта на коси, изрезки от нокти и други подобни. Отец Тенда, който очевидно е уверен във възможностите си свещенослужител, успява да спечели доверието на Карлос, а и здравето на краля временно се подобрява. През 1699 г. Станхоуп докладва, че кралят на Испания изглежда добре и зареден с енергия. Когато той посещава гробниците в Ескориял заедно с кралицата, тя проявява изненадваща привързаност към тленните останки на своята свекърва — майката на Карлос. „Говори се — добавя английският посланик, — че от Германия пристигнал известен екзорсист[150], който освободил краля от няколко магии, направени му още като дете; все още не всички вярват, но има голяма надежда, че злите сили ще бъдат ликвидирани, и тогава той не само че ще се радва на отлично здраве, но и на потомство.“ (Mahon, Spain under Charles II, p. 191) „Много хора ми казват — споделя кралят пред кардинала на Кордова, — че съм омагьосан; и може би трябва да им повярвам, защото страдам от толкова необикновени неща.“

Но доверието на краля към екзорсистите скоро се изчерпва, когато някаква луда жена успява да проникне без разрешение в двореца и се приближава до Карлос. Кралят, обезпокоен от нейната неочаквана поява, изважда муска с парченце от Честния кръст, която винаги носи със себе си за защита от злите сили. На един от кралските чиновници, дон Хосе де Олмо, е наредено да открие къде живее въпросната жена. Той установява, че тя е под един покрив с две други жени, не по-малко луди от нея, след като му прошепват, че държат краля заключен в малка кутийка в стаята им. Тогава се обръщат за помощ към отец Тенда и двамата с отец Диас са натоварени да разпитат и, ако е необходимо, да изгонят злите духове, обзели нещастните жени.

Много преди тези събития здравето на краля започва бързо да се влошава. Скоро след неговото раждане за него казват, че притежава „някои от най-красивите човешки черти — голяма глава, кожа с тъмен тен и приятна закръгленост“. Сега обаче, на прага на неговата тридесет и девета годишнина и страдащ от болест в крайния ѝ стадий, той е съвсем измършавял. От рождение Карлос на практика е инвалид, вероятно засегнат от заболяване на опорно-двигателната система, наречена акромегалия, в резултат на наследствено нарушение във функционирането на жлезите с вътрешна секреция, предизвикано от тумор на хипофизата. Тази болест може да обясни странната външност на монарха — прекалено голямата му глава, изявената му хабсбургска брадичка, вида на крайниците му, както и половата му немощ. Развитието на болестта води до припадъци и гърчове, характерни за епилепсията.

Макар че от време на време се наблюдават и периоди на ремисия в това по същество дегенеративно заболяване, кралят не притежава нито интелигентност, нито воля да управлява своята империя, за географските очертания на която е крайно зле осведомен. Начинът, по който е отгледан, и неадекватното образование, което получава, строго спазваният етикет на испанския кралски двор, зависимостта на владетеля от неговата майка и психологическите особености на религиозните му убеждения допринасят за превръщането му в един умствено изостанал и свръхчувствителен монарх, който си остава фигурант в една необятна държава, на която е владетел само формално. Затова единственият проблем, който силно го вълнува, е запазването на нейната цялост след смъртта му. Описвайки впечатлението, което кралят оставя по време на участието си в процесията по случай празника Тяло Господне[151], английският посланик Станхоуп отбелязва:

„Всички, които го видяха, казваха, че не е бил в състояние да направи и една сигурна стъпка, клатушкайки се през цялото време; но и друго не би могло да се очаква, при положение че ден или два преди това два пъти паднал, разхождайки се в покоите си, тъй като краката му се подкосили от физическа слабост. При едно от тези падания той си ударил окото, което бе твърде подуто, посиняло и даже почерняло по време на процесията; другото му око пък беше доста хлътнало в очната кухина, защото — според твърдението на някои — нервните му окончания са се свили поради паралитичното му заболяване.“

Хаосът в държавното управление на Испания е по-голям, откогато и да било. То е отслабено от процеса на децентрализация, за която допринася огромният брой, издигнати от краля нови благородници, както и от некомпетентността на чиновничеството. Един чуждестранен дипломат отбелязва, че „търговията е мъртва; 40 000 занаятчии са без работа; просяците умират от глад, а недоимъкът води до ежедневни улични престъпления“.

Зад тази разпадаща се фасада кралският двор става арена на борба за власт между кралицата и нейните австрийски поддръжници, от една страна, и профренски настроените благородници, ръководени от кардинал Портокареро. Крехкото равновесие на силите е нарушено от смъртта на принца електор на Бавария (само на седем годинки) през февруари 1699 г. от едра шарка. След неговата кончина Луи XIV и английският крал Уилям III се споразумяват (на 11 юни 1699 г.) за нов принцип за разпределение на „испанското наследство“. Вторият син на австрийския император[152] Леополд ІІ, Карл, ще получи най-голямата част от Испанската империя, а за дофина на Франция — престолонаследник на Луи XIV, остава това, което му е било определено според предишния договор между Великите държави, заедно с херцогство Лотарингия. Споразумението е нестабилно и не задоволява интересите на никого от договорилите се, защото и двете основни страни по него изпитват взаимно недоверие, а императорът, който не го подписва, го нарича несправедливо, защото не е било поискано мнението на испанския крал.

Нещастният Карлос обаче се намира в крайния стадий на своето заболяване. На 28 септември 1700 г. получава последно причастие и пет дни по-късно, в присъствието на кардинал Портокареро, който му помага, той диктува своето завещание. В него кралят завещава империята си в нейната цялост, „без да се допуска и най-малкото разделение на нейната териториална цялост, създадена с толкова труд от моите предшественици“ на анжуйския херцог Филип, внук на Луи XIV. Това е най-решителната и без съмнение най-важна стъпка в целия му живот. Малко преди 3 часа след пладне, в Деня на вси светии[153], 1700 г. Карлос II умира. Само няколко дни по-късно Филип Анжуйски е провъзгласен за крал на Испания под името Фелипе V; договорът за разделянето на Испанската империя е унищожен, а Европа преминава през един тринадесетгодишен кървав и скъпоструващ конфликт, преди напълно да признае тази титла.

Може да се спори по въпроса дали Карлос II е имал само периферно и повърхностно влияние върху историческото развитие на Испания. През първите четиринадесет години от неговото управление той е малолетен, а през последните две десетилетия — само фигурант. Дори да беше в по-добро здравословно състояние, той вероятно нямаше да може да се справи с икономическите и политическите проблеми на кралството, които получава по наследство. Но ако беше малко по-здрав физически и с повече психически сили, а и по-независим от майка си, той вероятно щеше да се справи с безконтролната власт на аристократичната олигархия в страната, както и евентуално да предприеме необходимите административни реформи. Неговият полубрат, дон Хуан, също вдъхва известни надежди в тази посока през кратковременното си управление. Но тази задача изисква херкулесовски подвиг и би обезкуражила и много по-надарени владетели от Карлос II. Но поради влошеното си физическо и ментално здраве той се превръща в нещастие не само за своята империя, но донякъде и за цяла Европа.

* * *

По-нататъшната история на испанската кралска династия ще покаже, че що се отнася до меланхолията, забавеното умствено развитие и разклатеното здраве, наследството на Карлос II се оказва колкото патологичен и психичен, толкова и териториален проблем. Защото по ирония на съдбата след тридесет и пет години управление на грохналия Карлос II в Испания на власт за четиридесет и шест години идва Фелипе V, внук на сестрата на Карлос II, Мария Тереза, съпруга на френския крал Луи XIV, и следователно правнук на испанския крал Фелипе IV. Във вените му тече кръв, попила „отровните“ гени и хромозоми на Хабсбургската и на Бурбонската династия. Това обяснява защо Фелипе V изпада от време на време в маниакална депресия, което не му позволява да управлява ефективно (а понякога и изобщо) държавата си. Ако нямаше толкова способна съпруга като Елизабета Фарнезе и редица талантливи министри на разположение, Фелипе също би представлявал истинско нещастие за своята велика империя. И нещата не завършват със смъртта му през 1746 г., защото неговият син и наследник на престола, Фернандо VI, страда от една също отслабваща умствените способности болест. Така Испания за цяло едно столетие е лишена от владетел, чиито физически и психически дадености не съответстват на огромните задължения в управлението на държавата.

И така, за да се изпълни завещанието на Карлос II, е необходимо да минат тринадесет години на кървави войни; хиляди хора намират смъртта си или остават инвалиди на бойното поле по време на големите сражения, водени на европейския континент — при Бленхайм, Рамийе, Уденарде и Малплаке; Гибралтар е анексиран от англичаните; хазните на цели държави са изчерпани, а дълговете им нарастват неимоверно, преди Великите сили да приемат внука на Луи XIV за крал на Испания чрез Утрехтския договор от 1713 г.

Фелипе V е мрачен, сериозен и отдаден на своето поприще мъж. За него Сен-Симон[154] пише, че „е лишен по рождение от проницателен ум, че у него няма и следа от въображение. По характер е затворен, мълчалив, тъжен и трезвомислещ, и не признава никакви удоволствия, освен лова; страхува се от обществото, страхува се дори от себе си; рядко изпъква пред другите, рядко се харесва на някого; живее усамотен и стои настрани — по навик и по собствено желание. Но е необикновено суетен и не може да търпи някой да му противоречи.“ (Historical Memoirs of the Due Saint-Simon. London, 1972, vol. ІІІ, p. 357.) Притежава обаче силен полов нагон, така че му се налага постоянно да притичва от изповедалнята на своя духовен наставник до леглото на съпругата си. Първата му жена, жизнерадостната и млада Мари Луиз Савойска, лесно го измъква от сериозността и скуката на обичайното му ежедневие, увличайки го в игри на „криеница“ и „кукувица“, но тя умира много млада, само на двадесет и шест годишна възраст през февруари 1714 г. „Кралят на Испания — споделя Сен-Симон — е много разстроен, но някак си по царски. Придворните му го увещават да отиде на лов и да подиша чист въздух. По време на един подобен излет той вижда процесията, която пренася тленните останки на кралицата в Ескориал. Кралят дълго се взира след нея, докато се скрива от погледа му, а след това отново се връща към ловните си занимания. Принадлежат ли принцовете към човешкия род?“ (Historical Memoirs of the Due Saint-Simon, vol. II, p. 319.)

Фелипе V е за кратко вдовец и през 1715 г. се оженва за Елизабета Фарнезе, дъщеря на пармския херцог — вдъхваща уважение високоинтелигентна жена, която на практика замества своя губещ съзнание съпруг на владетелския пост на Испания. При това тя никога не става популярна сред своите нови поданици, защото променя испанската външна политика в защита на интересите на собствения си род Фарнезе, и по-специално в полза на децата, които ражда на Фелипе V. Но тя е неразделна от съпруга си и двамата рядко могат да бъдат видени отделно един от друг; вечер споделят „малкото легло“ в кралската спалня. Изглежда, Елизабета успява да влияе на съпруга си чрез своеобразно сексуално изнудване. „Природата на краля се превръща в най-силното оръжие на жена му, което тя понякога използва срещу него. Случва се нощем да му откаже, което предизвиква истинска буря; кралят крещи, заплашва, а понякога става още по-лошо. Тя обаче не отстъпва, плаче и в някои случаи се защитава.“ (Historical Memoirs of the Due Saint-Simon. London, vol. IІІ, p. 353.)

Предците на краля обаче предизвикват опасенията му, имайки предвид психичните им отклонения. Дядо му Луи XIV веднъж му казва:

„Никой няма да ти каже това, което мога да ти кажа аз. Ти сам си свидетел на нервните разстройства на кралете, твои предшественици на престола, когато са се отдавали на леност. Затова нека техният пример ти бъде за урок и да заличиш с коренно различното си поведение разрушителния ефект върху испанската монархия от тяхното управление. Но искам да споделя с теб и опасението, че докато ти с лека ръка се излагаш на опасностите на войната, от теб се изисква много повече кураж да се пребориш със своя недостатък, който е по-силен от теб и ти пречи да се отдаваш на всекидневните си кралски задължения.“

Бъдещето ще покаже, че опасенията на Луи XIV не са били безпочвени.

Фелипе V изпада в дълбока меланхолия, от която наистина е трудно да бъде изваден. Първият сериозен пристъп на болестта се появява през есента на 1717 г., когато той се оплаква, че сякаш е обхванат от някакъв силен вътрешен огън — като че ли слънцето пронизва раменете му и неговите лъчи стигат до най-вътрешните части на неговото тяло. След като го преглеждат, придворните лекари не откриват нищо обезпокоително и решават, че той има халюцинации. Кралят обаче става още по-невъздържан и заявява, че само смъртта ще покаже кой е бил прав — той или неговите лекари. Започва да си внушава, че умира поради сторен смъртен грях. Френският посланик в Испания определя по по-реалистичен начин проблемите на краля, като ги отдава на прекалено честите му полови контакти с кралицата. „Кралят — съобщава той — видимо се похабява, като прекалено често използва своята съпруга кралицата. Той направо изглежда изтощен.“ Хипохондричните самовнушения, от които Фелипе V страда, както и убеждението, че тези нещастия му се случват като Божие наказание за неправедния му начин на живот, са симптоматични за обхваналата го маниакална депресия. „През последните осем месеца той показва признаци на невменяемост, а болното му въображение го кара да вярва, че е обречен на неизбежна смърт, тъй като са го сполетели всевъзможни болести“ — пише първият министър на Испания, Алберони.

Фелипе е така дълбоко убеден, че е на път да се раздели с живота, че вика своя изповедник по всяко време на денонощието. Министрите му предлагат да си напише завещанието, с което да определи своята съпруга Елизабета Фарнезе за регентка на кралството. Слуховете за разстроеното му здраве достигат и до чуждестранните кралски дворове, което кара Великите европейски държави да се погрижат да защитят интересите си, в случай че той умре или жена му поеме управлението на Испанското кралство. „Трима хитри и изкусни французи“ са внедрени като негови медицински помощници, докато кралицата, която иска да ограничи френското влияние в двора, убеждава баща си, пармския херцог, да изпрати своя личен лекар, д-р Черви, да се грижи за Фелипе. Единствено войната, която избухва между Испания, от една страна, и Франция и Англия, необичайно действащи в съюз, от друга, изважда Фелипе от обхваналата го летаргия.

Но интроспективната меланхолия на краля отново се завръща, което довежда до истинска вътрешнополитическа криза, отразила се пагубно върху личните финанси на кралицата. Религиозната добросъвестност на краля за пореден път подхранва убеждението му, че нещастията, които спохождат Испания, са Божия отплата за неговите грехове. В най-потайните кътчета на съзнанието му се ражда мнението, че негов неотменен дълг е да се откаже от престола, защото е негоден да управлява своята страна — нещо, за което едва ли е бил необходим подтик свише, за да се разбере, че е вярно.

Още преди края на 1723 г. из Париж се носят слухове, че Фелипе V страда от маниакална религиозност и се готви да се откаже от престола. По-скептично настроените наблюдатели се чудят дали за това решение не съществуват и други причини. Предполага се, че дълбоко в сърцето си Фелипе жадува да се завърне в родната Франция, а и деликатното здраве на младия крал Луи XV продължава да подхранва неговите надежди, че един ден може да седне на френския трон. Но очевидно не може да бъде едновременно крал и на Испания, и на Франция. И ако вече не е испански монарх, шансовете му да наследи Луи XV стават още по-големи.

На 10 януари 1724 г. Фелипе V обявява своето решение да абдикира в полза на своя син, Луис. „Реших да се откажа от тежкото бреме да управлявам това кралство, за да мога да съсредоточа вниманието си върху смъртта през времето, което ми остава, и да се моля за спасението на моята душа в отвъдното вечно царство“ — четем в официалния документ, издаден по този повод. „Благодаря на Бога — продължава Фелипе — че ми позволи вече да не съм крал и през остатъка от дните ми да се посветя на служение на Бога в усамотение.“

В оттеглянето на Фелипе от властта има по-скоро нещо театрално. Макар че желае да приеме обета на францисканските монаси и нарежда разходите по поддръжка на неговото домакинство да бъдат съкратени, той се усамотява в разкошния новопостроен дворец „Ла Гранха“ в Сан Илдефонсо, чието строителство е опразнило сериозно испанската хазна и до онзи момент вече е струвало 24 милиона песос. Така Илдефонсо на практика се превръща в седалище на испанската висша държавна власт, защото нито Фелипе, нито амбициозната му жена престават да следят развитието на държавните дела.

При всяко положение новият крал и новата кралица са без всякакъв държавнически опит. Луис обаче е много обичан от испанските си поданици („el bien amado“) и се слави с качествата си на спортист и танцьор, но иначе е един млад негодник, доста слабо образован, груб по отношение на жените, скита нощем из улиците и се забавлява, ограбвайки собствените си градини. Има навика да нахълтва, без да е поканен, в домовете на придворните дами на жена си. Уменията му са насочени повече към спорта, отколкото към изкуството на държавното управление. Съпругата му е с не по-малко фриволен вкус и вулгарно поведение, та се налага понякога Луис да я поставя под „домашен арест“.

Можем да си представим какво негодувание се надига в Сан Илдефонсо към поведението на новия крал и неговата кралица. Става така, че Фелипе, който не престава да страда от своите религиозни терзания, започва да се съмнява, че като се е отказал от короната в полза на един неподходящ престолонаследник, в известен смисъл е нанесъл обида на Бога. Той не одобрява инфантилното поведение на сина си и още повече това на снаха си; интересува се дали, при положение че техният брак още не е консумиран, може да бъде анулиран. По щастлива случайност обаче е избавен от трудното решение на тази дилема, защото синът му умира от едра шарка в края на август 1724 г.

Фелипе обаче се сблъсква с нов и не по-малко сложен проблем. Според собствения му акт на отказване от властта, престолът при настъпилите обстоятелства трябва да премине във владение на по-малкия брат на Луис, Фернандо — мнение, което се споделя дори от личния изповедник на Фелипе. Но това е изход от ситуацията, който е напълно неприемлив, още по-малко за Елизабета Фарнезе, която и преди не е била съгласна с предаването на властта в резултат на абдикацията на съпруга ѝ. С нейната мощна подкрепа и с насърчението на папския нунций Алдобрандини Фелипе обявява, че отново ще приеме испанската корона.

Всъщност на него му предстоят повече от двадесет години на кралския престол, но Елизабета Фарнезе ще е тази, която през този период ще провежда външната политика на страната, основаваща се главно на интересите на кралицата в Италия, и по-специално в полза на нейния син — бъдещия испански крал Карлос III. През това време икономиката на Испания остава в застой. От време на време кралят отново получава пристъпи на маниакална депресия, която в крайния си стадий може лесно да го доведе до лудост. Фелипе V преживява поредния период на тежко боледуване през пролетта на 1727 г. — на моменти той изпада в летаргия, а след това е силно възбуден и раздразнителен, извършва насилия над своите лекари и над личния си изповедник. Когато кралицата се опитва да обуздае неговата прекалена религиозност, смятайки я за крайна, той я подлага на физическо насилие. Същевременно крещи, пее и се опитва да се самонарани. Страда, освен това и, от упорито безсъние, липса на апетит и поддържа физическите си сили само със сладкиши. Някога с наднормено тегло, кралят отслабва чувствително. Започва да получава халюцинации и си въобразява, че не може да ходи, защото стъпалата му са с различна големина; не се подстригва и затруднява носенето на перука; не се и бръсне. Елизабета успява да убеди двора да се премести от Мадрид в Андалусия и така между 1728 и 1733 г. кралят и неговите приближени прекарват в замъка „Алкасар“ в Севиля.

По онова време Фелипе е обзет от убеждението, че не е в състояние да изпълнява своите кралски задължения и продължава да обмисля идеята за повторна абдикация от престола — перспектива, която сериозно тревожи кралицата. Фелипе изпраща писмо до председателя на Съвета на Кастилия, без да се посъветва предварително с жена си, и обявява, че желае да се откаже от властта в полза на сина си Фернандо. Съветът отбягва вземането на определено решение. Фелипе, смятайки, че Съветът е приел неговото решение, съобщава за стореното на Елизабета по време на лов. Обезпокоена, Елизабета Фарнезе го кара да изтегли своето послание, обяснявайки, че по нейно мнение клаузите, отнасящи се до нея и до децата им, трябва да бъдат коригирани. След като заявлението за абдикация най-сетне попада в ръцете ѝ, тя го накъсва на парченца и заявява на съпруга си, че въобще не е съгласна с неговата абдикация, която без нейното съгласие е нелегитимна.

Но опасността той да вземе някакво импулсивно решение остава реална и затова приближените му крият писалките и хартията на места, където кралят да не може да ги намери. След време Фелипе започва да се държи по-нормално, като позволява за първи път след осем месеца да бъде избръснат и дори се нагърбва с кралските си задължения. Дали това е от полза за страната му, е друг въпрос. За неговите министри и за дворцовите куриери обаче това предизвиква огромни неудобства, за които свидетелства английският посланик в Испания, сър Бенджамин Кийн, който пише на 6 април 1731 г. на лорд Уолдгрейв: „Негово католическо величество, изглежда, се опитва да живее, без изобщо да спи.“ Той вечеря в 3 часа сутринта, ляга си в 5; става за литургията в 3 часа след обяд. По-късно променя и този режим и започва да си ляга в 10 часа сутринта, а да става в 5 след обяд.

През 1730 г. в испанския двор пристига новината, че кралят на Сардиния има намерение да абдикира от престола. Кралицата и нейните съветници са много разтревожени да не би Фелипе да реши да последва неговия пример (макар че всъщност сардинският крал слиза от трона, за да се ожени за своята любовница). Случаят е представен на Фелипе така, че абдикацията на сардинския владетел е проява на един напълно полудял човек. Но през август същата година Фелипе отново се оттегля в постелите си и не става дори да се храни; говори само с най-близките си прислужници и отказва да бъде подстригван или да му подрязват ноктите. На 17 октомври Кийн пише на херцога на Нюкасъл: „Сега сме на практика без държавно управление и даже, без каквато и да е форма на управление, защото той[155] не се е срещал с министрите си и дори с личния си изповедник през последните двадесет дни и, естествено, оттогава няма никакви официални съобщения.“

Около Великден на 1733 г. се появяват симптоми за завръщането на краля към нормален живот. Синът му Фернандо успява да убеди баща си да се обръсне, да разреши да му сменят спалното бельо и да вземе очистително. През лятото на същата година английският посланик вече може да съобщи в родината си, че „кралят пое отново изпълнението на своите задължения и управлението на страната навлезе в нормалното си русло, а що се отнася до неговото лично здраве, никога не съм го виждал толкова щастлив и общителен.“ За съжаление това е само временно. Самият кралски двор е разкъсван от интриги, защото кралицата е недоволна от влиянието, което нейният заварен син Фернандо придобива върху баща си. По този повод неуморният английски посланик дава следния коментар:

„Смятам, че кралицата с удоволствие би избегнала контакта си с принца[156], но Фелипе вероятно вече е привикнал със сълзите на кралицата и едва ли би се трогнал от тях, докато сълзите, пролети от принца, са нещо ново и вероятно няма как да не са му направили впечатление. Освен с мерките, които тя е взела никой да няма достъп до кралските покои, без съмнение тя е имала план да принуди краля да направи това, с което той сега е съгласен, но преди да се реши да пристъпи към такава крайна стъпка, ѝ се е сторило разумно да опита всички останали средства, включително да убеди принца, че е необходимо да внуши на баща си да се погрижи за здравето си.“ (Писмо на Кийн до Нюкасъл, цитирано в: Edward Armstrong, Elizabeth Farneze, London, 1892, p. 288.)

Връщането на Фелипе към нормален начин на живот е само за кратко. В началото на 1738 г. за него вече се споменава, че е „с объркана глава“. Отново става намръщен и мълчалив, макар че от време на време крясъците, които се чуват от стаята му, показват, че той изпада в делириум. „Всичко това ще доведе неминуемо до абдикация“ — споделя малко по-рано посланикът Кийн пред английския премиер, херцога на Нюкасъл. Но Фелипе остава непоколебимо на престола, подвластен все повече на волята на своята съпруга. По този повод Кийн пише отново на херцог Нюкасъл (на 2 август 1738 г.):

„Когато се оттегля на обяд, кралят надава страшен вой, който в началото озадачаваше всички, и се наложи близките му да напускат двореца, преди той да седне на масата. Но тъй като кралицата не е сигурна в неговото поведение, тя не го пуска навън, поради което двамата трябваше да се откажат от любимите си разходки в градините на Сан Илдефонсо, както правеха преди. Вечерното забавление на краля се състои в слушане на Фаринели (италианския певец Карло Броски), който изпълнява все същите пет италиански арии, които е пял, когато за първи път се е представил пред краля, и продължава да ги изпълнява всяка вечер в продължение на близо дванадесет месеца. Ваша милост сигурно ще се усмихне, като разбере, че кралят се опитва да имитира Фаринели, понякога по време на всяка ария, а друг път след края на музикалните изпълнения. Тогава той издава такива крясъци и така вие, че прислугата прави всичко възможно никой да не присъства на неговите щуротии. През изминалата седмица получи един от онези припадъци, който продължи от дванадесет часа вечерта до след два часа на другата сутрин. Придворните предложиха да го изкъпят, но се страхуваха, че няма да го убедят да опита този метод на лечение.“ (Писмо на Кийн до Нюкасъл, цитирано в: Armstrong, Elizabeth Farneze, p. 344)

По-късно Фаринели разказва на д-р Бърни, че е бил задължен да пее едни и същи четири песни, две от които били на немския композитор Йохан Адолф Хасе (1699–1783) — „Pallido il sole“ („Бледо слънце“) и „Per questo dolce amplesso“ („С всяка сладка прегръдка“) — чак до смъртта на краля. Ако направим сметка, певецът трябва да е изпълнявал тези произведения около 3600 вечери поред.

И така, годините се редят, а кралят си остава бездеен, крайно набожен и потиснат, но все още безрезервно верен на жената, която определя политиката на неговата империя. Тази трагикомедия само се подсилва от пристъпите на маниакална депресия, от която кралят периодично страда. Краят идва след един масиран удар, който той получава на 9 юли 1746 г. По този повод маркизът на Аржансон пише:

„Фелипе почина от раздразнение и от наднорменото си тегло, защото си угаждаше безмерно, а апетитът му беше по-скоро голям, отколкото умерен. Той все беше зает, макар че не вършеше нищо полезно. Няма мъж, който да е давал такъв пример за злоупотреба с брака като него — той се остави да бъде управляван от жена си, която обаче го управляваше зле. Кралицата го принуди да пожертва честта и богатствата на Испания за завладяването на земи в Италия, но Господ отсъди тя никога да не може да им се порадва.“ (Писмо на маркиз д’Аржансон, цитирано в: Armstrong, Elizabeth Farneze, p. 387.)

Смъртта на съпруга ѝ и възкачването на престола на нейния доведен син Фернандо слагат край на властта на Елизабета Фарнезе.

Но възцаряването на Фернандо не променя испанската монархия. Новият крал — четвъртият и единствен останал жив син на покойния монарх от първия му брак — има нездрав цвят на безизразното си лице, ниска и набита фигура и „е толкова здрав и як на вид, колкото биха желали да бъде тези, които го обичат“, казва английският посланик Кийн. Новият владетел се проявява като разумен държавник и се съгласява с министрите си, че на Испания е нужно време, през което в страната да цари мир и разбирателство. За съжаление обаче е наследил темперамента на баща си: мързелив по природа, той търси облекчение от своята депресия в оперни представления (кралят и съпругата му са меценати на Скарлати и Фаринели) и други забавления. Освен това Фернандо се проявява и като човек на настроенията, подозрителен и колеблив, и който подобно на своя баща по време на депресия всеки ден очаква да го сполети внезапна и насилствена смърт.

Също като баща си той е напълно зависим от жена си Барбара, дъщеря на португалския крал Жоао V. За нея архидякон Кокс пише: „Тя е с доста обикновена външност и е загубила хубавата си фигура след напълняването.“ (W. Coxe, Memoires of the Kings of Spain of the House of Bourbon, London, 1815.) Към това може да се добави, че кожата ѝ е набраздена от белези от шарка, устните ѝ са дебели и страда от хронична астма. В психическо отношения характерът ѝ не се различава много от този на царствения ѝ съпруг, защото и в нейния род — Браганса, има случаи на умствени увреждания. Подобно на краля, кралицата всеки ден живее със страх от внезапна смърт, който се подсилва от астматичното ѝ заболяване. Барбара се страхува също, че ако съпругът ѝ умре преди нея, тя ще изпадне в мизерия. За да избегне тази катастрофа, тя става изключително алчна и след смъртта си на 27 август 1758 г. остава значително състояние на брат си Педро Португалски.

Нейната смърт сякаш задълбочава маниакалната депресия, в която е изпаднал мъжът ѝ. Той се затваря в пълно уединение в двореца „Вилявисиоза де Одон“, страни от каквато и да било компания, не се храни (приема само супа, за да поддържа организма си) и дори не спи. Налита на бой на нещастните си слуги. Английският посланик, лорд Бристол, пише:

„Кралят е в такава меланхолия, която никой не може да излечи; около него цари пълно мълчание и не се издават никакви заповеди нито нареждания… Той не позволява да го бръснат, ходи без връхна дреха — само по риза, която кой знае от кога не е сменяна, и по нощница. Не си е лягал от десет денонощия и се предполага, че от втори този месец досега не е мигнал повече от пет часа, и то само за по тридесет минути. Отказва да легне, защото си е втълпил, че ако легне, ще умре.“

Фернандо не живее много след съпругата си. Опитва се да се самоубие с ножица, моли да му дадат отрова и накрая умира вероятно от естествена смърт на 10 август 1759 г., когато е само на четиридесет и седем години.

В испанската история няма по-болнав монарх от Карлос II и по-големи жертви на маниакалната депресия от Фелипе V и Фернандо VI. Едва наследникът на престола на Фернандо — Карлос III, син на Фелипе V от Елизабета Фарнезе, който първоначално е престолонаследник на Великото херцогство Тоскана, а след това става крал на Двете Сицилии, се проявява като способен и просветен монарх[157]. Но сякаш по ирония на съдбата гените са решили да лишат испанското разклонение на Бурбонската династия от способен владетел. От по-късните представители на тази фамилия, които се качват на испанския престол, Карлос IV е добронамерен, но слаб крал, тероризиран от своята съпруга Мария Луиза Пармска, любовница на първия министър Годой. „Какво правиха днес моите поданици“ — има навика да пита своя първи министър кралят. „Той никога няма да порасне и ще си остане инфантилен и в познанията си, и в решенията, които взима, неспособен да различи истинските си поддръжници от мошениците“ — пише за него Джон Линч, един от последните изследователи, които са се занимавали с управлението на този монарх (John Lynch, Bourbon Spain, Oxford, 1989, p. 376.) Прекрасният портрет на Гоя на кралското семейство е безпогрешно свидетелство за пълната неспособност и глуповато безсилие на това разклонение на Бурбонската династия. Синът на Карлос IV, Фернандо VII, е последователен реакционер, докато дъщерята на Фернандо — кралица Изабела II, която се възкачва на престола едва на тригодишна възраст, става консервативно мислеща политичка, сантиментална и набожна жена с „грубо и обсипано с петна лице“. В резултат на дипломатически ходове, тя е омъжена нещастно, когато е само на шестнадесет години, за своя братовчед — изнежения бурбонски принц Франсиско де Асис. Той е един незрял женчо, който продължава да играе на кукли дори и като възрастен и който е такъв хипохондрик, че не желае да приеме никого, за когото се съмнява, че е настинал. Привързана до маниакалност към една монахиня — Сор Патросинио, за която се твърди, че е претърпяла раните Христови, кралицата търси компенсации другаде за нещастния си брак. „Кралицата, пише царственият ѝ съпруг, си има любовници. Дори нейната майка Кристина се опитваше да ѝ наложи един любовник по свое усмотрение.“

И така, няма никакво съмнение, че в продължение на много столетия, наред със съмнителните последствия от браковете между близки роднини, в испанската кралска фамилия се забелязва една трайна характерна черта — неврастенията, която има тежки политически последствия за страната, над която властва тя.

Единадесета глава

Флорентински веселби

Медичите, за разлика от Хабсбургите и Бурбоните, не са кралска династия, а семейство италиански принцове. Те са далновидни политици и притежават богата култура; управляват Флоренция — с изключение на кратък период през шестнадесетото столетие — от 30-те години на XV в. до смъртта на последния велик херцог, Джан Гастоне, през 1737 г. Под вещото управление на фактическия основоположник на благосъстоянието на рода — принца търговец Козимо Медичи и при неговия внук, Лоренцо Великолепни, Флоренция преживява апогея на своя разцвет. Тяхната широка мрежа от банки превръща Флоренция в първостепенна политическа и икономическа сила на Западна Европа. Дори след като печалбите на Медичите намаляват, те дълго остават на водещи позиции в Италия. От тази фамилия произлизат двама папи — Климент VII и Леон (Лъв) X, както и много кардинали, а и две от най-влиятелните кралици на Франция — Катерина Медичи и Мария Медичи. Самата Флоренция е изпълнена с разкошни сгради, картини и скулптури, благодарение на меценатството на Медичите и на техните привърженици. В ролята си на велики херцози на Тоскана Медичите установяват деспотична власт, стоейки начело на пищен владетелски двор.

В края на седемнадесетото столетие флорентинците, подобно на Медичите, започват да страдат от своеобразно втвърдяване на кръвоносните съдове, продължавайки да живеят със славата и богатствата на бляскавото си минало. Дворът на Медичите все още се отличава с изобилие и екстравагантност, а принцовете все още са покровители на изкуството и културата. Всичко това обаче е само фасада, която прикрива западащата тосканска икономика и политическата немощ на страната. Тоскана отдавна вече не е център на процъфтяваща индустрия, а селското ѝ стопанство е в упадък. На населението са наложени непосилни данъци, с които се финансират големите разходи на двора и субсидиите, които великият херцог трябва да плаща на чужди държави. Най-тежкото бреме се стоварва върху плещите на хората от средната класа — земевладелци и търговци, които винаги са били опора на тосканската икономика. В резултат на това се шири бедност и безработица. Големите религиозни празници и светските тържества, устройвани за развлечение на флорентинците, не могат да скрият икономическото разложение на града.

На практика Флоренция губи политическата си сила. Вярно е, че по време на своите пътувания зад граница великият херцог Козимо III, който управлява страната от 1670 до 1723 г., е приветстван с бляскава церемониалност, отговаряща на положението му на знатен принц; за негово удоволствие императорът му признава правото да се титулува Кралско височество, вместо обикновеното Височество (титла, която за негово неудоволствие императорът на Свещената Римска империя вече е дал на херцога на Савоя), и да бъде наричан „Serenissimo“ — „Светлейши“. Всичко това обаче са само почести на думи. Флоренция по онова време е вече треторазредна сила с малка армия и флота, която някога е била значителна, а вече почти не съществува. Това, че държавата продължава да живее в мир и все още е сравнително незасегната от чужди нашествия, се дължи на факта, че големите европейски държави по онова време нямат интерес да я нападнат. Но това не им пречи да кръжат като лешояди около западащия род на Медичите, след като Флоренция вече е своеобразна примамка, неспособна да се защитава успешно срещу евентуални нападения.

Великият херцог Козимо III управлява Тоскана в продължение на петдесет и три години. Неговото управление не може да се нарече нито особено добро, нито лошо. То обаче е повлияно от някои присъщи на характера му особености, които в известен смисъл са много важни, за да бъде разбран характерът на неговия син и престолонаследник, последният велик херцог, Джан Гастоне. Той е отгледан от благочестива майка, нещастно омъжена за баща му, великия херцог Фердинандо, който управлява Флоренция от 1621 до 1670 г. и далеч предпочита пред жена си прегръдките на красивия млад паж граф Бруто дела Молара. И така, Козимо става тесногръд, сериозен и крайно набожен човек, много по-подготвен за религиозна, отколкото за светска кариера. Още през 1659 г. за него се говори, че проявява „симптоми на необикновена набожност… обзет е от меланхолия повече от обичайното… никой не го е виждал да се усмихва.“ Животът му протича в непрестанно влачене по църкви, тъй като той има навика да посещава по пет-шест храма дневно, а върховно удоволствие му доставя участието в религиозните процесии. Английският пътешественик Едуард Райт пише, че през последните си години великият херцог има в покоите си „специална машина, която съдържа малки сребърни изображения на всички светии от християнския календар. Машината е пригодена така, че всеки ден да сменя и показва изображението на светеца според празника му в календара, така че херцогът да каже пред него своите молитви… Особена страст проявява към привличането на новопокръстени в лоното на Римската църква.“ (Edward Wright, Some observations made in travelling through France, Italy etc in the years 1720, 1721 and 1722, London, 1730, p. 429.) Козимо вероятно е най-щастлив, когато папата го прави каноник в църквата „Сан Джовани ин Латерано“, което му осигурява привилегията да се докосва до една безценна за него реликва — кърпичката на св. Вероника, която се смята, че Христос е използвал по пътя към Голгота и която по неведом начин е съхранила чертите на лицето му. Затова херцогът се гордее да бъде рисуван, облечен именно в дрехите си на каноник. През 1719 г., след като получава напътствие свише, той предоставя своята родина на „управлението и абсолютната власт на преславния св. Йосиф“.

Такава дълбока религиозност, която не е необичайно явление във флорентинското общество през онази епоха, би била напълно безвредна, стига да не е законодателно регламентирана. Великият херцог е безмилостен към нарушителите на религиозните норми както по отношение на морала, така и на вярата. Опитва се да забрани на жените да участват в театрални представления, както и на мъжете да влизат в домове, в които има неомъжени момичета. Освен това херцогът издава редица страховити и крайни антисемитски заповеди. Забранява смесените бракове между християни и евреи; на християните се забранява дори да обитават едни и същи домове с евреите. Евреин, който спи с проститутка от нееврейски произход, се глобява 300 крони, а проститутката се наказва с публично бичуване с камшик, гола до кръста. През ноември 1683 г. на дойките християнки се забранява да кърмят еврейски бебета. Великият херцог се заема да обследва училищата и университета, та всяко нещо, което му се стори, че може да накърни ортодоксията, да бъде поставено извън закона. Той заповядва скулптурната група на Адам и Ева, дело на Бандинели, да бъде изнесена от катедралата, защото била непристойна.

Козимо се оженва за Маргьорит Луиз Орлеанска — племенница на френския крал Луи XIII и братовчедка на Луи XIV. От дипломатическа гледна точка това е отличен избор, който очевидно ще осигури продължаването на рода Медичи — проблем, който дълго владее мислите на Козимо. „Тя ще даде разкошни плодове, ще бъде утеха за старините ви и ще спомогне за пребъдване на поколението на Ваше Височество“ — му казват приближените.

На практика обаче трудно може да бъде посочен пример за по-неподходящ брак от този между Козимо Медичи и Маргьорит Луиз. Женихът е суров и навъсен човек, толкова чужд на физическата близост с жените, че някои го смятат за хомосексуалист. „Той спи при жена си, но само веднъж седмично, и то под лекарско наблюдение да не би твърде продължителният му престой там да навреди на неговото здраве“ — пише принцеса София Хановерска. За разлика от него съпругата му е красива, много весела, енергична и като дъщеря на Гастон д’Орлеан — горда, упорита и егоистка.

Омъжена чрез посредник в парижкия Лувър, тя се отправя към Италия по море и е посрещната тържествено от новите ѝ поданици с една скъпо струваща, прекрасна церемония. Но Маргьорит Луиз не си прави никакви илюзии: принудена е да се раздели в Париж със своя любовник, принц Шарл Лотарингски, винаги е искала да стане кралица, а не велика херцогиня и освен това не харесва страната, в която е заставена да живее. Според нея флорентинците са ограничени и скучни хора, а съпругът ѝ е просто непоносим. Бащата на Козимо отпраща френската прислуга на младоженката и използва всички възможни средства тя да изпълни своя съпружески дълг — раждането на наследника Фердинандо, което става през 1663 г.

Но бъдещата велика херцогиня все още не се е примирила със съдбата си. Изпращат я да се поуспокои в Поджо ла Каяно, където тя се среща и споделя пред френската кралица, че е „лишена от всякакви удобства и е жива погребана в ужасна самота“, въпреки че фактически е заобиколена от многолюден двор. Посещението на бившия ѝ възлюбен, Шарл, не я примирява с положението ѝ на съпруга, макар че на практика сватбата на Шарл слага край на връзката им. Когато установява, че пак е бременна, Маргьорит се опитва да прекъсне изкуствено бременността, но дъщеричката ѝ Ана Мария все пак се ражда през август 1667 г. Тогава младата херцогиня вдига скандал, настоявайки да ѝ бъде разрешено да се завърне във Франция. След като вече не споделя леглото на своя съпруг, братовчед ѝ Луи XIV, ѝ прави забележка да се овладее. Козимо е изпратен на няколко доста скъпи пътувания зад граница, с напразната надежда, че след дълго отсъствие сърцата се привързват повече. Двамата съпрузи наистина възобновяват семейните си отношения, но само в рамките на общи разговори. Все пак на 24 май 1671 г. им се ражда трето дете, Джан Гастоне. След това великата херцогиня най-сетне успява да постигне своето и на 12 юни 1675 г. напуска Тоскана, за да отпътува за Франция и никога повече да не се върне обратно.

Бурната им връзка е още по-изнервяща за великия херцог, за когото единственото важно нещо в живота е да осигури бъдещето на династията. Независимо че доживява до дълбоки старини, Козимо е хипохондрик и живее с мисълта, че може да умре всеки момент, и затова е сериозно загрижен за осигуряването на наследници на Медичите. Но за зла участ той не успява да задоми така успешно своите деца, както баща му — него, макар и за опасната Маргьорит Луиз, защото, нито едно от тях не се сдобива с потомство. Престолонаследникът на Козимо — принц Фердинандо, е женен за баварската принцеса Виоланта — брачен съюз, който не предизвиква ентусиазъм у нейния съпруг. Веднага след сватбата Фердинандо заминава за Венеция в търсене на по-удовлетворителни завоевания — без значение от мъжки или женски пол. Уведомен за слабостите на своя син, Козимо му пише предупредително писмо:

„Искам да ми обещаеш да се въздържаш от развлечения, които са гибелни за душата… както и че ще избягваш да се сближаваш по неподобаващ за тебе начин с музиканти, артисти (със славата на безчестни люде) и че няма да участваш в разговори и особено в забавления с куртизанки.“ (Harold Acton, The Last Medici, London, 1988, p. 179.)

Но това, което надареният естет Фердинандо желае най-много, е именно „да се сближи по неподобаващ за него начин с музикантите“. Един негов домашен наставник — певецът Петрильо, който го е очаровал, вече е изгонен от дома на великия херцог. Във Венеция обаче Фердинандо намира негов заместник в лицето на кастрата Чекино де Кастрис, който има голямо влияние върху младия принц. Ако се беше задоволил с общуването си с кастрати, Фердинандо не би навредил толкова на здравето си, но уви. След поредното си посещение във Венеция той се прибира у дома, заразен със сифилис и придружаван от певицата „La Bambagia“ — „Памучното момиче“. Така дълго преди смъртта си (а той изпреварва своя баща с цели десет години), Фердинандо губи паметта и способностите си и целият се парализира в резултат на сифилитичното заболяване, или, както казват неговите съвременници, става „мъченик на Венера“.

След като скоро става ясно, че Фердинандо няма да бъде дарен с потомство, великият херцог насочва вниманието си към сватбата на дъщеря си Ана Мария. До този момент опитите на баща ѝ да намери съпруг от Испания, Португалия и Савоя, включително и френския дофин, се провалят, като в случая с дофина отчасти заради машинациите на майка ѝ, великата херцогиня на Тоскана. Най-накрая, по предложение на императора, младата жена си намира подходящ в известен смисъл съпруг в лицето на палатинския електор, вдовеца Йохан Вилхелм, чиито три сестри са императрицата на Свещената Римска империя, кралицата на Португалия и кралицата на Испания, а тримата му братя са епископи. Но в личния си живот електорът не е напълно безупречен. Новата му съпруга претърпява спонтанен аборт и съвременниците твърдят, че това се дължи на „уврежданията, причинени от нейния съпруг, защото, макар и да я уважава и много да я обича, поради горещата си кръв той често си позволява необичайни форми на сексуално общуване“. (Acton, The Last Medici, London, p. 235.) Съпругата на електора посещава Екс ла Шапел, заради известните лечебни минерални бани там, които „засилват плодовитостта“, но без успех.

Така най-малкият син на херцога, Джан Гастоне, остава единствената надежда на семейството. Като дете той е пренебрегван от майка си, която никога няма време за него и напуска страната, когато той е само на четири годинки. Като младеж е старателен и затворен, когото ерудитът от XVIII в. Ѝ. Ламий описва като „най-учения принц… последовател на Лайбниц във философията и който не се оставя разни попове и монаси да го водят за носа“. Но младежът очевидно страда от тежка форма на депресия. Негови съвременници отбелязват, че той понякога е толкова мълчалив и тъжен, потънал в сълзи в стаята си, че започват да се съмняват дали психиката му е наред. „Много съм изненадан, че принц Джан Гастоне е загубил вяра във всичко“ — споделя йезуитът отец Сениери.

Когато Джан Гастоне е на двадесет и три години, баща му решава, че е време да го ожени. Изборът му пада върху една богата вдовица, Ана Мария, дъщеря на херцога на Сакс-Люксембург и вдовица на палатинския граф. Тя е груба и свадлива, с лош вкус, заплашителна на вид, „едра, с неприятна външност и тромави масивни крайници“. Интересуват я само ловът и конете, както и нейните бохемски имения. При това нито има особено желание да се омъжва повторно, нито да живее във Флоренция. Затова като условие за евентуалния брак се поставя изискването тя и бъдещият ѝ съпруг да продължат да живеят в Бохемия.

Джан Гастоне е ужасен от предстоящия съпружески живот. При това пейзажът на Бохемия никак не му харесва, отвращава се от миризмата на коне и от възможността да има полов контакт с огромната си съпруга. За да си осигури поне малко комфорт, той се обръща към интимния си приятел, неговия слуга Джулиано Дами — човек от ниско потекло, който му става любовник, а по-късно сводник, и който му влияе силно през останалата част от живота му. През 1698 г. Джан Гастоне не може повече да понася жена си и нейните близки и заминава за Париж под предлог да посети майка си, която го приема доста хладно.

Затова се завръща в Райхщат — замъка на жена си, и се опитва да я склони да изкарат зимата в Прага. Когато тя отказва, той заминава без нея, придружен от Дами. Там поне за известно време може да забрави отблъскващата действителност на Райхщат и оскъдицата в тамошния херцогски двор. За целта се отдава на чувствени удоволствия. Ето как един анонимен съвременник описва този период от живота на принца:

„Прага бе пълна с тълпи млади студенти — голобради бохемци и германци, които бяха толкова бедни, че просеха от врата на врата. Джулиано [Дами] винаги успяваше да хване някое ново парче и да го предостави на принца. Освен това в Прага имаше и много дворци на високопоставени и богати благородници, в които живееха цели полкове придворни, а както и слуги с ниско потекло и положение в обществото. Джулиано насърчаваше Негово височество да се забавлява сред тях… както и да си избира партньори.“ (Английски превод на H. Acton, Life of Gian Gastone, London 1930, pp. 43–44.)

Така Джан Гастоне свиква с бруталния секс — навик, който не изоставя до края на живота си. Новините за неговите подвизи, големите загуби на комар и огромните му дългове, които не може да си позволи (защото баща му го държи изкъсо във финансово отношение), стигат до жена му, която на свой ред ги препредава на сестра му, съпругата на палатинския електор. Тя споделя с баща си, великия херцог на Тоскана, но Джан Гастоне не променя начина си на живот — продължава да скита по улиците нощем и да се запива в долнопробни кръчми. Защото благодарение на тези фриволни забавления успява, макар и временно, да отпъди мисълта за отблъскващата си съпруга и за лицемерно набожния си баща. Но алкохолизмът и сексът не са добро лекарство за тежката форма на депресия.

От време на време Джан Гастоне се завръща в Райхщат, при това с най-добри намерения. На 18 април 1699 г. той пише на баща си Козимо:

„Ваше Височество трябва да знае, че деветнадесет дни, след като получи сватбения ми пръстен, ако не и по-рано, моята принцеса започна да капризничи, да се цупи и да ме нагрубява, понеже не съм искал да напусна Дюселдорф. Разправя тук и там доста безочливи неща за мен и за моя народ… Тя е достатъчно високомерна и суетна, за да тъпче и властва над всеки, вярвайки си, че е най-великата дама на този свят, владеейки бохемските си ниви… Затова аз не мога да живея с нея в едно от най-изисканите кътчета на света… Според нейната прислуга тя винаги си е била такава — както по време на вдовството си, така и в брака си с моя предшественик [палатинския граф], който се пресели в отвъдното след прекалено пиене, опитвайки се да забрави своя гняв и отвращение от общуването си с нея.“ (Acton, The Last Medici, London, p. 239–240.)

Джан Гастоне трябва да е бил съвсем наясно със своето положение. По ирония на съдбата майка му напуска баща му, защото го смята за непоносим. Той на свой ред напуска жена си, понеже също не може да я понася.

Когато императорът убеждава принца да „се опита да надмогне нежеланието си за съвместен живот със съпругата му в онова ужасно и откъснато от света място“, Гастоне заявява, че се е опитал да живее в любов с нея, но безуспешно. На човек му стига да поживее в Райхщат дори през лятото; през зимата това е просто невъзможно.

През октомври 1703 г. принцът се премества в Хамбург, където остава до февруари следващата година, където си намира приятни забавления, които Райхщат не може да му предложи. Но когато по-късно се премества да живее в Прага, изглежда напълно изпаднал в депресия — отнесен и апатичен, той прекарва по-голяма част от времето си, като просто зяпа през прозореца. Престава дори да подписва писмата си, защото не може да понася своята писалищна маса. Симпатичните млади момчета и грубият секс с тях се оказват единственото нещо, което е в състояние да го извади от обзелата го меланхолия. През 1705 г. той се завръща завинаги във Флоренция. Става ясно, че вече няма никаква вероятност жена му да дойде да живее при него или пък да им се родят деца — на него, на брат му или на тяхната сестра.

В последен опит да осигури престолонаследник на рода, великият херцог Козимо се хваща като удавник за сламка, макар това определение никак да не подхожда на охранения му брат, кардинал Франческо Мария. Прелатът е всичко онова, което херцогът не е: той е хедонист, щедър до безразсъдство, чревоугодник и светски човек. При двамата братя има куриозна размяна на ролите: фанатичният велик херцог е бил по-подходящ за духовна кариера, а кардиналът — за светска. При това Франческо е натрупал огромно богатство от множеството си имения, докато към църковните си задължения се отнася доста повърхностно. Той обаче не проявява голям интерес към женска компания за сметка на противоположния пол, но брат му го убеждава да поиска да бъде освободен от свещения си обет, което ще му позволи да се ожени и евентуално да създаде престолонаследник за Великото херцогство. Освен това му е разрешено да запази многобройните си източници на доходи. При всяко положение бракът е едно от малкото удоволствия, които кардиналът не познава до този момент.

Евентуалната кандидатка за негова съпруга е Елеонора, дъщеря на Винченцо Гонзага, херцог на Гуастала. „Грижи се за здравето си, за да можеш да ни дариш с утехата на очаквания малък принц“ — му пише сестра му, съпругата на палатинския електор. Това е разумен съвет, защото кардиналът е само на четиридесет и осем години, а вече представлява планина от сланини, с огромно шкембе и с лице, набраздено от сипаница, освен това страда от подагра и от възпаление на дихателните пътища. Елеонора го смята за толкова отблъскващ, че отначало дори не иска да попадне в прегръдките му. Тя прави всичко, което е по силите ѝ, за да се отърве от него. За нейна радост прекомерното му затлъстяване си казва думата и кардинал Франческо Мария умира на 3 февруари 1711 г. С неговата смърт пропада и последната надежда на Козимо за пряк наследник на престола. Това, което му остава, е да излее гнева си върху „пажовете и слугите на брат му, много от които принцът[158] обичал, когато са били млади и с приятна външност; а когато възмъжават, стават негови сводници и му доставят други красиви момчета, които да му правят компания… Защото той много обича да гледа как другите правят [любов]… Някои от споменатите люде са изгонени от държавата, други са осъдени на каторжен труд.“ (Acton, The Last Medici, London, p. 276.)

Що се отнася до вдовицата на кардинала — Елеонора, тя намира ласките на своя френски прислужник за много по-прелъстителни в сравнение с тези на застаряващия си съпруг и ражда двама извънбрачни сина, Миньон и Франческо. Английският посланик във Флоренция сър Хорас Ман пише по този повод на своя приятел, писателя Хорас Уолпол:

„Би ли простил на такава жена, която не е склонила при всичките молби и всичките красиви млади мъже, които е срещала по време на брака си с кардинала, да направи услуга на Тоскана (като ѝ роди престолонаследник), а след смъртта на нейния съпруг ляга със слугата си, увеличавайки броя на така наречените «иноченти» (извънбрачните деца, които са настанявани в сиропиталища)?“ (Horace Walpole, Correspondence, ed. W. S. Lewis, XVIII, pp. 39–40.)

Накрая Джан Гастоне остава единственият мъжки наследник, защото брат му Фердинандо умира две години по-късно[159]. В безнадежден опит да се намеси в престолонаследието, Козимо настоява да се приеме, че ако Джан Гастоне умре преди баща си, престолът на Великото херцогство ще бъде наследен от неговата сестра, съпругата на палатинския електор, Ана Мария. Императорът обаче се противопоставя на това, като заявява, че след като по отношение на владенията си Козимо е във васална зависимост от империята, той не може да иска такъв ред за наследяването на властта. Междувременно здравословното състояние на Джан Гастоне също дава тревожни сигнали. „Той не е способен да се захване с каквото и да било — споделя през 1719 г. един френски посетител на флорентинския двор, Гийе дьо Мервил, — дори не отваря писмата, за да не им отговаря. Този начин на живот би му позволил да доживее дълбоки старини, ако не страдаше от астма и не влошаваше допълнително своето здраве с огромните количества силни стимулиращи средства, които приема. Някои хора смятат, че той ще умре преди баща си.“ (Michel Guyot de Merville, Voyages historique et politique d’ltalie. The Hague, 1729, vol. I, p. 617.)

Начинът на живот на Джан Гастоне наистина става куриозен и необикновен. „Той е добър принц — пише Монтескьо, който посещава Флоренция през декември 1728 г., и е надарен с разум, но е по-скоро мързелив, отколкото пристрастен към бутилката.“ „Il aime un peu a boire, meme des liqueurs.“[160] Но Монтескьо не пропуска да оцени и любезността и състрадателността на принца, дори, при положение че — както той си мисли — неговата леност и перверзен вкус го правят лесна плячка на безскрупулни авантюристи. „Du reste, le meilleur home du monde“[161], е неговото заключение. (Montesquieu, Voyages, Bordeaux, 1894, vol. I, p. 30.) Така фразата, „Il mondo va da se“[162] може би най-точно и лаконично характеризира светогледа на принца.

Накрая, в навечерието на празника Вси светии (1 ноември) 1723 г. старият велик херцог умира. Джан Гастоне, вече на петдесет и две годишна възраст и в много отношения преждевременно състарен, наследява престола. Някогашният строен и привлекателен млад мъж е станал дебел и набит, с ясно изразена двойна брадичка. Малко се интересува от държавните дела, но добре подбира министрите си, така че управлението на Флоренция в известен смисъл става по-добро и определено по-либерално в сравнение с времето на неговия баща. Твърдата ръка, с която Църквата се грижи за запазването на ортодоксията и морала, става по-милостива. В областта на църковните дела, за които баща му Козимо харчи огромни средства, Джан Гастоне прави икономии. Съветът на четиримата е разпуснат и е възстановен старият Държавен секретариат. Драконовското законодателство на покойния велик херцог е променено до такава степен, че йезуитите започват да обвиняват Университета в Пиза, че е станал център за разпространение на ереси. Почитта към Галилео Галилей е възстановена, а трудовете на Гасенди най-сетне са отпечатани. Облекчено е тежкото данъчно бреме. Идването на власт на Джан Гастоне бележи един малко по-просветен и либерален период в управлението на държавата, макар че проблемите на Флоренция не могат да бъдат решени с едно драсване на перото. На практика новият велик херцог се държи като едър земевладелец, който не живее в именията си. Както отбелязва през 1728 г. Монтескьо, в държавата „властта се упражнява доста меко; никой въобще не познава и не изпитва силата на принца и на двора. И тъкмо в това тази малка страна изглежда велика.“ („une domination assez douce. Personne ne connoit et ne sent guere le Prince et la Cour. Ce petit pays a, en cela, Fair d’un grand pays.“).

Великият херцог обаче не е в състояние да промени хаоса, който цари в личния му живот. През лятото живее на партера в Палацо Пити; магарето, с което му докарват праскови, е въвеждано направо в неговата спалня. През зимата се премества в стая на по-горните етажи. Барон де Полниц, който посещава Флоренция през 1731 г., се отбива да поднесе своите почитания на неговата сестра, съпругата на палатинския електор — „която води много затворен живот… и постоянства в своята преданост към религията“ и е много изненадан, че великият херцог желае да се срещне с него, след като има сведения, че „е много трудно да се получи аудиенция при него“.

През ноември 1731 г. Полниц пише: „Заварих великия херцог да седи в леглото си в компанията на няколко от любимите си домашни кучета, облечен само по риза без жабо и с дълъг шал от необработен муселин, увит около шията му. Неговата шапчица беше изцапана с емфие и, казано накратко, в неговия външен вид нямаше нищо спретнато или величествено. До леглото му стоеше масичка във формата на бюфет, върху която имаше сребърни кофички, пълни с бутилки с различни алкохолни напитки, както и чаши.“ (The Memoirs of Charles Lewis, Baron de Pollnitz, London, 1737, vol. II, pp. 130–132.)

„Великият херцог, продължава Полниц — се беше сгушил в леглото си, не че беше болен, а просто за удоволствие. От двадесет и два месеца не е излизал от двореца и повече от седем не се е обличал… обядва в пет часа следобед и вечеря в два сутринта. Винаги се храни сам и без да става от леглото и след това прекарва по два до три часа в светски разговори с Джоанино и с няколко млади момчета, наречени руспанти.“

Поради постоянното си състояние на интоксикация великият херцог гледа на света като през мъгла. „По това време той вече беше свикнал да пие много — не само силни вина и люти концентрирани напитки, но и питието, наричано rosolis[163] — загряващо подсладено ободрително питие, приготвено от стафиди и други съставки, смесени със захар и подправки и с много висок градус. Гастоне продължава да надига чашите до късно след обяд и накрая обикновено е напълно безчувствен.“ (Life of Gian Gastone, p. 50.) Става известно, че пада от коня си, когато се напие. Веднъж отива на прием, организиран от снаха му, принцеса Виоланте, толкова пиян, че започва да говори неприлични неща и е избутан обратно в каретата си, където повръща.

Спалнята на великия херцог се превръща в негово основно място за пребиваване. За управител на двореца му е назначен Джулиано Дами, който с помощта на двама слуги — Гаетано и Франческо Нардини, изпълняват и функциите на сводници и угаждат на своя господар за всичко, което му доставя удоволствие, срещу добро възнаграждение. Те имат за задача да издирват млади мъже и момчета, „невъзпитани и без морални задръжки“, но „надарени с привлекателност и телосложение като на Адонис“. (Life of Gian Gastone, London 1930, p. 70.) Това са така наречените „руспанти“, получаващи възнаграждение за услугите, които извършват, в размер на една до пет руспи, изплащани им всяка сряда и събота. Според думите на Полниц те са истински „стипендианти на великия херцог… и задълженията им се състоят в това винаги, когато ги повикат, да се явяват при господаря — било на обяд, било на вечеря… Те не носят ливреи и се познават само по косите, които са непременно ситно накъдрени и обилно напудрени“ в контраст с вида на самия херцог.

Космополитната група на руспантите, която наброява до 370 души, включва дори хора с благороден произход и няколко жени, и всички те вземат участие в непристойните забавления, организирани по прищявка на принца. За тази цел те трябва да бъдат красиви, млади, много сексапилни, да са напълно лишени от добър вкус и обоняние, за да могат да издържат труднопоносимите ласки на техния господар. Джан Гастоне има навика да кани някое от тези момчета в спалнята си, да преглежда зъбите му — дали са достатъчно бели и добре подредени, след това да го налива с алкохол, предимно с розолис. След това опипва и изучава подробно интимните му части, за да се убеди, че са добре сложени и че момчето лесно ще постигне необходимата ерекция. „Ако му се стори, че не са проникнали в него достатъчно дълбоко, обикновено се провиква: «Бутай навътре, момче, бутай още по-навътре!»“ Отначало херцогът се обръща към него на „вие“, но постепенно преминава на по-фамилиарното „ти“, отпивайки големи глътки вино и изпускайки кълба цигарен дим. (Life of Gian Gastone, p. 73.) По време на тези сеанси херцогът понякога се обръща към своите сексуални партньори с благороднически титли, наричайки ги свои министри, и изисква от тях да му отвръщат с възможно най-обидните епитети и дори да го бият, ако пожелаят.

Макар че Дами има за задача да обикаля бедните квартали на града, за да открива подходящи кандидати за този вид забавления, страстта на великия херцог понякога се разпалва само от вида на някой привлекателен млад човек, било от тези във или извън двореца — по време на някоя от редките разходки из Флоренция. Така например, когато научава, че един млад флорентински бръснар си има годеница, той му заповядва да доведе момичето в двореца, започва да флиртува с двамата поотделно и след това ги кара да се любят пред очите му. Понякога, разбира се, той получава повече от това, за което се е спазарил. Това се отнася и за онзи случай, в който херцогът е така запленен от мускулестото тяло на един мечкар от Бохемия на име Михаел Хенцхемиц и от красотата на неговите двама млади помощници, че и тримата са включени в групата на руспантите. Един ден посред нощ, докато се разхожда из града, на херцога му се приисква да се позабавлява с мечкаря. Когато Хенцхемиц е доведен при него, принцът вече е много пиян. Двамата се връщат в двореца, където изпиват още вино, докато накрая Джан Гастоне повръща върху лицето и гърдите на мечкаря. Той от своя страна така се ядосва, че хубаво обработва с юмруците си великия херцог, докато онзи започва да вика за помощ. Но в интерес на истината трябва да се признае, че Джан Гастоне рядко се озлобява срещу своите нападатели. Той, изглежда, изпитва удоволствие от повръщането, както и от нецензурните истории, на които се наслаждава. Понякога в спалнята му се събират повече от десетима руспанти и правят истински сексуални оргии.

През 1730 г. великият херцог си изкълчва глезена и това го приковава към леглото, което той не напуска — с изключение на много редки случаи — през следващите седем години. Веднъж той посещава в два часа през нощта обществените бани „Сан Сперандино“ и прекарва там цели пет часа.

Преподобният Марк Нобъл, историк на Флоренция, живял в края на осемнадесетото столетие, пише:

„Няма много какво да се разкаже за личния живот на принца, защото той поради леност никога през последните тринадесет години не се е обличал и нито веднъж през последните осем не е ставал от леглото си. Външният му вид е необикновено ексцентричен: той посреща тези, които са имали нещастието да се доближат до него, само по риза без жабо и с необикновено дълъг шал от не особено фин муселин, както и с нощна шапчица, цялата поръсена с емфие.“ (Спомените на Нобъл са преразказани дума по дума в книгата на Полниц.)

Покойният[164] граф Сандуич осведомява писателя, че тези „отвратителни“ навици на великия херцог стават още по-непоносими към края на живота му. Веднъж, преди графът да посети Негово височество, за да премахнат тежките миризми в спалнята му, я застилат с прясно откъснати рози. Но ароматът на розите — колкото и пресни да са били — едва ли е потушил смрадта в спалнята на херцога, където леглото обикновено е пълно с паразити, завивките са мръсни, а стаята е направо пропита от миризмата на тютюн, алкохол и изпражнения. Великият херцог обаче пет пари не дава за външния си вид и за това, че ноктите на ръцете и краката му не са подрязани. С двойна брадичка и голямо шкембе, той носи доста широка и мръсна перука, с която веднъж го виждат да бърше повръщаното от лицето си.

Засега не е ясно доколко може да се вярва на тези истории, разказани от един отявлен критик на великия херцог, който очевидно е използвал описанието, което Светоний дава на омразния му император Тиберий. С подробностите си тези писания твърде много напомнят за днешната жълта преса, но в общи линии, картината, която те създават, не е далеч от истината. Когато принцът на Краон, чийто син между другото също е обвиняван в „руспантизъм“ и който посещава през януари 1737 г. великия херцог като официален представител на неговия бъдещ наследник на престола — Франц Лотарингски[165], той заварва следната картина. Джан Гастоне се намира в „състояние, достойно за съжаление; той не може да стане от леглото; брадата му е пораснала; завивките и бельото му са мръсни; не носи жабо върху ризата си; погледът му е мътен и премрежен; гласът му е нисък, а говорът му е затруднен; като цяло се създава впечатление, че това е човек, на когото не му остава повече от месец живот.“

Джан Гастоне наистина се е превърнал в един запуснал се владетел — алкохолик с очевидно перверзен вкус, въпреки че някога е бил многообещаващ младеж и че в отношенията си към другите си остава хуманен и любезен човек. Той без съмнение обаче става жертва на личностните си проблеми — детство без майчина ласка, баща, който се държи строго и страни от него, и нещастен брак — които го превръщат в истинска развалина. Баща му е меланхолик и никак не би било чудно, ако и самият Джан Гастоне е страдал от някакво депресивно състояние. Когато през 1705 г. се завръща във Флоренция, той прекарва дълго време в полуизолация и по цели нощи просто гледа луната. Странните отклонения от нормалното поведение, в които намира удоволствие, може би компенсират депресията, която убива неговия интерес към държавните дела; своеобразна самозащита на личността, търсеща облекчение на непоносимото тегло на тъгата от самото съществувание.

Какво обаче означава всичко това за бъдещето на Флоренция? При ясното съзнание, че не може да има преки наследници, Джан Гастоне е не по-малко загрижен за бъдещото наследяване на престола на Великото херцогство, отколкото неговият баща навремето. Десет години преди Гастоне да стане велик херцог, с края на Войната за испанското наследство за Италия настъпват времена на политическа нестабилност и тя отново става плячка за Великите европейски държави. Подобно на баща си Джан Гастоне се стреми да запази неутралитета на Флоренция за голямо разочарование най-вече на заинтересованите страни, особено Испания и Австрия. На 2 януари 1725 г. испанският посланик отец Асканио пише с раздразнение на херцога на Парма: „Към физическата немощ на великия херцог, проявявана неведнъж за дълго, когато той лежи неподвижно като откачен, се добавя и неговата политическа немощ, в резултат на която Н[егово] в[исочество] си мисли, че предпазва властта си, като не се интересува от нищо, което се случва по света и се отнася до неговия двор, смятайки, че това е най-подходящата политика: избягване на всякакво обвързване и възползване от преимуществата на изчакването.“ (Acton, The Last Medici, p. 311.)

През 1731 г. Великите сили се събират във Виена и се споразумяват след смъртта на Джан Гастоне херцогството му да премине във владение на дон Карлос, херцог на Парма и син на Фелипе V Испански и на Елизабета Фарнезе. Де Полниц пише за великия херцог: „Преди няколко дни той каза, че като подписал завещанието си, обявявайки дон Карлос Испански за свой наследник, с едно драсване на перото се сдобил със син и престолонаследник — нещо, което не е могъл да постигне след тридесет и четири години брачен живот.“ (The Memoirs of Charles Lewis, Baron de Pollnitz, vol. I, p. 428.) Но великият херцог не се отнася никак снизходително към навика на дон Карлос да стреля с лък по птиците, изобразени на прекрасните гоблени по стените на неговата стая в Палацо Пити, при това почти без да пропуска целта си. Джан Гастоне нарежда гоблените да бъдат свалени и заместени с дамаски, обточени със златни ресни, отбелязвайки че, „със затопляне на времето е загрижен за своя височайши гост да не би здравето му да се влоши от горещината, създавана от зимната мебелировка“. (Walpole, Correspondence, XXIII, p. 237–238.)

Плановете на дон Карлос всъщност не се реализират заради така наречената Война за полското наследство — поредната игра на въртележка на европейските принцове. Вследствие от нея дон Карлос става крал на Двете Сицилии и е изместен като престолонаследник на Великото херцогство на Тоскана от Франц Щефан, по онова време херцог на Лотарингия и съпруг на Мария Терезия, наследница на Хабсбургската империя, който по-късно става император под името Франц I. Пред натиска на Великите сили Джан Гастоне се оказва напълно безсилен. На флорентинците дори не им се разрешава да празнуват големите си празници, посветени на спомена за великото управление на Медичите. Градът е окупиран от чужди войски. Великият херцог обаче успява поне да накара Франц Щефан да му обещае, че Флоренция никога няма да бъде погълната от Австрийската империя. Това може би е най-значимото постижение в целия му живот, защото благодарение на него е гарантирана и в бъдеще независимостта на града. Но това е и един от последните актове на неговото управление. През юни 1737 г. Великият херцог е вече много болен, тъй като има голям камък в пикочния мехур. На 14 юли го погребват с разточително великолепие в катедралата на града. Макар че на практика херцогът е един бездеен управник, неговата смърт издига престижа му сред флорентинското население и той е изпратен до своята гробница с цялото церемониално величие, на което този град на зрелищата е способен:

„О да, вярна е тъжната песен, която чух:

Този ден бе последен в живота на потомъка на великия Козимо;

Така и твоят край, Флоренцийо, е вече предопределен.“

Сестрата на покойния, Ана Мария, съпруга на палатинския електор, живее още шест години в Палацо Пити и умира на 18 февруари 1743 г. „С нашите веселби е свършено, карнавалът е провален; преди час е починала съпругата на палатинския електор… Обикновените хора вярват, че тя е отнесена от ураганен вятър, който се появи тази сутрин и продължи да духа около два часа, а след това слънцето отново грейна ярко, както винаги. И това за тях е достатъчно доказателство, но има и още едно, даже по-силно — че същото се е случило и при смъртта на Джан Гастоне“ — пише Хорас Ман на своя приятел Хорас Уолпол. (Walpole, Correspondence, XVIII, p. 159–160.) Според завещанието на принцесата цялата лична собственост и всички имения на Медичите преминават във владение на град Флоренция „за вечни времена“. Като постъпва по този начин, знатната покойница плаща за необикновените веселби на нейния също покоен брат и може да се каже, че така Медичите се отплащат на флорентинците за тяхната лоялност, проявявана спрямо владетелската фамилия в продължение на повече от триста години.

Дванадесета глава

Лудият Джордж

През своето шестдесетгодишно управление английският крал Джордж III има периоди, когато психичното му равновесие очевидно е нарушено, както между средата на октомври 1788 и март 1789 г., от февруари до май 1801 г., от февруари до юни 1804 г. и през октомври 1810 г. След това кралят изпада в състояние на привидна старческа деменция, причина за проявлението на която вероятно са предишните му психични проблеми, направили го уязвим за този вид заболяване. Но истинската същност на това, от което кралят е страдал, причините за него и неговото естество и до днес са дилема за изследователите. Според едни болестта на Джордж III е следствие от неговата „раздразнителна язвителност, взела в един момент връх над психиката му“; други са на мнение, че това е своеобразна форма на делириум или състояние, което се дължи просто на „своеобразието на неговия организъм“. Някои от действията на краля дори навеждат на мисълта, че той се разболява от шизофрения или, подобно на Хенри VI Английски и Фелипе V Испански — от маниакалната депресия, въпреки че симптомите на неговото заболяване не са напълно сходни с нито една от тези две диагнози. Каквато и да е била същността на боледуването му обаче, кралят без съмнение се държи като луд през периодите, когато болестта се задълбочава. По време на силния пристъп, който той получава през 1788 г., лекуващите го лекари са на мнение, че монархът страда от някаква форма на временно психично разстройство, а някои от тях изразяват опасение, че може никога да не се оправи. „Rex noster insanit“ („Нашият крал е полудял“) — отсича един от придворните му лекари, Ричард Уорън.

Предишните примери на лудостта, която обхваща някои крале, показват, че тя може да е последствие от някакво органично заболяване. Преди около двадесет години двама известни историци на медицината — Ида Макалпайн и Ричард Хънтър — стигнаха до заключението, че Джордж III никога не е бил луд в клиничния смисъл на думата, а само жертва на наследствен проблем с обмяната на веществата — разноцветна хематопорфирия, която се проявява с множество външно сходни с характерните за шизофренията или за маниакалната депресия симптоми. Това заболяване засяга повече или по-малко и неговите предци, както и някои от близките му роднини от неговото и от следващите поколения на рода. Психичното състояние на Джордж III е резултат от телесно страдание, а не истинска лудост. Задълбоченото и брилянтно поднесеното изследване на двамата учени трудно може да бъде оборено, макар че данните, с които разполагаме, не са достатъчни, за да бъде потвърдена поставената от тях диагноза.

Независимо че Джордж има по принцип невротичен темперамент, през първите двадесет и осем години от неговото царуване се проявяват малко признаци за умствената му слабост. През ранните си години той не страда от някакви основни физически или психически отклонения, макар че през 1758 г., две години преди да се възкачи на престола, лорд Уолдгрейв прави следния коментар за невротичния характер на бъдещия крал: „У него има своеобразна неудовлетвореност… Всеки път, когато не е доволен от нещо… става навъсен и мълчалив, оттегля се в кабинета си, да се успокои с четене или размишления, но най-вече да се наслаждава на меланхолията вследствие нарушеното равновесие на телесните течности в организма му. Дори когато лошото му настроение премине, тревожните симптоми могат скоро да се появят отново.“ (Waldegrave, Memoires, ed. Holland, 1829, p. 9.)

След като се възкачва на престола, Джордж III преживява няколко кратки периода на влошено здравословно състояние, които някои от по-късните изследователи на управлението му неоснователно смятат за симптоми на неговата невроза. През 1762 г. Хорас Уолпол казва на своя приятел Хорас Ман, че „кралят е прекарал една от онези странни епидемии на настинка, появили се напоследък, и които обикновено не завършват с фатален край; при него тя се е изразявала в силна кашлица и тежест в гръдната област, които той се опитвал да прикрива, както впрочем правех и аз… Слава Богу, той е вече извън опасност и така избегнахме един невиждан досега политически хаос… Не се наложи даже да прибегнем до закона за регентството.“ (Walpole, Correspondence, XXII, pp. 23, 32.)

Три години по-късно, през 1765, кралят има подобни оплаквания, съпроводени от силна кашлица, треска, ускорен пулс, пресипване, безсъние и бодежи в областта на гърдите. Хорас Уолпол се чуди дали кралят не е болен от туберкулоза и дори си позволява да изрази пред лорд Холанд предположението, че на Джордж „вероятно не му остава повече от година живот“. На 26 март 1765 г. Уолпол пише на Хорас Ман: „Кралят беше тежко болен; имаше треска, силна кашлица и натрупване на телесни течности в гръдната област. Пускаха му кръв четири пъти и той се възстанови достатъчно, за да може спокойно да си поема въздух, но и миналия петък се наложи да му поставят вентузи.“ (Walpole, Correspondence, XXII, p. 288.)

Минават цели двадесет и три години, преди Джордж да бъде повален на легло от друго сериозно заболяване, началото на което не се различава съществено от болестите, от които той страда през 1762 и 1765 г.: силна простуда, треска и пресипване на гласа. По време на своето управление обаче той се проявява като един от най-съзнателните и отговорни английски владетели. Налага му се да се справя с редица кризисни ситуации — политически и лични, които биха разстроили и един много по-устойчив организъм от неговия. В онези години Великобритания преживява две големи войни — Седемгодишната война срещу Франция и Войната за независимост на северноамериканските колонии, първата от които завършва с победа, а втората — с катастрофално поражение. Отношенията между монарха и парламента често са напрегнати, а проблемът с невъзможността да се намери достоен кандидат за министър-председател се решава чак когато през 1784 г. на този пост е назначен младият тогава Уилям Пит. В лицето на кралица Шарлот Джордж намира любезна и предана съпруга, но техните синове, и особено „Прини“ (престолонаследникът Джордж, принц на Уелс) непрекъснато създават проблеми със своята екстравагантност и разпуснат нрав. И въпреки че през 1788 г. не се случва нищо, което да го стресира прекомерно, натрупаното през годините психическо напрежение поради многобройните проблеми, с които той се сблъсква, както може да се очаква, с времето има сериозни последствия.

Кралят се разболява в началото на юни 1788 г., като има „жлъчна криза, съпътствана от силни спазми на стомаха и червата“, но състоянието му се подобрява и той отпътува за Челтнам — много известен по онова време балнеолечебен курорт — за да се възстановява и да пие от лековитите минерални води. Там кралят изглежда в отлично настроение. Той се наслаждава на играта на г-жа Джордан в ролята на Рокселана от „Султана“ в местния театър и присъства на Фестивала на трите хора в Уорчестър. По повод на почивката кралицата пише на принц Август: „Дори учениците не се радват толкова на ваканцията, колкото ние се възхищавахме на тази малка екскурзия.“ Но през август, само месец, след като кралят се завръща в Уиндзор, се появяват първите тревожни признаци за поредното сериозно влошаване на здравословното му състояние. Той се оплаква на личния си лекар, сър Джордж Бейкър, „от много силни болки под лъжичката, които преминават към гърба и встрани и правят дишането трудно и болезнено“, както и от мускулни спазми в долните крайници и от лек обрив по ръцете. Посочените симптоми сякаш изчезват от само себе си още преди д-р Бейкър да е подложил краля на по-обстоен преглед, тъй че Джордж отдава своето боледуване на настинка, защото е стоял с мокри чорапи.

Подобряването на състоянието му обаче е само временно и предшества пристъп на сериозно и неясно заболяване, което има ментални и физически симптоми. Д-р Бейкър отбелязва, че „очите му са пожълтели и урината му е с цвят на жлъчка“ (което ще рече, че е прекалено тъмна на цвят); оплаква се и от болки в стомаха. По-тревожни обаче изглеждат симптомите на приближаващия нервен срив. Кралят започва все по-трудно да се концентрира и дава израз на внезапните пориви на чувствата си. Поведението му е съвсем различно от обичайното. Д-р Бейкър съобщава: „На 22 октомври след обяд Негово величество ме прие по много странен начин, какъвто най-малко съм очаквал. Погледът му, тонът на неговия глас, всеки жест и цялостното му изражение и поведение представяха човек, който е обзет от ярост.“ (Ida Macalpine and Richard Hunter, George III and the Mad-Business. London, 1969, pp. 14–16.)

Когато Фани Бърни, придворна дама на кралицата по онова време, отива при краля сутринта на следващата събота (25 октомври), споделя следното: „Негово величество говори по необичаен за него начин и причина за това може да е само треската; той е припрян, бъбрив, с пресипнал глас — бях направо смаяна.“ (Diaries and Letters of Madame d’Arblay, ed. C. F. Barrett, 1904, vol. IV, p. 131.) „Той е изтъкан от нерви и емоции, макар и все още добронамерен и изпълнен с доброта“. Кралят винаги е бил приказлив човек, но сега „говори непрекъснато“ и понякога не си затваря устата с часове. „Вчера вечерта — пише лорд Шефилд — той говори в продължение на цели шестнадесет часа и за да го възпрат, придворните положиха всички усилия да го накарат да пише и накрая той започна да си прави бележки по «Дон Кихот». Никак не е чудно, че при това положение гласът му постоянно е пресипнал. Кралят спи малко и лошо, а понякога въобще не си ляга, като веднъж спи в продължение на седемдесет и два часа.

Заболяването, което тогава наричат делириум, се развива безмилостно. Независимо че Джордж III има и добри дни, през които е в състояние да изпълнява някои от своите служебни задължения, влошеното му здравословно състояние тревожи близките му, както и неговите министри. По онова време кралят страда от «пълно умствено разстройство», както се изразява неговият лекар, сър Джордж Бейкър, което все повече го затруднява да изпълнява задълженията си на държавен глава. «Според принца на Уелс пулсът му става все по-слаб — коментира капитан Пейн — и лекарите твърдят, че той няма да издържи дълго.» В края на ноември докторите смятат, че ще е по-добре кралят да бъде преместен от Уиндзор, където обича да живее, в двореца «Кю», който пък ненавижда, но който е по-усамотен и по-близо до Уестминстър — седалището на правителството. Джордж напуска любимия си дворец без желание, защото новото му местоживелище му прилича на истински затвор — сградата е неудобна и недобре отоплена.

Всъщност кралят навлиза в измислен от самия него свят и става жертва на своите халюцинации, макар че често осъзнава с болка в какво затруднено положение се намира. «Кралят си е втълпил, че Лондон е потопен и заповядва да откарат яхтата му натам» — съобщава лорд Шефилд на г-н Идън[166]. (Cp. The Journals and Correspondence of William, Lord Auckland, ed. R. J. Eden, 1861, vol. II, p. 244.) Освен това кралят удостоява с титли своите пажове и слуги и съчинява чудновати писма до други държави по въображаеми поводи. Кралският адютант Гревил споделя, че веднъж Джордж III «поставил калъфка за възглавница на главата си и сложил на леглото възглавница, която наричал принц Октавий, за когото твърдял, че се е родил същия ден». (Diaries of Robert Fulke Greville, p. 133.) На моменти кралят се изразява твърде непристойно. Той става толкова раздразнителен, че се нахвърля със сила върху околните.

Монархът развива и особено странна фикс идея по отношение на графиня Пемброк, някогашната лейди Елизабет Спенсър, улегнала жена и придворна дама на кралицата, чийто съпруг през 1762 г., след шест години брачен живот, избягва с пощенски кораб, преоблечен като моряк, заедно с мис Кити Хънтър, дъщеря на един от лордовете на Адмиралтейството. «След това [той] има още няколко любовни връзки с дами от по-нисш произход». Кралят започва да си въобразява, че е женен за лейди Пемброк. Той дори заявява на кралицата — на немски, още едно от отклоненията, характерни за неговото поведение по онова време, — че в действителност не я харесва и предпочита друга жена и че тя[167] е луда и е била такава в продължение на тридесет години. Изразява своята решимост «по причини, които тогава обяснява по непристоен начин», до 1793 г. да не я допуска до леглото си. Когато на 11 януари кралицата му изпраща като подарък чепка грозде, отгледано в парник, Джордж пита, коя кралица го е изпратила. «Дали това не е кралица Естер?» «Не — отговарят придворните — това бе дар от вашата съпруга.» (Diaries of Robert Fulke Greville, pp. 160–161.) Два дни по-късно кралят, играейки на пикет с един от своите лекари, написва върху една от картите:

«О, скъпа Елиза [лейди Пемброк], обичай винаги своя принц, който по-скоро би умрял, отколкото да те изостави.»

Той твърди, че тя е неговата дама купа и когато тази карта му се падне, той я целува. Кралят казва на д-р Уилис, че е създал ново учение за св. Троица, трите лица на която са Бог, д-р Уилис и Елиза. Освен това иска от Гревил да му донесе «Философията» на Палей от кралската библиотека, в която книга според него ще намери потвърждение, че «макар човек да трябва да има само една съпруга, природата му позволява да има повече от една». (Diaries of Robert Fulke Greville, p. 171.) Когато храни кучката Бадин, собственост на кралицата, казва, че харесва повече животното, което е по-любвеобилно към него от жена му, която всъщност никога не е обичал. «Каквото и да е било естеството на неговата треска, тя е била само симптом и в никакъв случай причина за сегашното му болестно състояние, което си е чиста форма на лудост. Нейните признаци постепенно се засилват, макар и бавно, в продължение на дълъг период от време» — пише на 26 ноември 1788 г. Уиндам[168].

Същевременно лекарите не могат да решат, как да се справят с неговото заболяване. Тогавашните медици са наясно, че психичните проблеми могат да бъдат предизвикани от болест на мозъка или да са породени от психологически отклонения, дължащи се на темперамента на болния, както и на различни наследствени или физически фактори, а понякога могат да бъдат причинени и от едното, и от другото. В своя «Трактат по медицина» Уилям Бати пише: «Лудостта, с оглед на причините за нейното проявление, бива два вида — вродена и придобита… Първият вид се дължи на първично увреждане на нервните тъкани, а вторият — на увреждане на тези тъкани под въздействието на външни фактори.» Според тогавашните схващания първият вид лудост се смята за нелечим, защото е вроден; вторият — макар че се характеризира с прояви на помрачение и делириум, все пак може да бъде лекуван.

От казаното дотук става ясно, че лекарите на крал Джордж III се намират в много затруднено положение. От една страна, те не притежават необходимия клиничен инструментариум, а от друга — етикетът ги възпрепятства систематично и отблизо да следят състоянието на техния пациент. Затова и медицинските им заключения не излизат извън традиционните за онова време рамки, както показва и съобщението на лорд Гренвил за поставената от тях диагноза:

«Причината [за състоянието на краля], с която всички те са съгласни, е натискът на телесните течности, който отначало се прояви в краката, а безразсъдството на краля допринесе то да се разпространи и върху стомашно-чревния тракт; лекарствата, които му даваха, за да запазят живота му, причиниха разпространението на болестта и до мозъка… Лекарите се борят… да я ограничат отново само до долните крайници, което поначало е най-добрият начин за излекуване [на пациента от болестта].» (Memoires of the Court and Cabinets of George III, ed. duke of Buckingham, 1853, vol. II, pp. 6–7.)

Тъй като кралските лекари не могат да определят кой е най-добрият начин за лечение на техния височайши пациент и тъй като болестта му очевидно е проникнала в мозъка, те решават, макар и неохотно, да поканят един от тогавашните специалисти по душевни болести, д-р Франсис Уилис, подпомаган от двамата си синове. Уилис учи в Охфорд, отначало в Линкълн, а след това в Брейзноуз Колидж; докторатът си по медицина получава в Оксфорд, но това само по себе си не представлява разрешително за лекарска практика и дори не гарантира добри знания по медицина. Уилис обаче, който междувременно е ръкоположен в духовен сан, проявява задълбочен интерес към медицината, работи като общопрактикуващ лекар, както и в Главната болница на Линкълн, а след това, през 1776 г., открива клиника за душевноболни край Грейтфорд. През това време той си създава завидна репутация на медик. Един посетител на здравното заведение по онова време описва неговите пациенти по следния начин: «В цялата околност почти всички орачи, градинари, работници на хармана и майстори на сламени покриви, както и всички, които се занимават с физически труд, бяха облечени в черни копринени бричове и чорапи, а главите им бяха напудрени, фризирани и нагласени. Това бяха пациентите на доктора, а облеклото, изрядният външен вид и физическото натоварване са сред основните елементи на неговата забележителна система за лечение. Така здравето и радостта от живота допринасят за оздравяването на всеки пациент, приет за лечение в това прочуто здравно заведение за душевноболни.» (Fred Reynolds, Life and Times, London, 1826, p. 164.) По препоръка на лейди Харкорт, чиято майка той успешно лекува, д-р Уилис става обект на внимание на кралското семейство.

Но лекарят и неговите синове се нагърбват с тежко бреме, защото още при запознанството си с тях — в петък, на 5 декември 1788 г., — кралят от пръв поглед ги намразва. Той се обръща към д-р Уилис с думите: «Сър, вашето облекло и външност издават принадлежността ви към Църквата, принадлежите ли наистина на нея?» «Преди да, изцяло, но по-късно се посветих главно на природните науки» — отвръща Уилис. «Жалко, защото сте зарязали една професия, която винаги съм обичал, и сте се захванали с друга, която искрено ненавиждам» — е коментарът на краля, който показва известно раздразнение. «Сър, нашият Спасител също се е занимавал с лечението на болни хора» — отвръща Уилис. «Да, така е — сопва се кралят, — но не го е правил за 700 лири годишно.» (Diaries of Robert Fulke Greville, pp. 118–119.) Впрочем, семейство Уилис са в добро финансово положение и без ангажимента им с болестта на краля. По-късно, през 1792 г., д-р Уилис получава хонорар от 10 000 английски лири за лечението — между другото безуспешно — на побърканата португалска кралица Мария I.

И така, подобрението в здравословното състояние на крал Джордж III вероятно се дължи по-скоро на Уилис и неговите синове, отколкото на кралските лекари, ако въобще може да се приеме, че е резултат от лекарски грижи. Впрочем, Франсис Уилис е страшен човек със смразяващ поглед, благодарение на който успява да държи пациентите си под контрол. Той се отнася по същия строг начин и към придворните на краля, все едно че се намира сред пациентите на своето заведение за душевноболни. Той си позволява дори да цензурира писмата, отправени лично до краля, и собственоръчно му представя документите, свързани с управлението на държавата.

Няма съмнение, че подлага владетеля на строг режим, който включва използването на усмирителна риза и специален стол за същата цел, който Джордж III патетично нарича свой «коронационен престол». Понякога Уилис нарежда пациентът му да бъде вързан и за леглото. Но в някои отношения Уилис проявява повече разбиране за методите на лечение на психичните заболявания в сравнение с редица негови съвременници. Той вярва например в лечебната сила на дисциплината, но тази дисциплина, която е съчетана с добронамереност към пациента. По-късно лекарят си спомня: «В началото, когато започнах да се грижа за Джордж III, моят метод на лечение се стори много унизителен на кралицата. Но според мен, както смъртта не прави разлика между хижата на бедняка и двореца на принца, така и лудостта не подбира жертвите си. Поради това никога не съм правил разлика в начина, по който лекувам пациентите, поверени на моите грижи. Когато милостивият ми господар започваше да буйства, смятах, че мой дълг е да го подложа на същата система за обуздаване, която бих приложил към някой от неговите градинари в Кю; с други думи, поставях му усмирителната риза.» Въпреки че изпитва неприязън към д-р Уилис, неговите лечебни методи, изглежда, понасят добре на крал Джордж. Гревил отбелязва, че «д-р Уилис остава непоколебим и му заявява с нервен и решителен тон, че трябва да се овладее, защото в противен случай ще го сложи в усмирителната риза. След това д-р Уилис излиза от стаята и се връща с такава риза… кралят внимателно я оглежда и обезпокоен от непреклонността на лекаря, започва да се подчинява на неговите указания. Направиха ми силно впечатление уместният език и авторитетният тон, с които д-р Уилис се справи в дадената ситуация.» (Diaries of Robert Fulke Greville, p. 120.)

Макар че д-р Уилис така и не спечелва доверието на краля, дълбоко в себе си той си остава един хуманно настроен човек, който споделя мнението, че лудостта не може да се лекува само с очистителни средства или като върху пациентите се прилага сила. Веднага щом кралят покаже признаци на по-добро здраве, лекарят му дава повече свобода, като му позволява например сам да подреже ноктите си с джобното си ножче и да държи в ръце бръснача, с който г-н Папендик го бръсне — все неща, които изглеждат недопустими за придворните лекари. Всичките те, и особено Ричард Уорън, са песимисти по отношение на възможността кралят да се възстанови от болестта си, докато Уилис и синовете му изразяват надежда, че той ще оздравее. Когато кралят отново се разболява през декември 1810 г., Робърт Уилис заявява пред съответната парламентарна комисия, че болестта му е лечима:

«Смятам, че умопомрачението на краля е доста близко до делириума… При делириум мозъкът е напълно ангажиран с осмислянето на предишни впечатления… Налице е и съществено нарушение на общото състояние на пациента: силно безпокойство, желание за сън и пълна неадекватност по отношение на заобикалящата го действителност. При лудостта обикновено не се наблюдават почти никакви нарушения, особено в общото състояние на болния; умът е обсебен от някаква фикс идея… Имайки предвид лудостта и делириума като две възможни заболявания на краля, аз бих поставил неговото умопомрачение някъде между двете. Симптомите са по-скоро на делириум, отколкото на лудост.» (Macalpine and Hunter, George ІІI and the Mad-Business, p. 150.)

През 1788 г. лекарите имат въпиеща нужда от оптимизъм, защото болестта на крал Джордж предизвиква политическа криза. Тъй като той не е в състояние да носи отговорността за държавното управление, синът му, принцът на Уелс, трябва да встъпи в правата си. «С влошаване на здравословното състояние на горкия ни крал започнахме да губим надежда и принцът на Уелс трябваше да поеме управлението на династията» — пише английската романистка Фани Бърни, мадам д’Арблей (Diaries and Letters of Madame d’Arblay, IV, 2, February 1789.) Насърчавани от кралския лекар Ричард Уорън, привърженик на вигите, принцът на Уелс, а и брат му — херцогът на Йорк, са склонни да използват създалата се ситуация в свой интерес. Между впрочем за партията на вигите боледуването на краля е отлична възможност да се избави от подкрепяното от торите правителство на Уилям Пит и да вземе властта в свои ръце.

Принцът на Уелс, чиято разпуснатост и екстравагантен начин на живот вече са обтегнали отношенията му с неговия баща, отдава своите политически предпочитания на вигите и на техния водач Чарлс Джеймс Фокс. След като кралят очевидно трябва да бъде обявен в несъстоятелност да управлява за известно време, а вероятно и до края на живота си, на негово място трябва да бъде избран регент, който да поеме управлението. За вигите този пост несъмнено трябва да бъде поет от Джордж, принцът на Уелс.

Всичко, което Уилям Пит и торите могат да направят, освен да се молят за оздравяването на краля, е да протакат нещата и да ограничат правомощията на регента при евентуалното внасяне на съответния закон в Камарата на общините. Освен това торите са донякъде облагодетелствани от разединението на вигите. Самият уелски принц е капризен и ненадежден съюзник, без който обаче не може, защото, ако стане регент, той ще е човекът, който ще определя основните приоритети и протекции. Вигите пък по онова време са разделени на фракции, а Чарлс Джеймс Фокс не е лидер, на когото може да се разчита.

Все пак за момента, изглежда, нещата са в полза на вигите. Те са убедени, че кралят няма да се възстанови. «Струва ми се, че не бива да храним никакви надежди за пълно и бързо оздравяване» — казва лорд Лъфбъро на лидера на вигите. Лордът е на мнение, че принцът на Уелс е в законното си право да стане регент, с което Фокс е напълно съгласен. Вигите обаче изобщо не са наясно какви трябва да бъдат правомощията на регента, а торите пък искат да са сигурни, че регентството няма да продължи дълго. Поради смъртта на Корнуол на 2 януари 1789 г., председател на Камарата на общините[169], въпросът става още по-належащ, защото изборът на нов председател трябва да бъде потвърден от краля или от упълномощен от него представител. На 12 февруари същата година Законът за регентството, внесен от министър-председателя Пит, е приет от Камарата на общините, но към онзи момент политическата криза, изглежда, вече отминава, защото здравословното състояние на краля започва бавно да се подобрява.

Светлите лъчи на надеждата постепенно стават по-осезаеми. На 2 февруари 1789 г. Фани Бърни се разхожда в градините на Кю, когато за своя изненада вижда крал Джордж да се задава насреща ѝ, придружаван от двама от неговите лекари. «Какъв ужас изпитах — пише тя в дневника си, — когато чух краля да вика подире ми със силен и дрезгав глас: „Мис Бърни, мис Бърни!“ — Господи, как съм тичала! Краката ми сякаш не докосваха земята.» Накрая д-р Уилис моли Фани да спре. Кралят се приближава и я поздравява много сърдечно, а приказките му са напълно разумни.“ „Защо избягахте от мен?“ — пита я той, а след това я осведомява, че възнамерява да направи някои промени в състава на Министерския съвет. (Diaries and Letters of Madame d’Arblay, IV, 2, February 1789.)

Възстановяването на здравето на краля е повод за големи празненства в цялата страна. Макар че той все още лесно се уморява, все пак успява да издържи изпитанието на благодарствената литургия в катедралата „Сейнт Пол“ по случай деня на св. Георги през 1789 г., продължила цели три часа. Там той заявява пламенно пред архиепископа на Кентърбъри: „Господи, два пъти прочетох от край до край диагнозата, поставена от моите лекари, и след като съм бил в състояние да издържа всичко това, смятам, че няма нещо, което не бих могъл да превъзмогна.“

Службата в „Сейнт Пол“ се състои само няколко месеца преди превземането на Бастилията в Париж — събитие, което символизира началото на период на революции и войни, който се отразява върху вътрешната и външната политика на не една държава. Здравето на краля, изглежда, остава добро въпреки напрежението от тези бурни събития. Трябва да минат още цели дванадесет години, преди болестта му да се появи отново. Това става вероятно поради неочакваната промяна в Министерския съвет, извършена през 1801 г., както и поради внесеното предложение да се гласува закон за освобождаване на римокатолиците в страната от действието на законите срещу углавни престъпления. Според краля одобряването на подобен закон би представлявало нарушение на дадената от него клетва по време на коронацията.

Познатите болестни симптоми се появяват отново през февруари 1801 г.: болки в стомаха, мускулна слабост, пресипване, ускорен пулс, обилно изпотяване, безсъние и изпадане в делириум; урината му отново е необичайно тъмна. По време на езда с генерал Гарт кралят споделя: „Цяла нощ не съм спал; чувствам се раздразнен и въобще не съм добре.“ Кралските лекари отново предполагат, че той може просто да е настинал, понеже е седял дълго в някаква студена църква. Скоро обаче се появяват и признаци, че събитията от 1788 г., изглежда, че ще се повторят. Кралят става емоционално нестабилен, често проявява гняв и силно безпокойство. „Когато седне да играе на дама, той съвсем несъзнателно, но постоянно обръща дъската; ако масата е застлана е покривка, той също несъзнателно започва да я обръща наопаки, тъй като не е в състояние да държи ръцете си в покой… По същия начин опънатите му нерви го карат постоянно да мачка на топка носните си кърпички… поради което понякога му се налага да използва по 40–50 на ден.“ (Macalpine and Hunter, George III and the Mad-Business, p. 119.)

За ужас на краля баща и синове Уилис са повикани отново. „Джордж III е изпълнен с предубеждение към нас“ — възкликва наивно Томас Уилис. Както и през 1788 г., известните лекари са оптимистично настроени по отношение на неговите шансове да се оправи. И действително, след сравнително кратък период кралят става по-спокоен, спи по-добре и приказките му са по-смислени. Кралят се страхува, че е бил болен прекалено дълго, но не знае точно колко. На 14 март 1801 г. той е вече достатъчно добре, за да приеме министър-председателя Пит, а три дни по-късно — да председателства заседанието на Кралския съвет.

Тъй като здравето му се възстановява относително бавно, Джордж все още се чувства потиснат, така че, когато синът му, принцът на Уелс, го вижда в неделя на 19 април — за първи път след четири седмици, — кралят „постоянно му говори едни и същи неща, оставяйки впечатление за умиращ човек, осъден да си замине от този свят… и да предаде управлението на държавата в ръцете на принца… Той отвежда престолонаследника в стаята, където по-късно прекарва затворен остатъка от живота си, и му се оплаква по най-затрогващ начин от лечението, което е принуден да понася“. (Macalpine and Hunter, George III and the Mad-Business, p. 125.)

Лекарите Уилис по предварителен разчет трябва да си заминат до края на март същата година, но по настояване на кралската дъщеря, принцеса Елизабет, която все още се тревожи от здравословното състояние на баща си, въпреки неговата яростна съпротива, те остават още известно време. Лекарите „отвличат“ своя царствен пациент и го държат практически напълно изолиран до средата на май. „Веднъж говорих с краля за положението, в което се намира, и за необходимостта веднага да бъде поставен отново под лекарски грижи. Негово величество седна и силно пребледнял… ме погледна строго, казвайки: — Няма да ви простя това, докато сте жив, сър!“ — спомня си Томас Уилис. (Macalpine and Hunter, George III and the Mad-Business, pp. 126–127.)

В началото на юни обаче кралят е вече достатъчно здрав, за да отиде в Уеймът да се възстановява. „Както обикновено, морските бани ми помогнаха, но никога не са ми били толкова необходими, колкото сега, защото тежката треска, която прекарах през изтеклата зима, имаше редица неблагоприятни последствия за мен… Сега те са почти отшумели. Въпреки това съм принуден много да внимавам и да избягвам всичко, което би ме преуморило…“ — разказва кралят на 20 октомври 1801 г. на своя приятел Хърд, епископа на Уорчестър. (Macalpine and Hunter, George III and the Mad-Business, p. 130.)

Три години по-късно, през февруари 1804 г., Джордж III претърпява нов кратък пристъп на болестта си, който пак се дължи на настинка от мокри дрехи. Когато министър-председателят Хенри Адингтън предлага отново да извикат доктор Уилис и синовете му, кралските синове, херцозите на Кент и Къмбърленд, отказват, смятайки, че ако кралят види тези лекари, това ще доведе до „раздразнение на ума, от което могат да се очакват само най-лоши последствия“. Вместо Уилис е поканен друг „доктор на луди“ — Самюъл Саймънс, практикуващ лекар от психиатричната клиника „Сейнт Люк“, — който трябва да се грижи за лечението на краля. Неговият терапевтичен метод обаче наподобява този на семейство Уилис, така че и той не става по-симпатичен на Джордж. Поредният пристъп на краля обаче е сравнително краткотраен и до края на март се появява официално съобщение — може би малко преждевременно — в което се твърди, че „Негово величество се чувства много по-добре и според нас за кратко време ще бъде напълно възстановен.“

А в действителност монархът продължава да бъде в крайно нестабилно състояние на духа, понеже „този ужасен доктор“ Саймънс много му досажда. Вигите още веднъж подхващат темата за регентство, атакувайки министър-председателя от партията на торите, Пит, за когото твърдят, че прикрива действителното здравословно състояние на краля. В края на юли 1804 г. обаче кралят отново се чувства достатъчно добре, за да прекрати поредната сесия на парламента и да замине за възстановяване в Уеймът. Неговият личен лекар, сър Франсис Милман, обаче смята за по-разумно владетелят да не се къпе в морето. По време на почивката отношенията в кралското семейство значително се обтягат и кралят и кралицата заживяват разделени. Става така, че кралица Шарлот отказва да поднови съпружеските си отношения с Джордж, което кара краля — може би един от най-целомъдрените членове на Хановерската династия — да заяви на шега, че, изглежда, трябва да си намери любовница.

Подобни премеждия без съмнение се отразяват на здравословното състояние на владетеля, както в ментално, така и във физическо отношение, защото не трябва да забравяме, че към онзи момент той наближава своя седемдесети рожден ден. Освен това каквото и да е било естеството на неговото заболяване, то вече е оставило незаличими следи върху общото му състояние, които личат дори след явното му подобрение. Кралските му задължения, свързани с продължаващата кръвопролитна война с Франция, предизвикала твърде неблагоприятни политически и икономически последствия за народа, се превръщат в непоносимо бреме за него. При това зрението му отслабва, а способността му да се концентрира върху даден проблем все повече намалява. През 1810 г. любимата му дъщеря Амелия заболява тежко и скоро след това умира.

Малко след вяло протеклите тържества по случай петдесетгодишнината от възшествието на Джордж III на престола, проведени на 25 октомври 1810 г., болестта му отново се появява. Политическата ситуация в кралството става толкова критична, а шансовете на краля да се възстанови толкова неясни, че събитията от 1788–1789 г. като че ли се повтарят, поне по преценката на лорд Гренвил, изразена в писмото му до лорд Грей:

„Сегашният пристъп започна към 22 октомври, а тогавашният — на 25-и. Парламентът по онова време беше във ваканция до 20 ноември, а сега — до 23-ти… При двата пристъпа от 1801 и 1804 г. парламентът заседаваше и проблемът донякъде беше държан настрани от вниманието на общественото мнение, докато сега, както през 1788 г., той трябва… да бъде изведен на преден план.“ (Macalpine and Hunter, George III and the Mad-Business, p. 144.)

Като се има предвид възрастта на краля, който вече е на седемдесет и две години, отслабващото му зрение и влошеното му общо здравословно състояние, шансовете да оздравее са минимални. Макар и неохотно, кралският лекар сър Хенри Халфорд решава да покани отново доктор Саймънс, който пристига в Уиндзор заедно с четирима свои помощници и изисква „всички грижи за краля“ да бъдат предоставени единствено на него — желание, което първоначално е отхвърлено. Но кралят започва така да буйства, че отново се налага да му слагат усмирителна риза. Има обаче и спокойни периоди, през които той свири на клавесин, принадлежал някога на Хендел. Въпреки това продължава понякога да говори несвързано и отново е обзет от маниакалната си привързаност към лейди Пемброк — самата тя по онова време дама на седемдесет и пет, която доживява до деветдесет и три годишна възраст. Кралят се оплаква, че „му отказват да го допуснат до лейди Пемброк, въпреки че всеки знае, че аз съм женен за нея; и което е още по-лошо, онзи негодник Халфорд [неговият лекар] присъстваше на нашата сватба, а сега има наглостта да го отрича в мое присъствие.“ Джордж III пет пъти се кълне в Библията, че „и той ще бъде верен на своята скъпа Елиза, която му е останала вярна в продължение на петдесет и пет години“. „Лейди Пемброк казва, че кралят я преследва с любовните си писма и че тя трябва да му отговаря много сериозно, за да го убеди да престане — elle l’a furieusement attendu[170] — но като комплимент за неговия вкус трябва да се каже, че тя без съмнение е най-красивата жена на 70 години, която съм виждала.“ Това пише през септември 1804 г. друга благородна дама, съвременничка на тези събития — лейди Хенриета Бесборо. Кралят междувременно лансира идеята за създаването на женски монашески орден, вероятно по образеца на Ордена на жартиерата — идея, която съвременниците му намират за крайно отблъскваща.

Така постепенно за всички става ясно, че регентството е станало политическа необходимост на деня. Министър-председателят Спенсър Пърсивал се опитва да убеди краля, че „сега трябва да се действа по същия начин, както Ваше Величество благоволи да нареди, след вашето боледуване през 1789 г., за да остане всичко непроменено след оздравяването ви.“ Макар че трудно успява да се съсредоточи върху проблема, кралят заявява, че това предложение му изглежда разумно. По съвета на лекаря, сър Хенри Халфорд, който предупреждава принца на Уелс, че една промяна в правителството би се отразила неблагоприятно върху здравословното състояние на краля, престолонаследникът[171] не прави никакви промени в съвета на министрите. Постепенно Джордж III престава да изпълнява каквито и да било кралски функции.

Нямаше да е зле приближените да се бяха отнесли по-мило към стария човек, опитвайки се да удовлетворят прищевките му и да не го отделят от семейната му среда, но поради очевидното влошаване на умственото му състояние, което стига до старческа деменция, той е напълно изолиран и държан под строг контрол, прекарвайки живота си в измисления от болното му въображение свят. Както пише лорд Оукланд:

„У краля няма и следа от здравия му разум и паметта, която досега запазваше въпреки периодите на боледуване. Тормозят го диви и екстравагантни фантазии. Внушил си е не само че ще живее вечно, но и че може да извиква от света на мъртвите когато си поиска и да го превръща на каквато възраст си поиска… Казано накратко, той сякаш… живее в друг свят и е загубил всякакъв интерес към проблемите на нашия.“ (Macalpine and Hunter, George III and the Mad-Business, pp. 160–161.)

През останалото време до края на живота си крал Джордж III остава самотен в този негов свят. Регентството става постоянно. Съпругата му, кралица Шарлот, почива през ноември 1818 г., но нейната смърт не стига до неговото съзнание. Сега той е не само сляп, но и глух. От време на време изпада в кризи, като не престава да говори; веднъж това продължава към шестдесет часа без прекъсване. Все пак през последните години на живота му той е спокоен и единственото му развлечение са „неизчерпаемите ресурси на собственото му развинтено въображение“. Когато синът му, херцогът на Йорк, идва да го посети през ноември 1819 г., го заварва „да се забавлява, като свири на клавесина и пее с такъв силен глас, какъвто никога не бях чувал… но трябва да признаем, че през последните дванадесет месеца Негово величество много е отслабнал… тялото му е толкова крехко, че не можем повече да се надяваме да живее още дълго.“ (The Letters of George IK 1812–1830. Cambridge, 1938, vol. II, pp. 298–299.) На Коледа 1819 г. настъпва поредната криза и в 8 часа и 32 минути вечерта на 29 януари 1820 г. Джордж III умира.

Дали е възможно от дистанцията на времето да стигнем до някакво заключение относно болестта, която измъчва Джордж III, преди да бъде окончателно оплетен в мрежите на старческата деменция? Очевидно неговите съвременници не са наясно по въпроса. Според някои от тях причината е химичният състав на минералните води на балнеоложкия център Челтнам, които той пие малко преди да се разболее сериозно през 1788 г. „Последното заболяване на краля — се съобщава във в. «Лондон Кроникъл» — се дължи изключително на факта, че той е пиел водата в Челтнам“, която според Хорас Уолпол е „силно действащо лекарство и е по-активна дори от мадейрата и шампанското“, поради което може да „обърка“ човешките възприятия за месеци. (Walpole, Correspondence, XXXIV, p. 47.)

Сведенията, с които разполагаме обаче, са крайно недостатъчни, особено що се отнася до детайлите, за да можем да определим каквато и да било диагноза за страданието на краля. Затова не ни остава нищо друго, освен да потърсим баланс между различните възможности. Дори причините за менталните проблеми на Джордж III да са били от органичен характер, не трябва да се отрича и ролята на психологическите фактори. Под видимо флегматичната му външност винаги се е крил невротичен и много напрегнат човек. Впечатлението, което създават за него карикатуристите от „Фармар Джордж“[172], противоречи на неговия интерес и меценатство по отношение на изкуствата. Кралят е много чувствителен човек, чиято душа може лесно да бъде наранена, въпреки че никога не показва това. За неговия психологически срив може и да не е имало конкретен повод, освен вероятно тревогите, които му причинява въпросът за юридическата еманципация на римокатолиците, повдигнат през 1801 г. И все пак натрупващият се през годините стрес, изглежда, се проявява, когато най-малко се очаква. Докато през 1788 г. няма по-ярко събитие, което да обясни сериозното заболяване, споходило тогава Джордж III, то предходните две десетилетия на неговото управление са изпълнени с политически проблеми от най-различен характер, без да броим Американската война за независимост. Както видяхме и по-горе, между телесното и умственото здраве съществува неуловима, но неразривна връзка. Затова не би било неоправдано от историческа гледна точка, ако търсим и дълбоки психологически причини за болестта на крал Джордж.

Напоследък се твърди, че този английски крал е страдал от маниакално депресивно заболяване, някои негови постъпки и отношения напомнят на човек, болен от шизофрения. През 1967 г. към дотогавашните опити за обяснение на болестта на Джордж III беше отправено сериозно предизвикателство в едно изчерпателно изследване, дело на двама историци на медицината, Ида Макалпайн и нейния син Ричард Хънтър. В статията си, публикувана за първи път в „Бритиш Медикъл Джърнъл“ под заглавие „Кралската болест хематопорфирия“ („Porphyria, A Royal Malady“), двамата учени изказват предположение, че кралят е страдал от рядко заболяване на обмяната на веществата — остра форма на хронична порфирия; заключение, което те коригират в излязлата по-късно тяхна книга „Джордж III и лудостта“ (Ida Macalpine and Richard Hunter, George III and the Mad — Business. London, 1969), като поставят като диагноза друга, още по-тежка форма на същото заболяване — така наречената „разноцветна хематопорфирия.“

Порфирията е малко известна болест, ширеща се сред туземното население в Южна Африка, пренесена там от един холандски заселник през 1688 г., която след това се проявява при около осем хиляди от неговите потомци и е открита и в Швеция. Симптомите, характерни за тази болест треска, пресипване на гласа, болки в коремната област, ускорен пулс, липса на апетит, увреждане на мускулите, безсъние и най-вече промяна в цвета на урината (която при запазване за анализ придобива червен, червеникавокафяв и дори пурпурен цвят) — може и да са се променили със смяната на поколенията, както се случва и с други болести. При дебатите, които предизвика появата на книгата на Макалпайн и Хънтър, някои специалисти в областта на порфирията заявиха, че някога това заболяване е било сравнително безопасно и е предизвиквало само известно повишаване на чувствителността на кожата, но не се е отразявало съществено нито на жизнеността, нито на умствените способности. По-тежката форма на болестта се отдава отчасти на използването на тогавашните лекарства за лечението ѝ, и по-специално на тези от групата на сулфонамидите, което без съмнение води до появата на по-видими и опасни симптоми, в това число на ступор, халюцинации, маниакални пристъпи и парализа на крайниците. Един от днешните експерти по проблемите на порфирията е съгласен със заключението, че психическите проблеми на Джордж III вероятно се дължат на това, че той е страдал от порфирия; други са скептично настроени по отношение на предположението, че през миналите столетия лудостта е била сред характерните симптоми на това заболяване.

В подкрепа на своите заключения Макалпайн и Хънтър привеждат серия от исторически доказателства, проследявайки проявите на болестта назад във времето чак до кралицата на шотландците Мери, когато порфирията се е разпространила сред населението на Шотландия. Въз основа на подробните сведения, предоставени от личния лекар на крал Джеймс I, сър Теодор дьо Майерн, двамата учени стигат до заключението, че подобно на майка си Джеймс също е станал жертва на болестта. По-нататък следите на порфирията се откриват в боледуванията и сред причините за смъртта на редица от потомците на Джеймс I като например при неговия син и престолонаследник Хенри, принц на Уелс, през 1612 г., при сестрата на Чарлс II, Хенриета, херцогиня на Орлеан, когато през 1670 г. е на двадесет и шест години, и може би при дъщеря ѝ Мари-Луиз, първата съпруга на Карлос II Испански. Последният английски монарх от династията на Стюартите, кралица Ан, също страда от порфирия, докато единственият ѝ син, Уилям, херцог на Глостър, умира от едра шарка. Посредством дъщерята на Джеймс I, Елизабет, така наречената Зимна кралица на Бохемия[173] и нейната дъщеря София, съпруга на електора на Хановер, болестта (пропускайки първите двама крале от Хановерската династия) засяга правнука на Елизабет — Джордж III Английски и сестра му Карълайн Матилда, кралица на Дания известна под името Каролина Матилда. Посредством другата дъщеря на София — София Шарлот, известна под името София Шарлота, кралица на Прусия, или пък чрез дъщерята на Джордж I — София Доротея, съпруга на Фридрих Вилхелм I Пруски, порфирията е пренесена у сина на Фридрих Вилхелм — Фридрих Велики Пруски.

Генетичното заболяване е предадено от Джордж III Английски поне на четирима от неговите синове — на Джордж IV (и вероятно на дъщеря му принцеса Шарлот, която умира през 1817 г. само на двадесет и една годишна възраст по време на раждане), на Фредерик, херцог на Йорк, на Оугъстъс, херцог на Съсекс и на Едуард, херцог на Кент — бащата на кралица Виктория. Въпреки че проявява симптомите на страдаща от хемофилия жена, Виктория изглежда не предава по наследство порфирията на своите многобройни потомци или може би само на един от тях, защото в своята книга Макалпайн и Хънтър твърдят, че двама от живите при публикуването на изследването членове на Хановерската династия страдат от порфирия, но това остава само предположение. При това двамата учени не съобщават никакви имена или подробни доказателства. Все пак без съмнение британските изследователи имат предвид някоя от германските принцеси, както и един от чичовците на днешната английска кралица Елизабет II, които вече са покойници.

На пръв поглед не е лесно да бъдат отхвърлени твърдения, основаващи се на такова внушително количество доказателства, но някои от съмненията, подхвърлени още навремето от критиците на научното изследване, остават в сила. Специалистите по проблемите на порфирията например не са съгласни с хипотезата, че в миналото лудостта е била сред характерните симптоми на болестта, както и дали диарията или запекът също са били сред проявленията на заболяването. Освен това е известно, че Джордж III е бил с постоянно разхлабен стомах, което се дължи на прекалената употреба на слабителни средства, смятани по онова време за неразделна част от лечението на болести като неговата. Но това само по себе си може да е допринесло за промяната на цвета на урината на краля. Особеният цвят на урината е най-важното доказателство, което Макалпайн и Хънтър изтъкват, за да докажат своето твърдение. Те добавят, че според очевидците урината на Джордж има цвят на червеното вино на Аликанте или на портвайна. Но, от друга страна, може да се възрази, че това не е достатъчно, за да се докаже, че Джордж III е страдал от порфирия, защото и други болести водят до сходни промени в цвета на урината на пациента като например бъбречните, а се знае, че английският крал е страдал от камъни в бъбреците. Освен това не се знае със сигурност дали урината на краля е имала този специфичен цвят при самото уриниране, или по-късно — след като престои няколко часа — се е променяла, което е характерно за болните от порфирия. Всичко това не обезсилва твърдението, че крал Джордж III е страдал от разноцветна хематопорфирия, но все пак не трябва да приемаме това като безспорно доказан факт.

Многобройните сведения за разпространение на болестта сред потомците на шотландската кралица Мери подлежат още повече на критика, защото и до днес се спори по въпроса дали всъщност Мери и синът ѝ Джеймс VI (Шотландски) и I (Английски) са страдали именно от порфирия. Въпреки че много от симптомите на болестта на Джеймс I дават сериозни основания за предположението, че той е страдал от нарушаване на обменните процеси в организма, възможно е той да е имал някакво бъбречно заболяване, довело до оцветяване на урината му, както и от хематурия, допълнително усложнена от тежка форма на артрит, както впрочем предполага и споменатият негов лекар д-р Майерн. Съществуват и немалко съмнения за това дали сестрата на Джордж III — Каролина Матилда Датска, е починала от порфирия; същото е положението и с причините за смъртта и на други членове на кралската фамилия.

Освен всичко, казано дотук, ако порфирията е била наследствената болест, засегнала Джордж III, все пак е странно как тя е преминала през цели тринадесет поколения и се е проявила само в няколко случая, разделени от столетия. Ако вземем за сравнение примера с част от населението на Южна Африка, страдащо от порфирия, болестта и при разглежданите европейски благороднически фамилии би трябвало да се среща много по-често. Вероятността един доминантен ген да е оцелял в продължение на толкова века, без да мутира, е от математическа гледна точка много малка. Освен това, ако Джордж III е боледувал от някаква остра форма на разноцветна хематопорфирия, неговият случай ще да е бил нетипичен за болестта и особено тежък. Трябва да отбележим, че другите членове на кралски фамилии, попаднали в изследването на Макалпайн и Хънтър, дори не могат да послужат за далечно сравнение с психическите страдания, през които преминава английският крал.

Засега не може да се каже дали спорът по тези въпроси ще продължи. Ясно е обаче, че по проявените симптоми порфирията наподобява редица други заболявания и въпреки това хипотезата на Макалпайн и Хънтър — макар и притежаваща някои слаби пунктове — не може напълно да се отхвърли. Наред с това е възможно болестта на Джордж III поне отчасти да се дължи на психологически отклонения и да е страдал от шизофрения или от маниакална депресия.

Изясняването на въпроса за истинската същност на заболяването на Джордж III би било от голямо значение не само за историците на медицината, защото практическите последствия от него не биха били различни, ако тази болест беше разноцветна хематопорфирия или някаква форма на маниакална депресия. Поведението на монарха, неговата логорея, халюцинациите, които има, насилието, към което е склонен, показват само едно: че според критериите за нормалност той е просто луд и следователно в периодите, когато е болен, не само че не е в състояние да управлява държавата, но и трябва да бъде държан в изолация.

В известен смисъл обаче болестта му е повлияла върху начина, по който историците се опитват да интерпретират неговото управление. Тези, които приемат, че през целия си живот монархът е страдал от нервно и психично разстройство, водещо от време на време до лудост, стигат до заключението, че подобно заболяване е оказвало влияние върху вземането на политически решения и се е отразило отрицателно на цялото му управление. От друга страна обаче, ако приемем, че кралят е получавал пристъпи на порфирия само от време на време, тогава няма основание да се предполага, че политическите му решения са били неправилни, освен през периодите на здравословни проблеми, и че като цяло управлението му е било нормално. Някои от по-старите изследователи на неговото царуване откриват причините за невротичните му проблеми в това, че според тях той прави отчаяни опити да възстанови загубения авторитет на короната и трябва да се бори срещу министрите си, които не харесва, като например Гренвил и Чатам. Други историци прибавят към причините за състоянието на краля и отговорността, която носи за избухването на Американската война за независимост, за нейното проточване и за катастрофалния ѝ край. Такива мнения обаче вече никой не споделя — не защото в ума на Джордж III не са били заложени кълновете на лудостта, а защото подобни интерпретации на водената от него политика са просто неверни.

Напълно основателно крал Джордж трябва да бъде освободен от клеймото на луд крал, държал толкова дълго властта в свои ръце, както правилно посочва неговият биограф и изследовател Джон Брук. (John Brooke, King George III. London, 1972.) През по-голямата част от управлението си кралят е отговорен и изпълняващ задълженията си монарх. При все това не може да се отрече, че в отделни кратки периоди от царуването си Джордж III е с помрачен ум дотолкова, че да не е в състояние да управлява страната си, независимо дали причините за неговата лудост са от органичен или от психологически характер. Ако той не се бе възстановил от най-сериозната криза, разразила се през 1788–1789 г., неговият син и престолонаследник, принцът на Уелс, щеше да стане регент, да свали от власт правителството на торите начело с Уилям Пит и да натовари вигите с управлението на страната, а министър-председател може би щеше да стане Чарлс Джеймс Фокс. Разбира се, че трудно може да се предвиди какво отражение биха имали тези промени върху Европа, която по онова време е отслабена от революции и е разкъсвана от войни. На Англия обаче това със сигурност би се отразило твърде сериозно. Но в края на краищата тези събития не се случват, а по-късните пристъпи на болестта на краля, макар и да предизвикват у министрите му тревога, не са от жизненоважно значение за страната. В крайна сметка лудостта на крал Джордж III може да се смята за трагедия по-скоро в индивидуален, отколкото в политически план.

Тринадесета глава

Датска шарада

По ирония на съдбата съвременникът на английския крал Джордж III — Кристиан VII Датски, който при това е женен за сестра му Каролина Матилда, също става жертва на лудостта. Почти до края на продължителното му царуване умственото разстройство на Джордж III Английски, макар и тежко в своите проявления, оказва само спорадично влияние върху държавния живот. При Кристиан VII Датски обаче, въпреки че се наблюдават и периоди на просветление, може да се каже, че през по-голямата част от управлението си той е напълно луд. С това иронията на съдбата не се изчерпва, защото, ако приемем заключенията на историците на медицината Макалпайн и Хънтър, съпругата на датския крал, кралица Каролина Матилда, подобно на брат си Джордж III Английски страда от порфирия и умира от това заболяване на сравнително млада възраст. (Ida Macalpine and Richard Hunter, George III and the Mad-Business. London, 1969, pp. 223–228.)

Датската и Хановерската династия се намират в близко родство поради факта, че майката на Кристиан VII, Луиза, е дъщеря на Джордж II. Когато през 1768 г. крал Кристиан посещава Англия, хората обсъждат голямата му прилика с представителите на английското кралско семейство. „Той… е като член на кралското семейство — пише лейди Мери Кок, но най-много прилича на принц Фредерик“ (най-малкия брат на крал Джордж III, който умира на петнадесетгодишна възраст през 1765 г.). (Lady Mary Coke, Letters and Journals 1754–1774, vol. II, p. 335.) Хорас Уолпол пък отбелязва, че датският крал се перчи като врабец, точно както е правел и дядо му, Джордж II. (Horace Walpole, Correspondence, ed. W. S. Lewis, XXXV, p. 327.) Принцесата на Хесен твърди, че Кристиан ѝ напомня повече от всички за бащата на английския крал, Фредерик, принц на Уелс, „само дето толкова много си къдри косата“. С това приликите свършват, освен ако не приемем действието на известни наследствени фактори, защото в областта на политиката лудостта на Джордж предизвиква политическа криза, докато тази на неговия зет става причина не просто за извънредна политическа ситуация, а и за потресаваща лична трагедия.

За разлика от Великобритания, Датското кралство не е конституционна, а абсолютна монархия, чието устройство се определя от приетия през 1665 г. кралски закон (lex regia). Поради това управлението на Дания би могло да бъде засегнато твърде сериозно от личността на краля, какъвто е случаят с управлението на дядото на крал Кристиан VII — Кристиан VI. Този добронамерен човек е с ограничени способности и се намира под силното влияние на крайно набожната си и властна съпруга София Магдалена. Той се опитва да наложи на своя народ ужасно пуританско управление, като затваря театрите, изпраща в изгнание актьорите и въвежда стриктно спазване на начина на живот на съботяните. Неговият син и престолонаследник Фредерик V — едър, плещест мъж с червендалесто лице и посинял пъпчив нос, който става крал през 1746 г., не приема строгия режим на управление, въведен от баща му. Когато поема властта заедно с чаровната и обичана от народа кралица — англичанката Луиза, дворът се превръща от средоточие на мрака в център на веселие. Вторият им син и престолонаследник, Кристиан[174], се ражда на 29 януари 1749 г. Две години по-късно смъртта на Луиза причинява безгранична скръб на съпруга ѝ. Независимо че шест месеца по-късно кралят си намира съпруга в лицето на Юлиана Мария от Брауншвайг, той става все по-ненаситен на пиене, зарязва държавните дела и започва да води все по-развратен живот. Чувствителен по природа, той никога не престава да се съобразява със своя народ, но заболява тежко и дори преди да умре, е със замъглено съзнание.

Детството на Кристиан преминава на фона на тази мрачна действителност и донякъде обяснява шизоидните черти на неговия характер. Майка му умира, когато той е само на две годинки, а отношенията му с мащехата никога не стават близки. Според някои новата кралица Юлиана Мария е коравосърдечна интригантка, а според други — скромна и всеотдайна. Но така или иначе, чувствата ѝ са насочени предимно към нейния син Фредерик, полубрат на Кристиан — слабо и уродливо дете, за бъдещето на което майка му, естествено, има големи амбиции. Всичко това достатъчно добре подсказва, че детството на Кристиан е било съсипано. Лишен от нежност, той зависи изцяло от снизхождението на своите учители и наставници, главният от които, Детлев Ревентлов, е голям грубиян и си позволява дори да тероризира своя малък възпитаник. Понякога бие детето, докато се строполи на земята с пяна на устата. Ревентлов го нарича своята „кукла“. „Да отидем да им покажем моята кукла“ — казва строго възпитателят и го сграбчва за ръка, за да го представи пред кралския двор. (E. Reverdil, Struensbe et la com de Copenhague, 1760–1772, Memoires de Reverdil, ed. A. Roger. Paris, 1858, p. 10.) В своята работа Ревентлов е подпомаган от мрачния лутерански пастор Георг Нилсен. Подложен на унижения и на телесни наказания, принц Кристиан живее с чувството, че се намира в затвор, а не в кралския дворец.

Положението му се подобрява едва през 1760 г., когато негов наставник става двадесет и осем годишният швейцарски валдензианец Ели-Саломон Франсоа Ревердил. Той пристига в Копенхаген две години по-рано в качеството си на професор по математика. Ревердил е умерен и състрадателен човек, който се опитва да обучи своя ученик в принципите на философията и великодушието. Неговият възпитаник е добре подготвен по езиците — говори датски, френски и немски — и притежава вродена интелигентност. Забелязва се обаче, че има труден характер и е изостанал с общата си подготовка, която до този момент е била твърде едностранчива и поради това не е готов за управление на държавата. Много по-късно (Ревердил умира през 1808 г. в Женева — в годината на смъртта на неговия някогашен височайши ученик) швейцарецът написва спомените си, които стават основен източник на сведения за младите години на датския принц.

Справедливо ще бъде да отбележим, че оценките на Ревердил може би са малко пресилени под влияние на неговото по-късно общуване с Кристиан, но въпреки това сведенията му дават основание да предполагаме, че още като малко момче принцът вече проявява признаци на лудост. Според неговите собствени слова Ревердил „става най-нещастният служител — пазач на един луд“. По онова време момчето изпитва силен страх и чувство за малоценност. Оттогава насетне уплахата е основна черта на неговия характер и дори когато пораства, отстъпва под натиска на тези с по-силен характер. Същевременно той от малък развива необичайно голям интерес към физическата сила. С крехко телосложение, нисък и слаб, той се опитва да компенсира тези недостатъци, като си създава образ на мъжкар. Слабата физика на принца може би е една от най-важните причини за ненормалното изграждане на неговата личност. Опитва се да живее според собствените си идеализирани представи за себе си. Иска да притежава „съвършено и силно тяло“ и често разглежда крайниците и гръдния си кош, за да види, дали напредва в постигането на своята цел. „Мъже, които по темперамент се различават твърде много от това, което би подхождало на тяхната физика, често стават жертва на психологически конфликт, тъй като постоянно са във война със собствените си емоционални дадености“ — отбелязва психологът У. Х. Шелдън. (W. H. Sheldon, The Varieties of Physique, New York, 1940.)

За да привлича вниманието към себе си, принцът се отдава на школски лудории. Веднъж боядисва лицето си в черно и се скрива под масата, на която обядва леля му, принцеса Шарлота Амалия, след което я изплашва, като изскача оттам с крясъци. Друг път посипва пудра захар върху главата на достолепната си баба, кралица София Магдалена, или пък замеря с кифличка един лутерански пастор.

Когато пораства, Кристиан замества наставниците с по-приятната компания на свои връстници, състояща се първоначално от неговия паж Сперлинг и от камериера Кирхоф, които го въвеждат в света на чувствените удоволствия на юношеството. Ревердил отбелязва морализаторски: „Ще премълчим безобразията, към които Сперлинг може да го е тласнал“, но допълва, че те без съмнение са допринесли за началото на лудостта на принца. Датският психиатър В. Кристиансен, който през 1906 г. публикува класическото изследване за лудостта на крал Кристиан VII (V. Christiansen. Christian Den VII’s Sindssygdom, Copenhagen, 1906.), отдава отчасти началото на заболяването на нещо, което днес изглежда смешно — на прекаленото му пристрастяване към мастурбирането. Отдушник за агресивните си инстинкти принцът намира в броденето по улиците на Копенхаген нощем, перчейки се със „зорницата“ на някакъв нощен пазач — кълбо с железни шипове, което задига по време на свада из тъмните улици на столичния град.

Когато навършва шестнадесет години, започват преговори за женитба с неговата тринадесетгодишна братовчедка, сестрата на английския крал Джордж III, Каролина Матилда. В усложнената дипломатическа обстановка в Европа по онова време, когато на континента все още се усещат неблагоприятните повеи на острите противоречия, предизвикани от Седемгодишната война[175], англичаните виждат в брака с бъдещия крал на Дания полезна преграда срещу френското влияние и средство за укрепване на английската мощ в Северна Германия и в района на Балтийско море. Английският посланик в Дания, Титли, съобщава ентусиазирано в родината си, че Кристиан е „много симпатичен и изискан… добре запознат с основите на природните закони и общите богословски въпроси… [и който притежава] мъжествени черти на лицето, елегантна и забележителна фигура“. Това, което прави силно впечатление не само на посланика, но и на други хора, е невероятната прилика между принца и английския крал на младини. Макар че официално годежът е обявен в британския парламент на 10 януари 1765 г., сключването на брака не се предвижда през следващите две години — план, който обаче се налага да бъде променен заради внезапната смърт на датския крал Фредерик V през 1766 г. и възкачването на престола на сина му Кристиан.

Младоженката Каролина Матилда е най-малкото дете в семейството, родена четири месеца след смъртта на баща си Фредерик, принца на Уелс, и отгледана от неговата вдовица, принцеса Аугуста. Тя е простодушно, но симпатично момиче със специфичната крехка хубост на порцеланова фигурка. Нейният съпруг, който също е русокос и има светлосини очи, изглежда не по-малко привлекателен. На пръв поглед двамата не са толкова неподходящи един за друг, колкото се оказва по-късно.

Младата принцеса изпада в дълбока депресия от новината, че сватбата трябва да се състои по-скоро, отколкото е очаквала. Датските обичаи не ѝ разрешават да вземе със себе си английски придворни дами и това за нея означава на практика да замине в изгнание. Церемонията е предвидена за 7 часа вечерта на 2 октомври 1766 г., сряда, в залата за гости на двореца „Сейнт Джеймс“, а херцогът на Йорк е упълномощен да представлява младоженеца. Нищо не се случва обаче преди 8 часа същата вечер, защото „бедната малка кралица е така сломена, че трябва да остане в официалната спалня на двореца, докато се съвземе“ — съобщава лейди Мери Кок. (Lady Mary Coke, Letters and Journals, vol. I, p. 65.) По-късно кралицата рони горчиви сълзи на път за новата си родина.

Когато пристига там, е посрещната „с всеобщи овации и възхищение“, а английските пратеници в Копенхаген се отзовават с блестящи фрази за нея и нейния съпруг. Г-н Тили заявява, че Кристиан показва „възможно най-пълно разбиране“, а г-н Козби високо оценява „височайшата лекота и достойнство, с която кралят изразява чувствата си“. В действителност обаче Кристиан изненадващо скоро започва да се отегчава от своята съпруга. Според принц Карл Хесенски „той твърди, че тя е много симпатична, но тъй като Негово величество често променя мнението си, в деня на своето бракосъчетание, което се състоя пет дни след нейното пристигане в страната, той изобщо не беше в настроение“. Френският посланик Ожие докладва на своето правителство, че „принцесата едва ли е развълнувала сърцето на краля, но дори и да беше още по-красива, пак щеше да има същата участ. Защото как би могла да се понрави на един мъж, който смята за старомодно («n’est pas du bon air») мъжът да обича своята съпруга“. (Sir C. F. L. Wraxall, Life and Times of Caroline Matilda. London, 1864, I, p. 87.) Каквито и да са били чувствата му, Кристиан все пак изпълнява съпружеските си задължения и лейди Мери Кок със задоволство съобщава през август 1767 г., че Каролина Матилда не само „е много харесвана“, но е „на път да става майка за огромна радост на цялата страна“. Бъдещият крал Фредерик VI се ражда на 28 януари 1768 г. По това време баща му Кристиан VII вече е навлязъл в началната фаза на своето заболяване от шизофрения.

Получил абсолютна власт след смъртта на баща си и злопаметен за униженията, на които е подлаган като дете, Кристиан решава да се превърне, по думите на английския посланик, в „пълен господар на положението“. Министрите от времето на баща му са отстранени, макар че способният граф Беренсторф временно запазва поста си, а граф Молтке е заменен от граф Данескьолд. Скоро обаче способността на Кристиан да изпълнява кралските си задължения е поставена под съмнение.

На практика интересът на краля към управлението на страната не е особено голям. Освободил се от настойничеството, той повече от всичко желае да се забавлява с неща, които му доставят най-голяма наслада — сексуална и чувствена. Опитен наставник и другар в това намира в лицето на жизнерадостния граф Конрад Холке — „млад празноглавец“, както го определя Уолпол, който с готовност изпълнява желанията на краля, превръщайки се в злия гений на младите му години. Именно Холке довежда на Кристиан Ана Катерина Бентаген, наричана Словет Катрине, за любовница и тя му става по-приятна от сдържаната английска съпруга.

Освен че става любовница на краля, Словет Катрине ходи на театър с него и седи в кралската ложа. Когато Ревердил протестира пред краля по този повод, той му отговаря да си върви обратно в Швейцария. Катрине придружава Кристиан по време на неговите демонстративни военноморски експедиции, предрешена като морски офицер. През ноември 1767 г. на един бал с маски в двореца „Кристианборг“ всички говорят за това, че „цялата вечер кралят танцува само с нея“. Освен това Кристиан я обсипва с подаръци и я прави баронеса.

Холке го подпомага и насърчава и в още по-непочтени занимания. Кралят проявява садомазохистични наклонности, които вероятно се дължат на прогресиращото му душевно заболяване. Изпитва наслада да наблюдава публични екзекуции и отива инкогнито в компанията на Сперлинг да гледа изпълнението на смъртната присъда на един саксонски крадец на име Мерл. Понякога Кристиан си въобразява, че Мерл се е превъплътил в самия него. В други случаи кралят разиграва пародийни екзекуции, а освен това притежава специално приспособление за изтезание, с което заповядва на Холке да го бие, докато го разкървави. (Reverdil, Memoires, pp. 129–132.)

Странното поведение на владетеля и страстното му увлечение по Катрине водят до все по-голямото му безразличие към съпругата му, намерила вярна привърженичка в лицето на смелата придворна дама мадам фон Плесен. Тя има остър език, нарича Кристиан „Султана“ и има смелостта да каже пред неговия секретар, че „поведението на краля към кралицата може да бъде толерирано само от жени с низко потекло и в домове с лоша слава“. Кристиан изпраща мадам фон Плесен в изгнание, защото смята, че тя създава пречки между него и съпругата му. Това много натъжава кралицата, която се лишава от една от малкото приятелски настроени към нея персони в двора, на които може наистина да се довери.

За две години кралят успява да направи достатъчно, за да пропилее добрата воля, с която поданиците му посрещат неговото възкачване на престола. Общественото недоволство расте заради нощните набези на монарха, при един от които той, придружаван от Катрине, разрушава един публичен дом. Съветниците му незабавно го уведомяват, че ако не се отърве от Катрине, може да избухне въстание. По душа страхливец, който винаги е готов да изостави приятел при опасност за самия него, Кристиан прогонва Катрине в изгнание в Хамбург, където по-късно тя е изпратена в затвора.

Отчужден от жена си и намразен от своите поданици, кралят решава да направи обиколка из Европа, включително и Англия, но не възнамерява да вземе кралицата със себе си. Зет му, английският крал Джордж III, който вече е дочул слуховете за безобразното поведение на своя шурей, никак не е въодушевен от евентуалното му посещение. Английският посланик Гънинг съобщава: „Днес [крал Кристиан] е против всичко, което обеща в началото на своето управление, но част от обществото не одобрява това. Страхувам се от последствията на планираното посещение, макар че, може би, противно на очакванията, от него може да има и някаква полза.“

И така, младият датски крал, придружаван от петдесет и четирима души, в това число граф Холке и премиер-министърът Беренсторф, заминава за Англия през май 1768 г., като пътува инкогнито като граф Травендал. На 6 юни към тази група в Хамбург се присъединява и Йохан Фридрих Щруензее в качеството си на пътуващ лекар. Висок, широкоплещест и високообразован, Щруензее е в много отношения особен човек — скептично настроен либерал, но и егоцентрик. Има навика да чете в леглото на светлината на две свещи, закрепени в ръцете на скелет. Срещата му с Кристиан заплашва както бъдещето на краля, така и това на Дания.

Кралската свита достига Кале и се качва на борда на английската яхта „Мери“, която Джордж III е изпратил за преплаването на Ламанша, но когато пристигат в Дувър, с изненада установяват, че няма изпратени специални карети за тях и трябва сами да си наемат превоз за пътуването. (Walpole, Correspondence, XXXV, pp. 325–326.) Кристиан, естествено, не е в настроение, когато градските и църковни власти в Кентърбъри го удостояват с официални приветствия, тъй като по принцип не обича подобен род церемонии. Той споделя пред Беренсторф, че „последният датски крал, който е посещавал Кентърбъри, го е превърнал в пепелище и е изклал жителите му“.

Когато пристига в отредените за свитата му апартаменти на Стейбъл Ярд в двореца „Сейнт Джеймс“, Кристиан установява, че височайшият му зет не е в Лондон. Членовете на датската делегация са доста недоволни от предложените им квартири. Граф Холке възкликва: „Това не подхожда за подслон на един Кристиан!“ Джордж III, който по това време се намира в Ричмънд, се появява малко след пристигането на зет си. Тяхната среща обаче продължава не повече от двадесет минути. Макар че определя сумата от 84 лири дневно за покриване на разходите по пребиваването на зет си и нарежда да бъде донесен за него златният сервиз от Тауър, английският крал е доста сдържан към развлеченията на госта, които включват семейна вечеря, бал в Куинс Хаус[176] и „празненство по случай заминаването му“ в Ричмънд Лодж на 26 септември.

Липсата на ентусиазъм у Джордж III е компенсирана от топлия прием, оказан на Кристиан от английската аристокрация и от одобрителните възгласи на тълпата. Принцеса Амелия[177] организира грандиозен вечерен прием в Гънърсбъри Хаус, на който са поканени сто гости. Те се разхождат по терасите в приятната топла августовска вечер и наблюдават великолепните фойерверки, последвани от тържествена вечеря и бал, открит лично от краля, който танцува с херцогинята на Манчестър. Той е облечен в изискан костюм от сребриста коприна, извезана със сребърни нишки, и неговите обноски, с които не би блестял на някоя провинциална вечеринка, все пак са на достатъчно високо ниво, за да „ме убеди, че той е достатъчно разсъдлив и може да се държи адекватно, когато пожелае“, отбелязва лейди Мери Кок. (Lady Mary Coke, Letters and Journals, vol. II, p. 341.) По същото време обаче се ширят подмолни критики, насочени срещу височайшия гост, и лейди Талбът находчиво му лепва прякора „Северния разбойник“.

Споменатото вечерно тържество доста изморява госта, така че на следващия ден той е неразположен — според лейди Мери Кок, защото прекалил с плодовете — и отказва да обядва с посланика на Австрийската империя. Въпреки това той поканва придворните дами на приказки в резиденцията си и се явява пред тях пребледнял и облечен само в синя и бяла коприна. Така вихърът от празненства, приеми и балове с ласки продължава.

Особено изненадващо е въодушевлението на обикновения народ, но напълно разбираемо, имайки предвид щедрите подаръци, които кралят пръска с пълни шепи за сметка на датската хазна, разбира се. Без съмнение Кристиан е всецяло отдаден на своята популярност и отново според лейди Мери Кок „изпитва наслада от радостта, която неговият лик доставя на хората“. Затова така организира нещата, че обедите му в банкетната зала на двореца „Сейнт Джеймс“ да придобият публичност. Сутрин се облича на отворени прозорци, за да го гледат минувачите.

По план посещението на датския крал трябва да има познавателен характер. За тази цел са организирани пътувания и извън Лондон и се оказва, че той е популярен из цялата страна; даже такива известни университети като Оксфордския и Кеймбриджкия му присъждат титлата доктор хонорис кауза.

Общо взето, като се има предвид и неговата младост, поведението на госта се оценява като добро, въпреки че оставя след себе си противоречиви впечатления. Така например, когато посещава операта, за да гледа „Доброто момиче“[178], си тръгва още преди края на първото действие. При това, както отбелязва с укор лейди Мери Кок, „той се беше облегнал на лакти и подпрял главата си върху парапета на ложата… чоплеше си носа, което, както знаете, не е приятна гледка, а и не подобава на един крал. Към края на престоя си изглеждаше много изморен и постоянно се прозяваше.“ (Lady Mary Coke, Letters and Journals, vol. II, p. 336.) Уолпол пък коментира със сарказъм пред приятеля си Хорас Ман, че по време на пиесата „Провокираната съпруга“[179] „кралят ръкопляскаше на всяка реплика, насочена против съпружеския живот — много уместно поведение от страна на човек, чиято съпруга е английска принцеса“. (Walpole, Correspondence, VII, p. 57.)

Посещението на Кристиан оставя, разбира се, и по-негативно впечатление. След смрачаване кралят и неговата весела компания напускат двореца „Сейнт Джеймс“, преоблечени обикновено като моряци, за да скитат из долнопробните свърталища в града. Уолпол пише на лорд Уилям Страфорд, за да му съобщи поредната клюка, нещо, което той много обича да прави, че Кристиан „е голям любовчия, но прекарва при жените кратко и настоява да се разсъбличат и да не се пазарят за цената, а да вършат работата си с бързите стъпки на алемандата, преди той да е офейкал“. (Walpole, Correspondence, VII, pp. 35, 323.) За известно време в двореца „Сейнт Джеймс“ пребивава една актриса или „стриптийзьорка, което определение повече би ѝ подхождало, пише лейди Мери Кок, онова странно момиче, което, ако си спомняте, беше накарано да се яви на сцената почти голо“. (Lady Mary Coke, Letters and Journals, vol. II, p. 349.) Кралят и неговите придружители се държат като вандали в двореца „Сейнт Джеймс“, трошат мебелите и нанасят множество други щети.

Въпреки това всички са единодушни, че посещението на датския крал в Англия е успешно. Устройват му грандиозно изпращане. Ескортиран от официалните лица на Лондон, той плава на борда на почетната градска баржа със свитата си по течението на Темза от Уестминстър до Темпъл[180]. След като проявява прекомерна си щедрост и към високопоставените и към обикновените хора, Кристиан напуска Лондон на 12 октомври, „следван от искрените благопожелания на огромна тълпа, която тича след каретата му няколко километра извън стените на града“. Виковете ще отекват в съзнанието на краля през годините на самота и празно съществувание, които следват в неговия живот.

Пътуването му обаче още не е приключило, защото от Англия той се отправя към Франция, където посрещането му се превръща в екстаз. „Ние направо изстискахме жизнените сили на този нещастен малък датчанин — пише мадам Дю Дефан на Уолпол. — Той беше засипан от приеми, забавления и тържествени церемонии, устроени от Академията на науките и от Френската академия, на които абат Воазнон рецитира поема, написана в негова чест.“ Въпреки целия този блясък, по време на пътуването Кристиан проявява и някои смущаващи, макар и бързо изчезващи, признаци за нестабилна психика. Така например, когато Луи XV — безспорен познавач в тази област — изпраща на датския владетел група млади актриси, за да го забавляват, Кристиан е изненадващо безучастен, дори враждебен към тях, може би защото вече е заразен от някаква венерическа болест. Още по-обезпокоително звучи известието, че кралят често говори несвързано, а на моменти и неадекватно. Зад безупречната фасада като че ли се крие умствена неуравновесеност.

Когато през януари 1769 г. се завръща в Дания, съпругата му го посреща в Роскилде и техните отношения за известно време, изглежда, се нормализират. Каролина Матилда обича да се облича в мъжки костюми за езда — аленочервено сако и велурени бричове. Въпреки острите критики на по-консервативно настроените, облеклото на кралицата допада на мъжкарския вкус на нейния съпруг. Ревердил твърди, че „кралят много обича всичко, което е в разрез с дворцовия етикет, и е особено доволен от новите дрехи на кралицата, но — добавя швейцарецът — с мъжките дрехи тя изглежда много дребна.“ (Reverdil, Memoires, p. 154.)

През октомври същата година кралицата изненадващо се разболява. Според някои от воднянка, според други по-безмилостни люде — става дума за венерическа болест, с която се е заразила от своя съпруг. А твърде вероятно състоянието ѝ да се е дължало на лек нервен срив, за който да е допринесло и безотговорното поведение на краля. На 4 ноември английският посланик Гънинг съобщава доста неясно:

„Кралицата проявява някои неблагоприятни симптоми… Макар че не съществува пряка опасност за живота ѝ, все пак състоянието, в което се намира, е доста критично и е крайно необходимо най-тежките симптоми да бъдат отстранени. И тъй като това до голяма степен зависи от намесата на Негово величество[181], според мен само пламенните увещания на краля биха повдигнали настроението ѝ, което би било от огромно значение за нейния живот.“

Едва успяват да я убедят да се консултира с Щруензее, който тогава е личен лекар на Кристиан и негов ординарец. Тя обаче подозира неговото съучастничество в намирането на поредната любовница на своя съпруг — мадам Бирсет фон Габел: нещастна млада жена, която умира съвсем скоро, през август 1769 г., заедно с мъртвороденото си дете. Щруензее обаче не само възстановява здравето на кралицата, но ѝ вдъхва самочувствие и интерес към живота. Освен това успешно ваксинира сина ѝ, престолонаследника Фредерик, срещу едра шарка — манипулация, която остро критикуват по онова време консервативно настроените лекари и духовници. Щруензее е с десет години по-възрастен от кралицата, но тя изпада под въздействието на силното му обаяние и скоро двамата стават много близки.

Самият кралски лекар и ординарец е твърде противоречива личност. Той е политически амбициозен и същевременно е изпълнен с просветителски рационализъм. Постепенно Щруензее установява контрол върху впечатлителния крал на Дания, чиято склонност към шизофренни прояви с всеки изминал ден става все по-видима. Веднъж лекарят споделя пред Каролина Матилда: „Кралят ще се нуждае от някого, който да го направлява, и в мой интерес е това да бъде Ваше Величество.“ Отначало изглежда, че Кристиан е напълно подвластен на Щруензее. По негово настояване кралят освобождава дотогавашните си съветници и поставя Щруензее начело на личния си кабинет, а за негов помощник определя Еневолд Брант. Тогава Щруензее осъществява многобройни реформи, които напълно преобразяват всички аспекти на живота в страната — премахват цензурата и засягат корпоративните интереси на чиновниците, хазната и Църквата. На практика той провежда политика на пестеливост, ограничава разходите за издръжка на двора и отменя близо петдесет религиозни празници. При това положение няма как срещу този министър, който се перчи с току-що спечеления от него пост и живее в разкош с прислуга в бяло-червени ливреи, да не се надигне враждебна реакция.

Възможността Щруензее да въведе несъмнено далновидни, макар и непопулярни реформи в социалния, икономическия и религиозния живот в Дания, се основава изцяло на абсолютизма на датската корона. Докато е подкрепян от Кристиан, неговият министър е практически неуязвим и той наистина се мисли за такъв. Настанява се на партерния етаж на двореца „Кристианборг“ и е назначен за „Директор за молбите“ — пост, който му дава върховна власт над всички министерства в държавата, чиито титуляри имат право да влизат в общение с краля само с писмени молби. На 15 юли 1771 г. Кристиан подписва декрет, с който определя Щруензее за „министър на личния кабинет на краля“ и придава на неговите заповеди „същата законова стойност като на собственоръчно подписаните от него, поради което те трябва незабавно да бъдат съблюдавани“. Сама по себе си зависимостта на Кристиан от Щруензее може да се смята за признак на неговото слабоумие.

Но при тази ситуация влошаващото се психично здраве на монарха се превръща в основен препъникамък. Той става жертва на халюцинации. Понякога се съмнява в собственото си потекло, смятайки, че е плод на любовната връзка на майка му с лорд Станхоуп. Друг път твърди, че е син на краля на Сардиния или на един от съветниците във френския парламент, с когото се е запознал в Париж. Не по-малко налудничаво звучат предположенията му, че негова майка е императрицата на Русия или че даже собствената му съпруга е негов родител. Понякога кралят се мисли за сменено дете, поставено на мястото на истинския принц след раждането му. Фредерик V всъщност не му бил истински баща и макар Щруензее да се опитва да го убеди в противното, посочвайки неговата очевидна прилика с дядо му Кристиан VI, той въпреки всичко настоява, че не е законният владетел на страната. Веднъж стига дотам, че започва да фантазира как Кралският съвет един ден ще обяви неговата нелегитимност, което решение вероятно ще бъде предшествано от гръмотевица или даже от земетресение. Макар че е дълбоко загрижен и страстно защитава кралската си власт, Кристиан заявява, че няма никакво желание да бъде крал, че кралските задължения му тежат, и по време на своята обиколка в Европа, когато се намира в Антверпен, предлага на Щруензее да избяга заедно с него.

По онова време кралят все още е обзет от манията за перфектна физика и използва всички методи, за които се сети, за да заякне: мачка и удря тялото си, като го подлага на всевъзможни въздействия, за да го направи твърдо като мрамор и неуязвимо за удари с меч или за огнестрелно оръжие. Според него истинският мъж трябва с готовност да излага тялото си на физически мъчения, а даже и на изтезания. Затова кралят се упражнява в скок на височина и в бягане из градините на двореца по всяко време на денонощието; блъска ръцете и дори главата си в стените, докато се облее в кръв. Понякога разтрива корема си със сняг, лед или барут, а друг път допира горящи съчки до кожата си.

Развинтеното въображение на Кристиан взема опасни размери и той започва да търси наслада в един своеобразен калейдоскоп от фантасмагории, поставяйки акценти чрез прояви на реално или въображаемо насилие. Отдушник за агресивните си наклонности кралят намира в чупене на прозорците на собствения му дворец и в трошене на мебелите в официалните зали. На 20 юни 1771 г. граф Ранцау пише на Галер: „Тази сутрин кралят се разхождаше с младите си приятели. Тъй като в покоите му вече няма никакви мебели, той е принуден да посещава съседните стаи, които са все още обзаведени. Днес той обиколи всички стаи, в които бяхме настанени ние, като отваряше вратите и надникваше вътре. Всичко това завърши с откачането на два прозореца от пантите и хвърлянето им на двора. Да се чуди човек да плаче ли, или да се смее. Във всеки случай атмосферата по време на обяда беше заплашителна.“ Обстановката допълнително се усложнява от навика на краля да отлага началото на обяда с няколко часа и често внезапно да става от масата, преди той да е завършил. Прислугата е инструктирана да се опитва да удържа краля на стола. Във вандалските буйства на Кристиан му помага чернокожият паж Моранти — родом от датската колония в Голд Коуст, и неговата приятелка, с които един неделен ден той изхвърля мебелировката на една от стаите на двореца „Хиршолм“ от балкона. Едвам го удържат да не се нахвърли върху Моранти и върху кучето си Гурман, към което наистина е привързан, за да не ги метне и тях на двора. Младият монарх много обича да се бие с Моранти, да се търкаля с него по земята, да го удря и дере, защото самия той рядко яде бой, освен когато не пожелае това.

Тези мазохистични наклонности на монарха обясняват един странен случай с колегата на Щруензее, Брант, който обикновено се старае да угоди на краля с каквото може. Една вечер Брант седи на кралската трапеза и Кристиан внезапно се провиква заплашително: „Ще те пребия, графе, чу ли?“ Брант нищо не му отговаря, но след вечеря Щруензее и кралицата протестират остро пред краля, че обижда Брант, без да го е предизвикал. „Той е жалък страхливец — крещи Кристиан — и ще го накарам да се подчини на волята ми.“

По-късно вечерта Брант отива в кралските покои и извиква краля на дуел. Кристиан приема предизвикателството, но отхвърля предложенията за дуел с шпаги или пистолети, като избира боя с юмруци. Въпреки заканите му за наказание този път той получава повече, отколкото е очаквал. Брант така здраво го набива, че той се озовава на пода, превивайки се от болка и молейки за пощада. Придворният го „бие безмилостно, обижда го и го заплашва по най-груб начин; псува го, бори се с него и го накарва да се признае за победен. Накрая го оставя целия в рани и страшно уплашен“. (Reverdil, Memoires, p. 301.)

Насилието обаче по-често е източник за вдъхновение на кралското въображение. Кристиан разказва как тичал в амок из двореца с намерение да убие първия срещнат; обиждал хората около себе си като плюел по тях, удрял им шамари и дори ги замерял с чинии и ножове. Фантазира си също, че тича по улиците на града, чупи прозорци, убива случайни минувачи, обикаля публичните домове, сражава се със стражарите и се сдружава с най-големите непрокопсаници за извършване на какви ли не злодеяния. Понякога се събужда сутрин и заявява, че през нощта е убил шест-седем души. Вероятно спомняйки си за своята връзка с Катерина Гайтерс, кралят си измисля нова любовница, която нарича Де ла Роке. Според Кристиан тя е висока, добре сложена и силна, прилича повече на мъж, отколкото на жена, има големи ръце и обича разврата и пиенето. Кралят си въобразява как обикаля с нея из улиците на града, бие случайно срещнатите по пътя, на свой ред яде бой от тях и накрая се напива. Тъй като нощите му обикновено са безсънни, Кристиан може с часове да разказва за своите фантазии на тези, които имат желание да го слушат. Освен това се опитва да намери и други хора, които са на неговия акъл — „Comme-ca“, както се изразява той: артисти, войници, моряци и всякакви отрепки.

Швейцарският му наставник Ревердил, който се завръща отново в двора, отначало го заварва с ясно съзнание и разсъдък, но след по-внимателно вглеждане установява, че умът му е много объркан. „Той ми каза, че аз съм Брант; след това се отплесна в някакво бързо и неадекватно бърборене, при което повтаряше няколко стиха от «Заир»[182], която бяхме чели заедно преди четири години. После ми каза, че съм Дениз, а след това, че съм Латур; това бяха имената на френски артисти, които са били на служба при него. Най-накрая разбра кой съм всъщност.“

Ревердил споменава, че настроението на краля често и рязко се променя — от състояние на диво въодушевление до дълбока депресия. В един от моментите на превъзбуда Кристиан казва, че англичаните са го боготворели; той наистина си мисли, че като крал стои по-високо от всички останали монарси. След това настроението му се сменя и той започва да нарича себе си „der kleine Mann“[183] и дори замисля да се самоубие. Веднъж, когато се разхожда с наставника си покрай езерото при двореца, кралят възкликва: „Но как да свърша със себе си, без това да предизвика скандал? И ако го направя, дали няма да се чувствам още по-нещастен? Дали да се удавя, или да си разбия главата в стената?“ Ревердил решава, че ще е най-добре да се опита да развесели монарха и му казва: „Направете, както мислите, че ще е най-добре.“ На следващия ден Кристиан предлага да се повозят с лодка из езерото. „Бих искал да се хвърля във водата — отбелязва той с тъга, — но след това бързо да ме извадят навън“ добавя на немски (защото обикновено разговаря на френски с наставника си). „Ich bin confus“ („Объркан съм“); „Es rappelt bei mir“ („Главата ми бучи“); „Er ist ganz übergeschnappt“ („Чувствам се не на себе си“). Когато Ревердил по негова молба започва да му чете, кралят не е в състояние да се съсредоточи и стои срещу него, гледа го втренчено и мърмори: „Дали Щруензее е cicisbeo[184] на кралицата? Дали кралят на Прусия спи с Матилда? Или пък с Щруензее?“ (Reverdil, Memoires, pp. 255–259.)

Подобни фантазии, изглежда, са част от проблема със самоличността, който го преследва. Щом не е син на баща си — разсъждава Кристиан, не е ли той едно от шестте необикновени същества, родени без чувство за морал, чиито цели могат да бъдат постигнати само по пътя на забавленията — разврат и мазохизъм; не защото подобни занимания му доставят удоволствие, а защото представляват една от истинските му цели в живота. Обикновените неща в заобикалящата го действителност, подобно на хората, с които е обграден, са всъщност илюзорни. Той пита Щруензее дали след смъртта няма друга форма на съществувание, за която говорят учителите по религия и философия.

Макар че по принцип кралят е страхлив, за компенсация той се опитва да се представи пред света като голям мъжкар, твърдо убеден, че истински смелият мъж не се спира пред нищо. На моменти той изглежда напълно нормален, но внезапно променя настроението си, изливайки гнева си върху околните. Става толкова недоверчив и подозрителен и толкова обидчив, че непрекъснато уволнява и най-близките си прислужници. Кралят не понася някой да му възразява и изпада в ярост, когато близките му се опитват да го убедят, че фантазиите нямат нищо общо с действителността. Подобни увещания са в състояние да го накарат веднага да изпадне в меланхолия и даже да се разплаче, но това не трае дълго. Защото той не слуша нито жена си, нито Шруензее, нито дори Брант, камо ли управителя на двореца Варенщалт. Всъщност той дори задължава Варенщалт да го придружава по време на едно от посещенията си в града, когато кръстосва улиците и троши прозорци, включително и тези на бившия си наставник граф Ревентлов.

Беренсторф изразява пред Щруензее предположението, че ексцесиите на краля се дължат на неговата младежка възраст и с времето ще престанат, но Щруензее е по-добре запознат с нещата. Той съветва краля да се къпе със студена вода, но без успех. Изглежда, от време на време му е предписвал и опиум като успокоително средство. Щруензее придобива толкова голяма власт над съзнанието на своя господар, че Кристиан възлага именно на него да претърси спалнята му, за да не би в нея да се крие убиец. Но кръгът на враговете на Щруензее расте — не само сред придворните, но и сред тези, които просто му завиждат за властта, с която разполага, и които не са съгласни с проведените от него реформи в управлението на Дания.

Властта на Щруензее се крепи единствено на добрата воля на един все по-откачен принц, чието благоразумие и разюзданост кралицата и министрите се мъчат по обясними причини да прикриват. Поради екстравагантното поведение на краля те се опитват по всякакъв възможен начин да ограничат достъпа до него на хора, които биха се досетили за състоянието на неговата психика. С тези си действия обаче те дават козове в ръцете на своите критици, които са убедени, че най-близките до краля на практика са го поробили и са го превърнали в своя играчка. Носят се слухове, че Кристиан е дрогиран. Но ако Щруензее успява да запази истинското състояние на нещата в двора недостъпно за очите на външни хора, той не е в състояние да прикрие собствените си простъпки, за които скоро започва да се говори из всички владетелски дворове на Европа. Макар че Щруензее си има и втора любовница — мадам фон Галер, съпруга на генерал Петер фон Галер, с двадесет и седем години по-млада от него, кралицата е така обзета от страстта си към своя възлюбен, че предвид умственото състояние на своя съпруг, съвсем престава да спазва благоприличие.

„Кралицата въобще не сваля очи от него, настоява той да присъства на всички приеми и публично му позволява своеволия, които биха накърнили репутацията на всяка обикновена жена, като например да се вози в нейната карета и да се разхожда насаме с нея в градините и горите.“ (Reverdil, Memoires, p. 153.)

Щруензее от своя страна я обсипва с подаръци като например комплект ароматизирани жартиери и медальон с неговия образ, който тя носи на шията си през деня, а нощем поставя в книгата, която стои под възглавницата ѝ. Той успява да убеди краля да издаде заповед за създаването на специален рицарски орден с името на кралицата.

Но по онова време навсякъде има шпиони, които са враждебно настроени както към първия министър, така и към кралицата. Когато на 7 юли 1771 г. Каролина ражда дъщеря си, принцеса Луиза, памфлетистите и сатириците в Копенхаген поставят въпроса кой е нейният баща. В писмо от Виена лейди Мери Кок отбелязва, че скандалното поведение на тяхната кралица е довело датските ѝ поданици до бунт в полза на принц Фредерик[185]. (Lady Mary Coke, Letters and Journals, III, p. 478.)

От своя страна Ревердил пише: „Нямаше нито един датчанин, който да не смята това за лична обида — да бъде подвластен на управление, което се основава единствено на скандала в кралското семейство.“ Пресата, която, както стана дума, е освободена от цензура, се забавлява със сатирични нападки срещу министъра, който на практика я е дарил с тази свобода. Така Щруензее си създава врагове във всички сфери на обществото, а неговата арогантност го лишава от поддръжници дори в средите на собствените му приятели. Сър Робърт Мъри Кийт пише на 6 октомври 1771 г. следното:

„Народът обичаше краля и се отнася крайно негативно към делегирането на неговата власт в ръцете на човек, чието издигане е непристойно… Той [Щруензее] вече е толкова уязвим, че тези, които преди не смееха дори да го погледнат в лицето, сега му отказват робското си подчинение и страхопочитание, което беше така необходимо за поддържане на неограничената му власт.“ (Memoirs and Correspondences of Sir Robert Murray Keith, vol. I, pp. 234–236.)

Малко са превратите като този, предизвестени толкова ясно, та дори главните им жертви да имат време да обсъждат какво биха правили, като паднат от власт. Каролина Матилда например се пита дали има бъдеще като певица. Но когато събитието наистина става факт, тя се оказва подготвена от малка групичка ученици в конспирацията. Слуховете, че Щруензее планира да предизвика абдикацията и дори смъртта на краля, за да се ожени за кралицата и да узурпира властта в страната, достигат и до двореца „Фредериксборг“, където вдовицата на предишния крал, Юлиана Мария, живее с недъгавия си син, принц Фредерик. Тогава наставникът на Фредерик, Ове Гулдберг, помага да бъде организиран заговор за свалянето на омразния министър.

За този случай е избран поредния бал с маски, състоял се на 17 януари 1772 г. В четири часа на другата сутрин главните заговорници се събират в покоите на вдовстващата кралица. Невъоръжени, те са заведени от някой си Йенсен до спалнята на краля, където събуждат кралския прислужник Бригел. Понеже вратата на кралската спалня е заключена, той ги насочва към един таен вход, който за техен ужас отначало не могат да отключат. При създалото се положение конспираторите изпадат в паника: Гулдберг изпуска една от свещите, които носи; вдовстващата кралица почти губи съзнание, а синът ѝ се сгромолясва в едно кресло. Ранцау, който не губи самообладание, обяснява на прислужника, че тяхната цел е да спасят краля от неговите врагове и след като гарантират сигурността на Кристиан, са допуснати до неговите покои.

Когато ги вижда, владетелят избухва в ридания и започва да крещи: „За Бога, господа, какво съм ви направил; какво искате от мен?“ Неговата мащеха го уверява, че няма да му се случи нищо лошо, ако подпише документите, които те са приготвили. Качват се по стълбите на горния етаж до стаята на принца престолонаследник, където без повече шум и без да разбира какво точно става, кралят подписва съответните заповеди за арестуване и вкарване в затвора на Щруензее, на Брант и на собствената му съпруга, кралицата.

Няма съмнение, че това, което се случва, ще бъде посрещнато с одобрение от народа. Историкът Петер Фридрих Зум се обръща в отворено писмо към краля с думите: „Славна и съдбовна нощ! Бъдещите Омировци и Вергилиевци ще ви възпяват за това; славата на Юлиана и Фредерик ще трае вечно, но няма да бъде надмината, защото това просто е невъзможно.“ Макар да знае за изневерите на жена си, кралят, изглежда, се е примирил с тях, тъй като изцяло е загубил поглед върху действителността. За да вдъхне увереност на народа, на другия ден Кристиан, който изглежда мрачен и с блуждаещ поглед, преминава по улиците на Копенхаген в окичената с кралския герб колесница. На двадесет и третия си рожден ден, 29 януари, той посещава театъра, за да гледа две френски пиеси — „Амбициозния“ и „Недискретния“, съдържащи неприкрити намеци за връзките на неговата съпруга с министъра. Там обаче има такава навалица, че кралят се втурва навън, а вдовстващата кралица припада.

С нещастните жертви на държавния преврат се отнасят жестоко. Кралицата и дъщеря ѝ са затворени без всякакви удобства в Кронборг. Щруензее и Брант са затворени при още по-тежки условия, като сваленият първи министър така е прикован към стената, че през нощта не може дори да се надигне от леглото си. Новото правителство назначава комисия за разследване на данните, според които между другите престъпления към Щруензее е отправено обвинение, че е имал „незаконна интимна близост с кралицата, която стига дотам, докъдето обикновено стигат отношенията между различните полове“. Освен това, като застрашава суверенната власт на краля и като издава закони без неговия подпис, Щруензее нарушава така наречения „конгелов“, основния закон на страната. Докато се намира в затвора настроението на бившия първи министър често се променя, но той изпитва голямо облекчение от новата вяра, с която го запознава лутеранския пастор д-р Мунтер. Кристиан от своя страна не изпитва никакви угризения, когато подписва смъртната присъда на своя някогашен фаворит и любовник на жена му, и вечерта преди деня на екзекуцията на Щруензее и Брант отива на италианска опера.

Кралицата, чийто брак с краля е разтрогнат, е осъдена на доживотен затвор в замъка на Алборг. Подобно на много други англичани, лейди Мери Кок проклина Каролина Матилда за нейното „безчестно“ поведение, но английският крал Джордж III, нейният брат, не може да пренебрегне жестокия начин, по който датчаните се отнасят към сестра му. Под заплахата от употреба на сила бившата кралица е освободена и ѝ позволяват да замине в изгнание в Целе, в Хановерското княжество, след като Джордж III не е склонен да ѝ позволи да се завърне в Англия. Макар че получава от английското правителство издръжка от 5000 лири годишно, бившата кралица смята изгнанието си за отегчително и депресиращо. Все пак тя и там не остава без привърженици, сред които най-големият е един двадесет и три годишен англичанин — писателят Натаниел Раксол. Един негов съвременник го описва като „най-големият орангутан в Англия“, който се опитва да организира заговор за сваляне на правителството на вдовстващата кралица и да възстанови на престола свалената Каролина Матилда. Това е напразен, макар и галантен жест, на който крал Джордж III не гледа с въодушевление, и който завършва със смъртта на бившата кралица на 11 май 1775 г. малко преди да е навършила двадесет и четири години, причинена вероятно от тифус или скарлатина. Макалпайн и Хънтър обаче смятат, че в нейното заболяване могат да бъдат открити симптоми на порфирия и че тя на няколко пъти преди това е страдала от тази болест, която е довела и до смъртта ѝ. Данните за това обаче не са достатъчни.

Смъртта на Каролина Матилда поне намалява вероятността от една неприятна политическа ситуация, в която биха могли да изпаднат Дания и Англия. След преврата датските политици отново се връщат към предишното си апатично състояние. Уолпол е доста прав като отбелязва, че нито вдовстващата „кралица Юлиана Мария, нито нейният син надминават по умствени способности своя крал“. (Walpole, Correspondence, VII, p. 374.) Първото нещо, което те правят, е да изпразнят държавната хазна, за да възнаградят своите привърженици. След това слагат край на реформите, въведени от Щруензее. Дания се връща към стария си начин на живот с цензурата върху печата и с останалите рестриктивни практики. Сред тях например са насилствената трудова повинност за селяните и прилагането на мъчения при правораздаването.

След събитията Кристиан на практика няма реална власт. Той живее в почти пълна изолация, като се поява само по символични поводи пред народа. Отстъпва под натиска на вдовстващата кралица и нейния син, но не е доволен от това, което те са извършили. Малко по-късно той сътворява няколко неумели наивистични портрета, сред които на Щруензее и на Брант, които малко чудновато определя като „eine feiner wilder Mann“ („един изтънчен дивак“), и твърди, че отговорността за тяхната смърт е изцяло на кралица Юлиана и принц Фредерик, а не по негова или на Кралския съвет воля. Той щял да ги спаси, стига да можел. („Ich hatte sie gerne beide gerettet“.) Той рисува и два малко двусмислени и сурови портрета на жена си, като нейният пол се познава само по обеците, а датата на смъртта ѝ е написана грешно. Кристиан, изглежда, не осъзнава напълно нито затворничеството, нито смъртта на своята съпруга. Веднъж той заповядва да приготвят конете, за да отиде да я посрещне. Между другото го извеждат на обществени места само когато е в период на частично просветление, когато държавните дела изискват да се появи в качеството си на легитимен суверен или когато трябва да узакони с подписа си правителствените решения.

Такъв повод възниква през 1784 г., когато неговият син и престолонаследник принц Фредерик проявява недоволство от реакционното и непопулярно управление на вдовстващата кралица и нейния отблъскващ син. Момчето успява да убеди баща си да присъства на заседанието на Кралския съвет, за да подпише документ, с който да бъде свалено правителството. След като прави това, Кристиан се втурва навън, последван светкавично от своя полубрат Фредерик, който е задължен да отстъпи властта.

На Кристиан всъщност му остават още двадесет години живот, но той продължава да живее в изолация и публичните му появи са много редки. „Бях поразен от достопочтената външност на монарха, както и от почитта и уважението, с които се отнасяха към него… Възобновяването на болестта му се прояви само веднъж. Насред един изключително приятен разговор и въпреки че изглеждаше напълно спокоен, той внезапно изтича до другия край на покоите си и зашлеви първия човек, на когото попадна“ — пише един от присъствалите на сутрешен прием при краля. (Memoirs and Correspondences of Sir Robert Murray Keith, vol. I, p. 216.)

Един известен английски философ и икономист, преподобният Т. Р. Малтус, наблюдава краля по време на войскови преглед през 1799 г. и споделя следното:

„Към края на прегледа се приближих до кралската палатка и го видях съвсем отблизо… С него се отнасят направо като с луд. Офицерите от двора имат заповед да не отговарят на никакви негови въпроси. Някои го бяха видели да говори много бързо и да прави гримаси на един от офицерите, поставени за охрана на кралската палатка, а той запазил пълно самообладание и не му отвърнал нито думичка. Малко преди кралската свита да напусне палатката, престолонаследникът мина с коня си в галоп, а неговият баща му направи дълбок поклон.“

По-късно същият автор отбелязва, че „кралят много се гордее и парадира с височайшето си положение и изпитва крайно неудовлетворение, когато към него проявяват недостатъчно уважение. Трябва да му се отговаря само с поклон и това правило се спазва с изключителна строгост.“ (The Travel Diaries of Thomas Robert Malthas. Cambridge, 1966, pp. 62, 99.)

Независимо от лудостта на краля Дания преживява един продължителен период на либерално управление начело с министър-председателя Андреас Беренсторф. Това време на нарастващо благосъстояние и мир продължава до избухването на Наполеоновите войни, които са заплаха за Лигата на въоръжения неутралитет, създадена от датчаните в съюз с останалите балтийски държави. Заради опита на датчаните да запазят неутралитет и от страх, че могат да се огънат пред натиска на Наполеон, английската флота два пъти тежко бомбардира Копенхаген (втория път през септември 1808 г.), взимайки многобройни жертви и причинявайки огромни разрушения.

Кристиан междувременно е починал на 15 март 1808 г., с което се слага край на неговото призрачно съществувание, преминало през последните месеци в Холстен, където монархът изпада в панически страх при вида на пристигащите там испански помощни войски. По време на тази странна и сложна шарада, продължила четиридесет години, той остава начело на държавното управление, защото кралските му правомощия се основават на датския кралски закон (lex regia). Въпреки че престолонаследникът и бъдещ крал Фредерик VI държи в ръцете си реалната власт в страната и това продължава цели двадесет и пет години, той никога не е обявен официално за регент. Като се имат предвид изтеклите години от живота му, истинска ирония на съдбата е фактът, че Кристиан умира в годината, когато Дания обявява война на Великобритания — страната, която му дава съпруга и където четири десетилетия по-рано, преди съзнанието му да бъде разстроено от хроничната шизофрения, той преживява — поне според собствените си представи — истински триумф. Същата тази Великобритания, която малко след смъртта му ще стане причина датският народ да преживее едно от най-големите унижения в своята история.

Четиринадесета глава

Кралят лебед

Лудвиг II, крал на Бавария от 1864 до 1886 г. е последният европейски монарх, чиято лудост оказва значително влияние върху културното и политическото наследство на света през Новото време. Един обикновен кръст за спомен на този така странен монарх стърчи от плитките води на езерото Щарнберг, където той се удавя или е удавен през юни 1886 г., след като го обявяват за луд. Ексцентричното му поведение става легенда още приживе. Династията Вителсбах, към която той принадлежи, е една от най-старите владетелски фамилии в Европа. През Средновековието те господстват над голямото южногерманско кралство Бавария и неговите принцове още от 1806 г. носят титлата електор. Бавария без особено желание се присъединява към Германската империя през 1871 г., но нейните владетели запазват кралските си титли чак до края на Първата световна война, след чийто край са детронирани всички германски принцове. Това обаче не ги обрича на забрава, защото и днес мнозина баварци живеят със спомените за миналото.

Бащата на Лудвиг, Максимилиан, става крал на Бавария през 1848 г., след абдикацията на Лудвиг I, който е принуден да се откаже от властта заради личното си и политическо неблагоразумие, породило силна опозиция срещу него. Що се отнася до Лудвиг II, няма доказателства за наследственост — пряка или от предишните поколения — предвещаваща това, което бъдещето му готви, но все пак още като дете той е прекалено чувствителен.

Родителите му рядко са при него; с отглеждането и възпитанието на детето се занимават дойки и гувернантки, към една от които — госпожица Майлхаус, той изпитва много топли чувства. Като малък Лудвиг е, общо взето, самотен и оставен да прави каквото си иска, воден само от собственото си въображение — нещо, в което се оказва направо блестящ.

Мислите му са в плен на образа на лебеда — символ, който го преследва през целия му живот. Кралският замък край Хоеншвангау (от немски — „горен лебедов дом“), разположен в Баварските Алпи високо над блестящите планински езера Шванзее и Алпзее, е построен наново от бащата на Лудвиг, Максимилиан, и е посветен на легендата за Лоенгрин[186]. Прекрасен стенопис в една от неговите зали изобразява легендарния лебед, който тегли лодката със седящия в нея Лоенгрин, рицарят на Свещения Граал. Лудвиг се опитва да се отъждестви с този светъл образ от германското приказно минало.

Още от юношеска възраст бъдещият крал става страстен почитател на композитора Рихард Вагнер — страст, която го ръководи през останалата част от живота му. Младежът гледа за първи път операта „Лоенгрин“ на 2 юни 1861 г., след това — „Танхойзер“ и през 1863 г. — „Пръстенът на нибелунгите“. Всички твърдят, в това число и самият Вагнер, че Лудвиг няма музикален слух, но младият принц е омагьосан от мотивите на Вагнеровото оперно творчество, особено от темата за търсенето на Светия Граал. Музиката на великия композитор предизвиква появата на фантазии в съзнанието на Лудвиг, които той се опитва да превърне в реалност, но с трагични последици. Водещият английски специалист в областта на Вагнеровото творчество, Ърнест Нюман, пише: „Най-елементарният анализ на ситуацията показва, че Лудвиг още като малък има романтичната представа за себе си като за крал, който води германския народ по пътищата на идеала, а Вагнеровите творби просто го тласкат в тази посока на мислене в един критичен за младежа момент, и то по един наистина невероятен начин.“ (Ernest Newman, The Life of Richard Wagner, vol. IІІ, pp. 231–232.) Самият Вагнер нарича краля Парсифал — „моя духовен син“, непресторен и мъдър, който е призван от съдбата да стане рицар на Граала.

След внезапната смърт на баща си, незрелият млад принц получава възможността да превърне своите видения в реалност. Лудвиг е висок и излъчва невероятен чар. Носи дълга гъста и къдрава коса, спускаща се на симетрични букли, вероятно за да закрива прекомерно големите си уши. Над горната му устна се забелязват следи от мустаци, а очите му се изключително живи и изразителни. Неговият министър на правосъдието, Едвард Бомхард, казва малко след възкачването му на престола: „Той беше умствено надарен в най-висша степен, но съзнанието му бе напълно объркано.“ Бомхард си спомня: „Поразяваше ме това, че много пъти точно когато цялото му изражение и държание показваше пълното му задоволство, той внезапно ставаше на крака и като поглеждаше наоколо със сериозен и дори суров поглед, разкриваше нещо негативно от себе си, което беше в пълен контраст с младежкото очарование, което излъчваше само преди миг. В такива моменти си мислех дали в този млад човек не се развиват паралелно две противоположни същности. И това впечатление се загнезди у мен още след първия ми разговор с него. Дано даде Господ добрата му същност в крайна сметка да надделее.“ (Gottfried von Böhm, Ludwig ІІ. Berlin, 1924, pp. 16–18.) Министърът се оказва неволен свидетел на шизофреничната природа на Лудвиг II.

Бъдещето на баварската държава и на династията Вителсбах скоро правят въпроса за женитбата на Лудвиг твърде належащ. Младият крал се чувства добре в женска компания и се отнася с доверие към своите приятелки, особено към красивата австрийска императрица Елизабета[187], която е склонен да смята за превъплъщение на своята любима героиня Мария Антоанета[188]. В продължение на шест години кралят има интимна връзка с актрисата Лили фон Бульовски, но през деветнадесетото столетие всеки крал трябва да се ожени за истинска принцеса. И така Лудвиг обявява годежа си със София, сестрата на императрица Елизабета. „О, колко хубаво ще бъде, когато ние двамата ще останем сами във възхитителния Хоеншвангау“ — пише на 25 август 1867 г., навръх двадесет и втория си рожден ден „орелът“, както Лудвиг нарича себе си, на своята „гълъбица“ София от орловото си гнездо — замъка „Хоеншвангау“.

Само след няколко дни обаче той доверява на бившата си гувернантка, баронеса Леонрод, че няма да може да сключи планирания брак. По неговите думи, той „разкъсал тежките окови“ и отново дишал „свеж въздух след едно тежко боледуване“. „Тя не ставаше за моя съпруга и колкото повече наближаваше денят на сватбата, толкова по-ужасна ми се струваше стъпката, която възнамерявах да направя.“ След това той пише на София: „Осъзнавам, че нося в сърцето си истинска братска обич към теб и тя винаги ще си остане дълбоко в него, но виждам също така, че тази любов не е достатъчна за сключването на брачен съюз.“ Родителите на нещастната принцеса са скандализирани от постъпката на Лудвиг, а тя е принудена да се омъжи за френския херцог Д’Алансон и е застигната от ужасна смърт[189]. В дневника си Лудвиг записва простичко: „София — отървах се от нея. Мрачната картина започва да се прояснява. Копнеех, жадувах за свобода. Сега, след прекарания мъчителен кошмар, отново се чувствам жив.“ (D. Chapman-Huston, Bavarian Fantasy, pp. 133–137.) Пропадането на плановете на Лудвиг да се ожени, е лошо предзнаменование за неговото бъдеше.

Всъщност естествените му предпочитания са хомосексуални. Интимните му приятели са млади мъже, сред които в продължение на много години фаворит е принц Паул фон Турн унд Таксис. Страстно привързани един към друг, двамата си разменят изпълнени с романтични излияния писма. „Нека сънищата ти да бъдат сладки и нека всичко, което обичаш на този свят, да ти се случи“ — пише Паул на краля на 13 юли 1866 г. „Приятни сънища, ангел на моето сърце, и преди да заспиш, си помисли още веднъж за безрезервно верния ти Фридрих“ — с този прякор Лудвиг нарича своя любовник в писмата си. (D. Chapman-Huston, Bavarian Fantasy, p. 104.) В отношенията си с Паул обаче Лудвиг се показва темпераментен, властен и крайно непостоянен. Романтичната им връзка се разпада, след като Паул сключва неравностоен брак и е лишен от наследство.

Много преди това, по времето, когато разваля своя годеж със София, Лудвиг си намира нов любовник — Рихард Хорних, който го придружава в едно пътуване до Париж. Хорних е двадесет и шест годишен офицер от кралските конюшни, синеок, с руса развяваща се коса, отличен ездач „с крака, създадени за ботуши“. „Много е жалко — пише на 8 юли 1867 г. принц Хоенлое, — че талантът на краля се пропилява и че той все повече се ограничава с лошата компания на този конеукротител Хорних.“ „Vivat Rex et Ricardus in aeternam“[190], записва Лудвиг през 1872 г. в тайния си дневник, но женитбата на Хорних слага край на неговата връзка с краля.

Следват обаче други любовници — един кавалерийски офицер, барон Фон Варикур, актьорът Йозеф Кайнц, както и мъже от по-ниско потекло като например кралският слуга Алфонсо Велкер. Трудно е да се каже кога романтичните приятелства прерастват в интимни отношения, но мълвата за хомосексуалното поведение на краля се шири навсякъде. Откъси от тайния му дневник обаче показват, че той търси този вид забавления, за да се чувства след това виновен и да се разкайва.

Дневникът, който Лудвиг води между декември 1869 г. и юни 1886 г., е унищожен по време на английските бомбардировки на Резиденцията на баварските крале в Мюнхен през 1944 г. Някои извадки от него, вероятно направени от баварския министър-председател Йохан фон Луц, са публикувани през 1925 г. и са използвани от Чапман-Хустън в биографията на Лудвиг, „Баварска фантазия“ (D. Chapman-Huston, Bavarian Fantasy, 1955). Някои от запазените фрагменти от тайния дневник, приличащи на криптографско и йероглифно писмо, говорят за „падението“ на Лудвиг, последвано от решение да се върне към „по-пуритански“ начин на живот.

Независимо че по онова време драматични събития чертаят бъдещето на Германия, Лудвиг малко се интересува от политика, независимо че при някои обстоятелства личното му и дейно участие е просто наложително. По време на Седемседмичната война между Прусия и Австрия баварците вземат страната на австрийците и претърпяват голямо поражение от прусаците при Кисинген, където загива и техният главнокомандващ. Лудвиг обаче, обсебен по-скоро от мисълта за средновековното рицарство, отколкото от реалностите на съвременното му военно дело, се колебае дали да не абдикира в полза на своя брат Ото. Неговото колебание се подклажда и от желанието да бъде до Вагнер в Швейцария. Самият Вагнер, който е по-патриотично и националистично настроен от краля, съветва Лудвиг да „застане начело на своите воини“. Поради това кралят, преди да се отдаде на удоволствия и светски забави с принц Паул в Розенинсел, отива няколко пъти на фронта. В деня на обявяване на войната принц Хоенлое пише:

„Кралят понастоящем не се среща с никого. Той стои в Розенинсел с Таксис и със служителя си Фьолк и изстрелва фойерверки. Дори членовете на Горната камара, които имаха намерение да му предадат официално послание, не бяха приети… Другите въобще не се главоболят заради детинските номера на краля, след като той оставя министрите и двете камари на парламента да управляват държавата, без да им се меси в работата. Поведението му обаче е неразумно, тъй като води до загубата на популярност.“ (Memoirs of Prince Chlodwig of Hohenlohe-Schillingfürst. London, 1906, vol. I, p. 354.)

Няколко месеца по-късно, на 18 август 1866 г., Хоенлое пише:

„Кралят се е захванал да пише сценарий за операта «Вилхелм Тел» и си е поръчал костюми на героя, с които марширува из стаята си. Междувременно възниква въпросът дали неговото кралство няма да загуби [в резултат на поражението, претърпяно от прусаците в Седемседмичната война] тридесетте хиляди жители на Франкония и седемстотинте хиляди на Палатината.“ (Memoirs of Prince Chlodwig of Hohenlohe-Schillingfürst, vol. I, p. 150.)

Четири години по-късно Бавария отново е във война, но този път помага на прусаците срещу Франция, ала нито Лудвиг, нито неговите министри могат да партнират в манипулативната политика, която води пруският принц Бисмарк. Неохотно, макар и срещу значителна субсидия, Лудвиг се съгласява да бъде създадена Германската империя, което става с обявяването във Версай на крал Вилхелм I за германски император[191]. Интересът на Лудвиг към нормалното функциониране на държавното управление обаче остава повърхностен. Забавлява се с различни церемонии. Обича военните униформи, но както отбелязва един гост от Англия, косите на краля са прекалено дълги, за да изглежда наистина „войнствен“. Така кралската власт все повече се превръща в пищно представление, достъпно само за придворните и за самия крал.

Лудвиг започва да живее все повече в своя измислен свят; покровителства Вагнер и театъра, занимава се със строителството на богато украсени дворци. Макар че не всички са завършени, те остават неговото най-важно наследство за поколенията. А в основата на този живот във фантазиите стоят средновековните легенди, въплътени във Вагнеровите опери.

Лудвиг може и да не е бил музикален, но съчетанието от драма, народни предания и обстановка, в която се развива действието на тези опери, завладяват сърцето и ума му. Според краля в тях трябва да се търси истинският гений на немския народ и това негово задължение, привилегия и удоволствие е да ги покровителства. Лудвиг настоява пред Вагнер, че „в Германия трябва да бъде издигнато знамето на чистото и свято изкуство, което да се развява от бойниците на крепостните стени и да призовава германската младеж да се сплотява около него.“ (C. Macintosh, The Swan King: Ludwig II of Bavaria. London, 1980, p. 100.)

Решен да осъществи меценатските си намерения, Лудвиг изпраща своя секретар — Пфистермайстер, да намери Вагнер. Когато накрая композиторът е открит в Щутгарт, той получава уверенията на краля, че ще получи неограничена поддръжка, стига веднага да дойде при него в Мюнхен. На 3 май 1864 г. Вагнер отговаря на Лудвиг с думите: „Ваше Величество, кралю, изпращам ви своите сълзи, породени от върховно вълнение, за да споделя, че чудото на поезията сякаш по волята Божия вече стана част от моя беден и копнеещ за любов живот! И че този живот, с всичката негова поезия и музика, вече принадлежи на Ваше Величество, мой млади кралю. Разполагайте с него като с ваша собственост!“ (C. Macintosh, The Swan King: Ludwig II of Bavaria, p. 39.) Това е първото писмо от продължителната кореспонденция между двамата мъже — твърде красноречива и емоционално наситена тази прочувственост навежда на мисълта за хомосексуална връзка, но това е малко вероятно. Вагнер е бил много сексуален, но многобройните му връзки са хетеросексуални, като например интимните му отношения с Козима Бюлов — с двадесет и четири години по-младата от него незаконородена дъщеря на Ференц Лист. Освен това Вагнер е с тридесет години по-възрастен от своя покровител и съвсем не е красавец. А се знае, че Лудвиг решително отблъсква всички, които смята за грозни, и хвърля око само на млади мъже и жени.

Въпреки това близката и дори пламенна връзка между двамата известни мъже означава много за всеки от тях, понеже дава възможност на Вагнер да живее и твори при всички необходими удобства, а на Лудвиг — да търси съдбата си в митовете, на които композиторът придава музикална плът. След като се среща с краля, Вагнер пише за него: „Освен това той е толкова красив, одухотворен, душевно извисен и блестящ, че се страхувам животът му да не отлети като божествен сън в този груб и делничен свят.“ Този сън наистина най-накрая ще се превърне в ужасен кошмар.

Баварците може и да се възхищават на Вагнеровата музика, но същевременно са недоволни от благодеянията, с които техният крал обсипва композитора. Вагнер живее в разкош като истински законодател на добрия вкус в изкуството, за което той има радикални и скъпо струващи планове в бъдеще. Сред тях е създаването на нова музикална академия и построяването на нов театър, които са невъзможни без кесията и покровителството на краля. Главният му министър обаче, барон фон дер Пфортен — университетски професор и консервативно настроен юрист, не одобрява нито музиката на Вагнер, нито изказваните от него радикални политически идеи и поради това гледа с подозрение на екстравагантното разточителство на краля и на последствията, което то може да има за баварската хазна.

Въпреки дълбоката им привързаност отношенията между краля и Вагнер не са лишени от търкания, защото композиторът понякога е неискрен и даже непочтен, а Лудвиг е прекалено настоятелен и темпераментен. При все това те продължават да си пишат, като използват патетични изрази. „Единствени мой, свети мой!“ — са думите на краля след първото представление на „Тристан“, състояло се на 10 юни 1865 г. „Преизпълнен съм с щастие! Съвършено! Така съм завладян от изпитаното удоволствие, че ми се иска да потъна… да се потопя в неосъзнатата, върховна наслада. Божествена работа! Вечна истина, надминаваща пределите на този свят.“ (C. Macintosh, The Swan King: Ludwig ІІ of Bavaria, p. 60.) На 21 юни Лудвиг пише от алпийското си убежище:

„Дневната светлина отдавна потъна и се скри зад високата верига от планински върхове; в дълбоките долини настана мир и спокойствие и само звукът на звънците от стадата с крави достига до моето сладостно усамотение. Вечерницата изпраща отдалече нежната си светлина и сочи пътя на странника, който напуска долината, и тази картина пак ми напомня за теб, драги мой, и за твоите божествени творби. Там, в далечината, в самия край на долината, от тъмнозеленото на боровата гора се издига силуетът на църквата в Етал. Разказват, че император Лудвиг Баварски [император на Свещената Римска империя от началото на четиринадесетото столетие] построил тази църква, наподобявайки плана на Храма на Свещения Граал в Монсалват. Оттам в съзнанието ми отново изникват образите на Лоенгрин и на Парсифал — героя на бъдещето, който търси спасение в името на истината. Душата ми копнее и жадува за такива дела, които биха възродили за нас тези духове от миналото.“ (C. Macintosh, The Swan King: Ludwig II of Bavaria, p. 61.)

„Копнея за теб — пише Лудвиг на Вагнер на 21 август същата година — и само когато си спомням за теб, драги мой, и за творбите ти, съм наистина щастлив… Как си сега там, горе, в прекрасните гористи висоти? Скъпи мой, моля те да ме дариш с някаква молба. Разкажи ми за твоите планове относно «Победителите»[192] и «Парсифал»! Копнея да науча нещо за това. Моля те да утолиш тази изгаряща ме жажда! О, колко нищожен е светът! Колко окаяни и низки са повечето хора! Техният живот се върти в тесния кръг на ежедневните баналности. Ох, да можех да загърбя този свят!“ (C. Macintosh, The Swan King: Ludwig II of Bavaria, p. 62.)

Кралят изглежда напълно обсебен от своето протеже. Докато Вагнер, вдъхновен от молбата на краля, започва да пише либретото на „Парсифал“, Лудвиг напълно се оттегля от обществените изяви, отказвайки например да присъства на официалните приеми под предлог, че не се чувства добре, но в същото време продължава да ходи на театър. След едно представление на Шилеровия „Вилхелм Тел“, кралят специално отива на Люцернското езеро, за да се разходи по местата, където се развива действието на драмата, и очевидно се идентифицира с главния герой. Пътува инкогнито, но, разбира се, скоро е разпознат.

Вагнер прекарва известно време с Лудвиг в замъка „Хоеншвангау“, наричайки го „Замъка на Граала“, който е „защитен от възвишената любов на Парсифал“. За краля Вагнер пише: „Той е това, което съм аз в едно по-ново, по-младо, по-привлекателно превъплъщение: целият аз, само дето е надарен с красота и могъщество.“ Двамата предприемат пътуване из Тирол и на 14 август кралят пише на Козима, като все още наивно не подозира, че тя е любовница на композитора (въпреки че второто име на незаконната дъщеря на Вагнер е Лодовика по името на владетеля):

„Нека тържествено се закълнем, че ще направим всичко по силите си, за да запазим спокойствието, което Вагнер си е извоювал, да го освободим от грижи и да поемаме, когато е възможно, всяко негово огорчение; да го обичаме, да го обичаме с цялата любов, която Бог е вдъхнал в човешката душа! О, той е така богоподобен! Моето призвание е да живея за него и да страдам за него, ако това е необходимо за пълното му избавление!“ (Ernest Newman, The Life of Richard Wagner, vol. III, p. 456.)

Тези силни чувства са прекрасни, но те показват главно едно: колко дълбоко кралят е навлязъл в своя измислен свят на мечтите. В Бавария критиките по повод на Вагнеровата екстравагантност се множат и прерастват в истински гняв поради неговата неумела намеса в политиката на страната. Дори увлеченият по него крал не е в състояние да се противопостави на задаващия се ураган. На 1 декември 1865 г. Пфортен пише: „Ваше Величество, вие сте на съдбоносен кръстопът и трябва да изберете по кой път ще поемете — по този на любовта и уважението към вашите верни поданици или по този на «приятелството» ви с Рихард Вагнер.“ (C. Macintosh, The Swan King: Ludwig II of Bavaria, p. 68.) С натъжено сърце Лудвиг заповядва на Вагнер да напусне Мюнхен и да отиде в Швейцария. Ако е бил принуден да абдикира, той не би могъл да подпомага и покровителства приятеля си, но отпращайки Вагнер в Швейцария (и запазвайки позициите си), той има тази възможност и продължава да го прави. Малко преди композиторът да напусне Бавария, кралят му пише: „Любовта ми към теб никога не ще угасне и те моля и ти да запазиш приятелството си към мен.“ (Ernest Newman, The Life of Richard Wagner, vol. IІІ, p. 471.)

Връзката им, в която недоразуменията така и не секват, продължава да бъде опора на краля. По онова време Вагнер живее в разкош с Козима, която е напуснала съпруга си, в чудесна вила в Трибшен, близо до Люцерн, където Лудвиг отива да ги посети. Както винаги, творческите сили на композитора са на висота. Кралят присъства на репетициите и на премиерата на „Нюрнбергските майстори-певци“ в Мюнхен. При бурните аплодисменти след края на представлението Вагнер, който седи до Лудвиг, става и се покланя на публиката, което според консервативните среди е недопустимо нарушение на дворцовия етикет. По този повод кралят си спомня: „Бях толкова развълнуван и пленен от представлението, че ми беше невъзможно да се присъединя към профанското изразяване на висока оценка с ръкопляскане.“ (C. Macintosh, The Swan King: Ludwig II of Bavaria, p. 103.) Писмото е подписано с името на героя от операта — Валтер. На 23 септември Вагнер изпраща на краля луксозно подвързана партитура на „Нюрнбергските майстори-певци“, придружена от поетично посвещение, отразяващо тяхното близко приятелство и посветено на двадесет и третия рожден ден на Лудвиг.

След този епизод следва период, през който кореспонденцията им е преустановена и дори между двамата се появяват известни разногласия. Композиторът и кралят на Бавария не се срещат в продължение на осем години. Но при избухването на Френско-пруската война Вагнер, който е много по-патриотично настроен от своя покровител, изпраща на Лудвиг едно стихотворение в знак на признателност за подкрепата, която Бавария оказва на Прусия. Двамата приятели се срещат отново в Байройт, където завършването на новия оперен театър става възможно благодарение на щедрия заем, отпуснат от краля. През август 1876 г. там се състои премиерата на тетралогията „Пръстенът на нибелунгите“. След представлението Лудвиг пише:

„Дойдох с големи очаквания, но колкото и големи да бяха те, се оказаха надминати, и то с много… О, как приятно ми стана отново да позная този приказен свят, от който се бях отчуждил. Небето отново погледна милостиво към мен, полята отново се изпълниха с прекрасни цветове и пролетта проникна с хилядите си сладки звуци в душата ми… Ти си богочовек, истински артист по Божие благоволение, който донесе от небето свещения огън тук на земята, за да има мир, святост и изкупление!“ (C. Macintosh, The Swan King: Ludwig II of Bavaria, p. 163.)

Когато след финала на „Залезът на боговете“[193] Вагнер излиза на сцената, за да поздрави своите почитатели, той заявява, че Байройтският фестивал е започнал с вяра в духа на германския народ, а финалът му е прослава за краля на Бавария, който е не само негов благодетел и покровител, но и съавтор на творбите на композитора.

Когато през 1880 г. баварците празнуват 700-годишнината от управлението на династията Вителсбах, Вагнер посещава Мюнхен за едно частно представление на „Лоенгрин“. По този повод кралят и великият композитор се виждат за последен път, защото Лудвиг е възпрепятстван да присъства на премиерата на „Парсифал“ през 1882 г. поради заболяване и гледа тържествената сценична мистерия едва през 1884 г., когато Вагнер вече не е между живите. Лудвиг е силно развълнуван, когато научава за смъртта на Вагнер и макар да не отива на погребението му, нарежда всички пиана в дворците му да бъдат покрити с черен креп. Със смъртта на композитора нещо в живота на владетеля сякаш се прекършва, макар че мотивите от музиката на Вагнеровите произведения продължават да владеят неговото съзнание.

* * *

Фантазиите на Лудвиг II Баварски намират конкретно изражение в приказните замъци, които струват твърде скъпо на баварската хазна. През 1868 г., когато впечатленията му от „Лоенгрин“ и „Танхойзер“ са още пресни, кралят замисля да построи замък, за да претвори в камък музикалните теми и мотиви на тези опери. Така те ще се превърнат в безсмъртни мизансцени. Първото място за строеж на такъв замък е избрано на върха на драматично извисяващ се хълм, само на половин час от Хоеншвангау, и след смъртта на Лудвиг получава името „Нойшванщайн“. „Това е едно от най-красивите места на света — свято и непристъпно: каквото заслужава моят божествен приятел. Там ще има и някои неща, които да напомнят за «Танхойзер».“ (C. Macintosh, The Swan King: Ludwig II of Bavaria, p. 128.)

Със своите зъбери и кулички и импозантно местоположение „Нойшванщайн“ е сякаш частица от гигантска театрална сцена. Лудвиг проявява жив интерес по време на строителството и често ядосва архитектите, променяйки внезапно решенията си, подтикван по-скоро от чувства, отколкото от разум. Залата на певците например е украсена със стенописи от средновековния роман на Волфлам фон Ешенбах, „Парсифал“; изображенията в тронната зала са посветени на свещеното рицарство. Замъкът се превръща в светилище, което Вагнер никога няма да види и в което Лудвиг ще живее, когато вече е на прага на лудостта.

Малко след като строителството на „Нойшванщайн“ вече е започнало, Лудвиг замисля да издигне друг кралски замък, който да се различава по функции и външен вид — „Линдерхоф“. Това е своеобразно отдаване на почит към неговия герой, краля на Франция Луи XIV, на когото се опитва да подражава като покровител на изкуствата, а понякога имитира облеклото и походката му и разговаря на френски с въображаемите си гости. На 7 януари 1869 г. Лудвиг пише на бившата си гувернантка, баронеса Леонрод:

„Край Линдерхоф, недалеч от Етал, възнамерявам да построя малък дворец с градини в ренесансов стил. Комплексът трябва да е пропит с великолепието и впечатляващото величие на кралския дворец във Версай. Ох, колко е важно човек да си осигури такива поетични местенца за отдих, където да забрави за малко ужасното време, в което живеем.“ (D. Chapman-Huston, Bavarian Fantasy, pp. 147.)

„Линдерхоф“ наистина е малък дворец в бароков стил, облицован с дялан камък и богат на декоративни елементи — пищни, ярки и очарователни, излъчващи екстравагантността на сватбена торта. Над камината е монтирана мраморната композиция „Обожествяването на френския крал Луи XIV“. В градините са пръснати някои доста скъпи прищевки: ловна хижа, в която Лудвиг и неговите приятели пият медовина, облечени в мечи кожи; павилион в ориенталски стил; изкуствена пещера, в която цветен калейдоскоп облива изкуствен водопад с постоянно променящи се цветни лъчи като в старите дискотеки, и езерце с изкуствени вълни, предизвиквани чрез специален механизъм.

Най-разточителен е дворецът „Херенхимзее“, разположен на остров Херен в най-голямото баварско езеро — Химзее. Подобно на „Линдерхоф“ неговото проектиране е вдъхновено по-скоро от дворците на Луи XIV, отколкото от „Песен за нибелунгите“, и представлява хоризонтално разгъната постройка с необикновена красота, която съзнателно наподобява двореца във Версай. Огледалната му галерия дори надминава оригинала по дължина с тридесет метра. „Херенхимзее“ обаче остава недовършен отчасти заради това, че е замислен като скелетна конструкция, и отчасти поради недостиг на средства. Основният камък е положен на 21 май 1878 г., но кралят успява да прекара там само някакви си девет дни между 7 и 16 септември 1885 г.

Лудвиг замисля да реставрира или да построи и други сгради и всички те са или екзотични, или имат символично значение, но повечето от тях остават само проекти на чертожната дъска или в богатото му въображение. Сред тях замъкът „Фалкенщайн“ щеше да бъде най-внушителен, ако беше построен. Проектиран е като дворец от готическа приказка, подобно на „Нойшванзее“, и е трябвало да представлява нещо като кралски Дисниленд с островърхи кули и купички, извисяващ се на планински връх с изглед във всички посоки — апотеоз на въображаемата страна, където кралят все по-често пребивава.

Всички тези начинания на пръв поглед представят Лудвиг като един от най-големите ексцентрици на света — непоправим романтик, който се опитва да даде концентриран израз на своите фантазии, които при неговото положение и материални възможности е напълно в състояние да осъществи. Но зад тази фасада могат да бъдат открити много по-опасни тенденции, които разкриват трайната дезинтеграция на личността му.

С отслабването на умствените му способности кралят става все по-капризен. На думи той се възхищава от идеалите на демократично настроените монарси, но понякога се държи като истински деспот. Често издава заповеди за налагане на абсурдни наказания на прислугата си, които така и не се привеждат в изпълнение. Така например на слугите се забранява да го гледат в очите, когато им говори, а когато личният му прислужник Майер не се подчинява на тази заповед, му е заповядано да носи черна маска на лицето.

* * *

Има предположения, че Лудвиг е страдал от заболяване на мозъка, предизвикано от сифилис. За баща му, починал от тифус, се говори, че като млад се е заразил със сифилис в Унгария, но сведенията, въз основа на които се правят тези предположения, са оскъдни. Доколко безразборни са били сексуалните контакти в живота на Лудвиг не се знае и макар заразяването със сифилис да е било възможно, все пак е малко вероятно.

Следователно трябва да се търсят наследствени причини за това, че при определени обстоятелства той загубва психичното си равновесие. Сред предците на неговата майка са лудият принц Лудвиг IX Хесенско-Дармщатски, който умира през 1790 г., и дъщеря му Каролина, която страда от халюцинации. Лелята на Лудвиг по бащина линия, принцеса Александра, се налага да бъде затворена в психиатрична клиника, след като си внушава, че е глътнала стъклено пиано. Още по-уместно е да се напомни, че по-малкият брат на краля, Ото, полудява напълно. На 6 януари 1871 г. Лудвиг пише на баронеса Леонрод:

„Наистина е много мъчително да виждаме Ото да страда така, а състоянието му да се влошава с всеки изминал ден. В някои отношения той е по-раздразнителен и нервен дори от леля Александра, а това говори твърде много. Често не си ляга по четиридесет и осем часа, не си събува ботушите по осем седмици, държи се като луд, прави ужасяващи гримаси, лае като куче и понякога изрича твърде неприлични неща, а след това отново става напълно нормален, макар и само за известно време.“ (D. Chapman-Huston, Bavarian Fantasy, pp. 166–167.)

Състоянието на Ото постепенно става още по-тежко. На 20 октомври 1871 г. кралят пише: „Той страда от патологична превъзбуда на нервната система, което е направо ужасно.“ Британският шарже д’афер в Мюнхен, сър Робърт Мориър, съобщава на 30 май 1875 г., че Ото без съмнение има религиозни халюцинации и че на неотдавнашния празник Тяло Христово, облечен в ловен костюм и мека широкопола шапка, той си пробива път през кордона от войници и се хвърля върху стълбите на светия олтар, изповядвайки на глас своите грехове, и едва скланя да влезе във вестиария (ризницата) на църквата[194]. „От всичко, което научавам, пише сър Робърт, няма никакво съмнение, че той трябва да бъде лекуван като наистина луд човек. Добре, че тази сцена не се разиграла в параклиса «Сейнт Джордж» [в Уиндзор].“ Независимо от протестите на Ото срещу ограниченията, наложени му от неговия брат, крал Лудвиг, през 1878 г. принцът вече е нелечимо луд и е затворен в кралския замък „Фюрстенрид“, където е принуден да остане през следващите тридесет и осем години до смъртта си.

Но по това време във външността на самия Лудвиг също настъпва поразителна промяна. Стройният младеж, който, ако не с красотата в истинския смисъл на думата, то поне с приятната си външност прави впечатление на хората, в тридесетте си години се превръща в дебел и отблъскващ човек, който изглежда по-стар от възрастта си с оредялата си коса и рехавите си мустаци. На човек, който се стреми да пропъди всичко грозно от живота си, собственият му нелицеприятен вид трябва да е причинил голяма психологическа травма.

Изглежда, характерът на Лудвиг го предразполага към поява на шизофренно заболяване. Затова още от най-ранните му години границата между реалността и фантазиите за него е твърде неясна. Лекарят му споделя, че още като дете той си внушава, че чува гласове, докато играе билярд. Прекомерното влияние, което легендата за Светия Граал има върху неговото съзнание, го тласка все по-близо и по-близо до ръба на умопомрачението. Той започва да си въобразява, че е Лоенгрин и дори се облича като рицаря с лебеда. На Алпзее нарежда да бъде възпроизведена ярко осветена жива картина, в която близкият му приятел принц Паул досущ като Лоенгрин седи в лодка, теглена из езерото от изкуствен лебед на фона на музиката от едноименната Вагнерова опера. А кралят наблюдава от брега.

Лудвиг постепенно изоставя обществения живот и се вторачва в своя собствен свят. Вместо да присъства на публичните театрални представления в Мюнхен, той придава своеобразна театралност на престоя си в дворците. С течение на времето все повече се превръща в нощна птица. През февруари 1868 г. става известно, че кралят е прекарал цяла нощ, яздейки в кръг на манежа на Кралската школа по езда. Подобно на Фелипе V Испански, той превръща нощта в ден и обратното, като става от сън в седем часа вечерта и вечеря в ранните часове на утринта за най-голямо неудоволствие на придворните и на министрите, които идват да се консултират с него. Освен това обича да пътува нощем и неведнъж го забелязват да се носи през снежните преспи в подобаващо украсена шейна с фенер отпред и с двама слуги, стъпили, едва крепейки се отзад. На този фон самият Лудвиг се откроява нелепо със своето бомбе.

Поведението на краля става все по-ексцентрично и започва да граничи с лудостта. Той обядва в присъствието на сивата си кобила и ѝ разрешава да тъпче и троши чиниите. Заповядва на интенданта на кралските конюшни Хеселшверт да наеме италиански бандити, които да отвлекат престолонаследника на Прусия по време на почивката му в Ментон. Те трябвало да го държат във вериги и само на хляб и вода. Също толкова фантастични изглеждат и пътуванията, които кралят възлага на своя доверен човек и които имат за цел откриването на някаква омагьосана страна или остров, своеобразна Шангри-ла[195], където Лудвиг да може да живее в съзерцание и несмутимо уединение, „напълно независим от сезони, хора и каквито и да било грижи“. По негова заповед официални лица от двореца обикалят света — Тенерифе, Самотраки, Египет и дори Афганистан (за който един от кралските пратеници — Леер, съобщава, че „донякъде прилича на нашия алпийски пейзаж“), Бразилия, островите в Тихия океан, Норвегия… Но това, което Лудвиг желае, е не просто някакво имение, което принадлежи на друг, а независима територия, която да може да нарече своя собствена — земята на Проповедника Йоан[196]. Придворните угаждат на неговите прищевки, но не ги приемат сериозно, а в други случаи просто не изпълняват някои от по-капризните му заповеди.

Сякаш съществуват двама Лудвиговци: единият е чаровен и общителен, способен е активно да действа и дори проявява политически усет и загриженост за добруването на народа. Другият обаче е мечтател, с променлив характер, неясен и отвлечен и все повече потъващ в своя измислен свят. И вторият Лудвиг трайно взема връх над първия. „Колкото повече придворните и официалните власти лицемерно насърчават краля, толкова повече той ще вярва, че е полубог, който може да прави това, което му харесва, и за задоволяването на чиито удоволствия е създадена останалата част от света или поне със сигурност — Бавария“. Това е коментарът, който прави по онова време принц Хоенлое. (Memoirs of Prince Chlodwig of Hohenlohe-Schillingfürst, vol. I, p. 147.)

Обществото също става все по-критично към своя крал, когото вижда все по-рядко заради екстравагантните му строителни начинания, заради слуховете за любовни връзки с кавалеристи, заради странния му начин на живот, а министрите му се тревожат от все по-големите разходи, които прави. Макар че получава субсидии от Прусия, строителните операции на Лудвиг го довеждат до отчаяно финансово състояние. В началото на 1884 г. той дължи 7,5 милиона марки. Налага се да бъде направен заем от южногермански банки, което се осъществява благодарение на умелите действия на финансовия министър Емил фон Ридел. Но кралят не намалява темпото на строителните си планове и в началото на 1885 г. вече дължи близо два пъти повече. Когато настоява пред Ридел за нов заем, министърът остро протестира и му казва, че държавата не може да си го позволи и че поради това владетелят трябва наистина да започне да прави икономии. Но Лудвиг не се подчинява. „Ако определена сума не бъде получена (в следващите около четири седмици), моите имения «Линдерхоф» и «Херенхимзее» ще бъдат конфискувани по законов ред! Ако това не бъде предотвратено навреме, или веднага ще се самоубия, или ще напусна незабавно и завинаги тази прокълната страна, където подобно отвратително нещо може да се случи.“ (C. Macintosh, The Swan King: Ludwig II of Bavaria, p. 179.) Лудвиг стига дотам, че на 28 януари 1886 г. настоява пред граф Дуркхайм да събере военни сили за неговата защита. По същото време пратеници на краля отчаяно се опитват да му осигурят нови заеми, посещавайки някакъв мистериозен персийски богаташ, херцога на Уестминстър, краля на Швеция и турския султан. Лудвиг дори обмисля план за ограбването на банката на Ротшилд във Франкфурт. През април 1886 г. компанията за снабдяване с природен газ и вода внася в съда оплакване за неплатени от краля сметки.

Най-накрая монархът иска съвет от Бисмарк. Той му предлага да изложи своите проблеми пред баварския парламент, който сигурно ще намери някакъв начин да помогне на владетеля в критичната ситуация, в която се намира. Министрите обаче са наясно, че парламентът едва ли ще може да помогне, и настояват кралят да се появи в столицата, за да увеличи своите шансове за успех. Но вместо да се завърне в Мюнхен, Лудвиг решава да уволни министрите и натоварва слугите си, сред които и личния си бръснар Хопе, който междувременно е придобил голямо влияние в дворцовите среди, да намерят нови кандидати за министри, което, естествено, не се осъществява.

Нещата обаче още не са достигнали до критичната си точка. Лудвиг доказва, че може да бъде нещо повече от екстравагантен любител на лукса. Той се превръща и в политическа заплаха за страната си. Затова трябва да си отиде. И тъй като неговият по-малък брат и престолонаследник Ото от години вече е напълно луд, е необходимо да бъде съставено регентство. Шестдесет и пет годишният чичо на краля, принц Луитполд, макар и неохотно, се нагърбва с тази задача. Баварският пълномощен министър в Берлин, граф Лерхенфелд, обяснява на Бисмарк нововъзникналата политическа ситуация. „Щом кралят е неспособен да управлява заради умственото си заболяване, съгласява се Бисмарк, не виждам причина да поддържам оставането му на трона.“

Това, което следва, е истинска трагикомедия, в която трагичното постепенно надделява. Главният министър Фон Луц, смутен от тази необичайна и толкова неловка ситуация, не знае как да постъпи и решава да се консултира с д-р Бернхард фон Гуден, професор по психиатрия в Мюнхенския университет и директор на Окръжната психиатрична болница на Горна Бавария. Фон Гуден е хуманно настроен човек и същевременно отличен специалист по медицина. Той се запознава със случая на краля, макар че не се среща лично с пациента, и го определя като напреднал стадий на параноя.

Медицинският доклад, депозиран от Гуден, е използван като документ в подкрепа на действията по свалянето на Лудвиг от власт. В текста с дата 8 юни 1886 г., се обявява, че кралят се намира „в много напреднала фаза на лудост“, която е нелечима, и това го прави „неспособен да упражнява държавната власт… през останалата част от неговия живот“. Странното в случая е, че такова категорично решение се приема без никаква лична среща с болния. „Умствените способности на Негово величество, заявява медицинската комисия, състояща се от трима лекари, са толкова увредени, че той не е в състояние да прави каквито и да било преценки, и мисленето му е в пълно противоречие с действителността… Завладян от илюзията, че притежава абсолютна и неограничена власт и превърнал се в самотен човек заради своята самоизолация, той стои подобно на слепец, останал без придружител, на ръба на дълбока пропаст.“ (C. Macintosh, The Swan King: Ludwig II of Bavaria, p. 185–186.)

Но как да информират „слепеца“ за произнесената присъда? На 9 юни специално сформираната за случая комисия, оглавявана от д-р фон Гуден и неговия асистент и придружавана от група санитари, заминава за „Нойшванщайн“.

В един часа сутринта граф Холнщайн, който е определен за един от двамата правни защитници на краля, забелязва, че кралският кочияш Фриц Остерхолцер впряга конете в кралската колесница. Изплашен, че Лудвиг може да избяга, Холнщайн заповядва на кочияша да преустанови това, което прави, и го информира, че страната се управлява вече от принц Луитполд. Като верен слуга на краля Остерхолцер незабавно се отправя към замъка, за да информира своя господар, когото заварва да крачи напред-назад в Залата на певците и да рецитира стихове от Шилер. Веднага щом научава какво се е случило, Лудвиг заповядва да залостят вратите на крепостта, а кралската охрана да бъде подсилена с полицейски части от намиращия се наблизо град Фюсен.

Така, когато през онзи влажен и хладен летен следобед членовете на комисията пристигат в замъка, те намират вратите му затворени и не са допуснати да влязат. Докато седят опечалени по каретите си, в замъка пристига една обожателка на краля, баронеса Спера фон Трухес, която от време на време посещава психиатрични клиники. Тя съветва Лудвиг да замине за Мюнхен, но той отказва. Баронесата е още в замъка (необходими са цели седем часа, за да я убедят да си тръгне), когато членовете на комисията решават да се върнат в селището Хоеншвангау, където по заповед на краля са арестувани от местните полицейски власти. Задържани са в постройката при градските порти и имат неудоволствието да научат, че Лудвиг е наредил да бъдат ослепени, бити с камшик и оставени да умрат от глад. Секретарят на комисията успява да се измъкне и да стигне до Мюнхен, където алармира правителството за неблагоприятния развой на събитията. Министрите нареждат членовете на комисията веднага да бъдат пуснати на свобода и издават прокламация, с която утвърждават кандидатурата на принц Луитполд за регент на страната.

Ако е бил по-добре запознат с опасността, в която се намира, Лудвиг вероятно е можел да се спаси, но той остава нерешителен и бездеен. Отказва да се завърне и в Мюнхен, където все още има верни поддръжници. Замисля да се самоубие, но адютантът му отказва да иде до някоя аптека, за да поръча необходимата отрова.

В полунощ на 11 юни д-р фон Гуден отново се появява пред вратите на замъка, придружен от своя асистент, петима санитари и полицейска част. Страхуващи се от евентуално самоубийство, тъй като се носят слухове, че кралят възнамерява да се хвърли от кулата на замъка, групата причаква Лудвиг, когато той излиза от стаята си на път за стълбището, което отвежда към покрива на кулата. Кралят е отведен обратно до спалнята. „Как можете да ме обявявате за луд, след като не сте ме прегледали?“ Лудвиг не престава да задава този въпрос на Фон Гуден. Но лекарят го съпровожда, както му е наредено, до друга кралска резиденция — тази в Берг, където пристигат по обяд на 12 юни, събота.

Решено е Лудвиг да бъде интерниран именно тук — в Берг, намиращ се край водите на езерото Щарнберг. Резиденцията му е така добре подготвена за тази цел, че е практически невъзможно да се измъкне оттам. Външно кралят изглежда спокоен. Фон Гуден, който смята, че към пациентите му трябва да се отнасят със симпатия, разрешава на Лудвиг максималната възможна свобода и му позволява да се разхожда сутрин, следван, разбира се, на дискретно разстояние от неговите санитари. Ако иска да излезе и надвечер, това може да стане само в компанията на лекаря. Когато негови колеги медици изразяват опасения, че подобен подход не е най-разумното нещо, Фон Гуден отхвърля упреците им с усмивка.

В 6 часа и 45 минути вечерта на 12 юни 1886 г. двамата излизат да се поразходят край брега на езерото. Те вероятно са представлявали любопитна гледка — огромният крал и дребничкият лекар до него. Когато до осем часа не се връщат, е сформиран екип за тяхното издирване. Пада мрак и започва да вали. Към десет часа в плитките крайбрежни води на езерото откриват сакото и палтото на краля, както и чадъра му, захвърлен наблизо. Мъртвото тяло на Лудвиг лежи по очи във водата. Часовникът му е спрял на 6 часа и 45 минути. Малко по-нататък в езерото плува и трупът на Фон Гуден.

Какво точно се е случило така и ще остане в тайна. Тази история, която е обсъждана безкрайно, прилича на детективска загадка. Защо сакото, палтото и чадърът на краля са били хвърлени настрани? Привържениците на Лудвиг, които не искат да приемат, че става дума за самоубийство, смятат, че кралят може да е бил убит случайно или дори нарочно. Други предполагат, че Лудвиг не е бил удавен от лекаря, а е бил упоен с хлороформ, който Фон Гуден е носел, за да успокоява евентуалните пристъпи на превъзбуда на своя пациент. При възникналата схватка кралят е умрял, а лекарят е получил сърдечен удар. Но тъй като кралят е бил и по-младият, и по-силният от двамата, този сценарий едва ли е възможен.

Вероятно, когато е потеглял на разходка с лекаря, кралят е имал вече план за бягство. Но единственото доказателство за подобен план, както вече е било отбелязвано, е лодката, която се е движела нагоре-надолу из езерото без ясна цел в дъждовното време, както и следите от колела на карета, напуснала пределите на замъка. Много по-вероятно е кралят, чийто ум е бил помрачен, в някакъв момент да е захвърлил чадъра си, да е съблякъл палтото и сакото си и да се е хвърлил във водите на езерото, за да се самоубие. Фон Гуден се е опитал да го спаси, но при възникналата схватка Лудвиг е надделял и двамата са се удавили. Телата им постепенно са изплували към крайбрежните плитчини, където са били открити. Не трябва да се забравя, че мисълта за самоубийство се върти в главата на краля през последните дни от живота му. Независимо че се обсъжда и възможността за лечение на неговото заболяване, знаейки каква съдба сполита брат му Ото, кралят вижда бъдещето си непоносимо и безрадостно.

И така, след изпълнението на официалния реквием в негова памет, тленните останки на крал Лудвиг II са погребани тържествено на 19 юни 1886 г. в криптата на църквата „Санкт Михаел“. По-късно урната със сърцето му е пренесена заедно с други реликви от древната му владетелска фамилия в оброчния параклис на Алт-Отинг.

Накрая можем да се запитаме дали необикновеният начин на живот и обърканото съзнание на Лудвиг имат отражение върху германската история. Ако той е проявявал малко повече интерес към политиката и е бил малко по-способен държавник, историята на Бавария би имала друго развитие и плановете на Бисмарк за обединението на Германия не биха се реализирали толкова гладко. Но дори и да е бил по-нормален в поведението си като монарх, едва ли Лудвиг би могъл да се изправи срещу Бисмарк. Това, което Австрия не успява да постигне, едва ли би се удало на Бавария, дори и при по-силно управление. Лудвиг е бил обречен — било то при здрав разум или не — да бъде само фигурант в политиката. След като психичните проблеми започват да вземат връх в живота му, той сякаш се преселва в една утопична страна, все по-далеч от неговото кралство. Но тъй като е крал с неограничена монархическа власт той успява да насели двора си с лицемерни нищожества, да строи фантасмагоричните си замъци за сметка на баварската хазна и да избутва от полезрението си тежката политическа действителност на своето време. В търсенето на Свещения Граал на своето въображение Лудвиг докрай се жертва в името на своите илюзии, които все повече и повече завладяват помраченото му съзнание.

Той не е последният крал от дългата династична линия на фамилията Вителсбах, защото по ирония на съдбата е наследен на престола от умопомрачения си от доста време по-малък брат Ото, който остава суверен на страната, поне формално, чак до 1913 г., когато е детрониран от братовчед си Лудвиг III — последният баварски монарх. В много отношения обаче въпреки своята лудост Лудвиг II е без съмнение най-трагичният и може би най-съзидателен потомък на своя старинен род.

Петнадесета глава

„Здравословните проблеми“ на политиците

Във времето на монархиите личността и здравето на владетеля е от жизненоважно значение за неговия народ, защото от това що за човек е той и до каква степен решенията, които взема, засягат политическото развитие на страната, както и от способността му да взема такива решения, зависи доколко добре или зле ще живеят поданиците му. Във времето на демокрацията, или по-точно казано на полурепубликанското управление, в което абсолютната монархия вече не съществува, а конституционните монарси упражняват много ограничена власт, този проблем би трябвало да не е от голямо значение. И макар че Великобритания, Холандия, Белгия, Испания, скандинавските страни и Япония все още са монархии, кралската власт при тях се е превърнала в бледа сянка на онова, което е била някога. Факторът наследственост, който е толкова съществен по времето, когато представителите на европейските династични родове сключват бракове с близки свои роднини, вече не е от значение.

Реалната власт преминава в ръцете на президентите и диктаторите, на министър-председателите и политиците, а те от своя страна често стават обект на натиск от страна на бизнеса и на нечии други интереси. В страните с демократично държавно устройство по принцип съществува някакъв вид конституционно уредена процедура, която ограничава срока на управление на дадена личност, и периодично провеждани избори, които са гаранция срещу евентуални злоупотреби с властта и служебното положение на един или друг политик, първоначално отговорен и подходящ за поста, който заема, в резултат например на влошено здравословно състояние — умствено или физическо. Общо взето, политиците, които в ново време са изпадали в нервен срив или са показвали признаци на начеващо умопомрачение, са рядко явление и обикновено са принуждавани да подадат оставка от поста, който заемат, преди да навредят на обществото.

Погледнато от такава позиция, ще се окаже, че историята не е запазила имената на много политици, натоварени с голяма власт и отговорности, чието състояние на разсъдъка е поставяно под съмнение от техните съвременници. Но все пак такива примери не липсват. Пример за опасността от подобни явления е случаят с Уилям Пит Старши, първия граф на Чатам, който никога не е в особено добро здравословно състояние и чийто последен министерски мандат е прекъснат от остър нервен срив, вследствие от който той временно става жертва на маниакално депресивната форма на лудост. Друг пример е британският външен министър лорд Касълрей, страдащ от тежка форма на умопомрачение, довела до халюцинации, накрая до лудост и до самоубийството му през 1822 г.

И така, здравословното състояние на Пит никога не е блестящо; той страда от подагра, която вероятно наследява от баща си и от дядо си, а освен това получава пристъпи на тежка депресия и упорито безсъние. Това се случва дори през най-хубавите му години, когато стои начело на държавното управление на Великобритания по време на победоносната за страната Седемгодишна война срещу Франция. И тогава обаче влошеното му здраве оказва влияние върху начина, по който ръководи кабинета. „Наистина не съм добре, пише Пит през 1754 г.; страдам от болки и трудно се движа; тази подагра, която смятах, че ме е оставила на мира, отново напълно ме е завладяла.“ (Basil Williams, William Pitt. London, 1969, vol. I, p. 220.) Неговите чести отсъствия от заседания на кабинета стават повод за интриги от страна на колегите му, но блестящата му репутация и големият му политически опит карат младия крал Джордж III да му възложи през 1766 г. министърпредседателския пост, въпреки че никак не го харесва като личност.

Макар че, както винаги, Пит прави елегантен опит да прикрие физическите си недъзи, впечатлението, което прави при редките си посещения в Камарата на общините, е катастрофално. Краката му са увити в червен фланелен плат, подпира се с бастун и всичко това сякаш по някакъв театрален начин напомня за разрушителните сили, които вече атакуват неговото съзнание. Появяват се и усложнения — може би болестта на Брайт[197] — които предвещават не само ограничаване на двигателната активност на Пит, но и замъгляване на неговото съзнание под формата на маниакална депресия. Любовта му към показност става толкова екстравагантна, че го отвежда почти до ръба на банкрута. През април 1767 г. Пит поръчва на своя архитект, Дингли, да дострои тридесет и четири спални към резиденцията му Норт Енд Хаус, както и да закупи цялата недвижима собственост наоколо, която би пречила на гледката от резиденцията. Самият Пит обаче все повече се превръща в отшелник, който ден след ден седи в малката си стаичка на тавана на огромната къща и не желае да общува с никого, дори със собствената си съпруга. Оставят храната му в специална ниша извън стаята, така че да не се налага да вижда прислужниците, които я доставят. „Неговите нерви и духът му са засегнати в заплашителна степан, а бистротата на великия му ум е отслабена от увреждането… [което направи] нашия разговор наистина мъчителен.“ (Basil Williams, William Pitt, vol. II, p. 241.) Чатам се възстановява по-скоро благодарение на грижите на жена си, отколкото от предписанията на лекаря, но преживяното умопомрачение представлява кулминацията на продължителен период на разклатено здраве, който го измъчва от младини.

Чатам не е единственият виден английски министър, чието здравословно състояние се срива, докато е на поста си. Отличният външен министър, лорд Касълрей, който играе важна роля в подготовката на мирните договори след края на Наполеоновите войни, получава умопомрачение през 1822 г. За тази криза вероятно допринася донякъде и стресът, предизвикан от неговата непопулярност в обществото, но той е силно засегнат и фактически е направо обсебен и от един избухнал малко преди това скандал. Става дума за ареста на епископа на Клохър, който е заварен в една лондонска кръчма — „Уайт Харт“ на Сейнт Олбънс Плейс в Уестминстър — без червените си епископски панталони в откровено интимна сцена с някой си Джон Мовърли, волнонаемен войник от Първи гвардейски полк. Без ни най-малко основание Касълрей започва да се притеснява, че също е застрашен от уличаване в хомосексуализъм. Той споменава за това на крал Джордж IV, който съвсем естествено отказва да приеме сериозно тези опасения, в резултат от които министърът предполага, че може да се наложи „да бяга от правосъдието“ и да потърси убежище „на края на света“. Касълрей е под силен стрес седмици наред, поради което има пристъпи на амнезия, а почеркът му става нечетлив. Неговите лекари са разтревожени, че в резултат от това министърът неусетно може да полудее, и нареждат бръсначите да бъдат изнесени от спалнята, но на 12 август 1822 г. болният все пак прерязва гърлото си с джобно ножче.

Проблемите, засягащи политиците и техните избиратели, през двадесети век са малко по-различни от онези, с които се сблъскват Чатам и Касълрейдж. Повечето политици, заемащи отговорни постове през това столетие, не са нито шизофреници, нито луди, макар че малко по-нататък ще видим, че изключение от това правило може би трябва да се направи за диктаторите. Но дори и при това положение техните умове пак понякога са чувствително и дори катастрофално засягани от заболяванията, от които страдат.

Основната теза, защитавана в тази книга, се състои в твърдението, че много пъти между физическото и менталното здраве съществува неразривна връзка и че разделянето на едното от другото е напълно изкуствено. Все пак трябва да подчертаем, че влошеното здравословно състояние, било то във физически или в душевен аспект, не пречи непременно на съзидателните способности на онези, които градят политическа или академична кариера. Франклин Рузвелт и Джон Ф. Кенеди са велики американски президенти, а математикът Стивън Хоукин от Кеймбриджкия университет доказа, че физическият недъг не е непременно пречка за проява на изключителна творческа сила. От друга страна, и лудостта не е непременно творчески стерилна, особено в областта на изкуствата и литературата. От разгледаните досега случаи обаче трябва добре да е проличало, че душевното разстройство се отразява по твърде отрицателен и дори направо катастрофален начин върху характера на владетелите и върху начина, по който те управляват. Дори и при такива обстоятелства понякога се случва то да породи творчески проекти. Така например римският император Нерон е притежавал и положителни съзидателни качества. Руските царе Иван Грозни и Петър I проявяват брилянтна градивност като държавници. Богатото въображение на Лудвиг Баварски е предвестник на неговите артистични прояви.

Но ако приемем, че нито физическите, нито до известна степен психичните заболявания са пречка за постижения в положителна посока, когато физически недъг в най-общия смисъл на думата стане причина за психично увреждане на личността, политическата дейност и държавническите отговорности на дадена личност почти сигурно са негативно повлияни.

През 1969 г. Хю Летан пише: „След 1908 г. единадесет от тринадесетте британски министър-председатели и шест от единадесетте президенти на САЩ, докато заемат поста си страдат от някакъв вид заболяване, което ограничава в различна степен способностите им.“ (Hugh L’Etang, The Pathology of Leadership. London, 1969, p. 10.) Сър Хенри Камбъл-Банерман, който подава оставка като британски министър-председател през април 1908 г. още преди да е избран на този пост, страда от церебрално-васкуларна болест; припада през ноември 1907 г. и от края на януари 1908 г. е прикован на легло и няма възможност дори да се консултира с колегите си. Бонар Лоу, избран за министър-председател на 24 октомври 1922 г., вече е болен от рак на ларинкса в начален стадий и подава оставка, щом научава за заболяването си. Рамзи Макдоналд, първият министър-председател от Лейбъристката партия, е жив пример за политик, чието бавно, но трайно влошаващото се здравословно състояние води до увреждане и на умствените му функции. (David Marquand, Ramsay Macdonald. London, 1977, p. 695–762.) През 1931 г., малко след като е сформирано правителство, здравословното му състояние се влошава, а след като Англия изоставя златния стандарт, здравето му направо се срива. След две успешни операции от глаукома през 1932 г. министър-председателят постепенно се възстановява, но се оплаква от „умствено изтощение“. На 26 декември той пише: „Здравословният ми проблем не се състои в настинка или нещо подобно, но в пълен срив — от главата до петите, вътрешно и външно, пред който просто съм безсилен.“ На следващия ден продължава: „Поредният пристъп на депресия беше един от най-тежките и засегна всичко в мен… Най-накрая напрежението си каза думата… Остарях сякаш за един ден… Движа се като старец, мисълта ми също тече като на стар човек… Докога ли ще изкарам така?“

Поради лоялност към своите привърженици и от чувство за дълг и грешно разбрана политическа необходимост Макдоналд продължава безразсъдно да стои на поста си. Страда от безсъние и тежка форма на депресия. „През нощта мозъкът ми прилича на басейн, който се опитва да бъде в покой, но постоянно се вълнува от изблици, идващи откъм дъното.“ В началото на 1933 г. го забелязват да поглежда нервно през рамо, докато се намира в Камарата на общините. По късно обяснява, че обърканото си състояние се уплашил, че някакъв мъж в галерията за публика иска да го застреля. На една конференция по разоръжаването в Женева губи мисълта си по време на своята реч и се обръща към аудиторията с думите: „Дръжте се като мъже, не като манекени.“ Речите му стават многословни и често преминават в безсмислици и неясни пасажи. През февруари 1934 г. Том Джонс, секретарят на Лойд Джордж, отбелязва: „Той загуби всякакви ориентири и просто блуждае от едно двусмислие към друго.“ Известният политик и негов съвременник, Клемънт Атли, пък пише: „В кораба на консерваторите се вози само един пътник, обхванат от меланхолия“. Писателят Харолд Никълсън язвително отсъжда: „празен и изкуфял“.

В средата на март 1934 г. министър-председателят споделя, че прилича на „машина, която се движи по инерция; умът му изобщо не работи, а и цялото му тяло е една развалина“. С надежда да се възстанови той се разтоварва с пътувания в чужбина, но продължава да се чувства „много уморен и затъпял, с глава като от дърво, безпаметен и цял ден прекарва в прозевки“. Постепенно почеркът му става нечетлив и започва да забравя имена. Езикът му става трудноподвижен и дневникът му се изпълва с правописни грешки. Пенсионира се само на шестдесет и девет годишна възраст през 1935 г., но, изглежда, вече страда от Алцхаймер, болест, която бавно, но сигурно се развива.

Уинстън Чърчил, който стои начело на Великобритания в мрачните и тежки години на Втората световна война, е много различен по характер от Макдоналд. Той е сложна и загадъчна личност, сякаш по-пригодна за лидерски пост по време на война, отколкото в мир. Понякога умствената и емоционалната му нагласа влияят отрицателно на решенията, които взима. Син на модна красавица и на твърде зает с политиката баща, Чърчил не се радва на особено топли родителски грижи и това донякъде му помага да се подготви за бъдещата си кариера. Характерната му арогантност и себелюбие се формират още в детските му години, насаждайки у него волята и маниакалното желание за успех. Променливият успех в политическата кариера на Чърчил донякъде може да се обясни с психологическите травми от детството му. Подобно на други членове на неговия род, в това число и първия херцог на Марлборо, той може да бъде определен като циклотимик[198], който бързо преминава от едно състояние в друго, изпадайки от приповдигнато настроение в отчаяние, което може да го държи в плен доста дълго. Кариерата му достига своя връх по време на блестящото му политическо ръководство на страната през Втората световна война. С нейния край Чърчил се озовава в положението на кит, и то видимо застаряващ, изхвърлен на сушата.

Дори в годините на войната вече се забелязват слаби признаци на трайно забавяне на мисловните му процеси, което никак не е учудващо при огромния стрес, под който е принуден да работи, както и при няколкото сериозни боледувания, които прекарва. Между ноември 1943 г. и август 1944 г. Чърчил се разболява три пъти от пневмония, която го изтощава. „Един Господ знае къде щяхме да сме днес без него — пише в дневника си на 4 декември 1941 г. лорд Аланбрук, — но и къде ще стигнем начело с него.“ (Sir Arthur Bryant, The Turn of the Tide 1939–1943. London, 1957, p. 259.) На 28 март 1944 г. Чърчил изглежда „доста неспособен да се съсредоточи върху нещо повече от няколко минути и постоянно крачи насам-натам из стаята“. През декември 1947 г. личният му лекар, лорд Моран, има чувството, че Чърчил „живее с миналото и не понася никакви промени… някак непредсказуемо навлиза в старостта“. Дори още през април 1941 г. той изглежда „много депресиран и невероятно изтощен — почти в състояние на кома. Говорът му е станал много небрежен и забавен… Разговорът ми с него беше крайно потискащ. Общата атмосфера на угодничество и очевидната неспособност на стария човек да разбира това, което му говорех, ме накараха да си тръгна за дома за първи път с убеждението, че той не е в състояние да спечели войната.“

Но Чърчил притежава способността неочаквано и триумфално да се завръща. „Той се намира или на гребена на вълната, или под нея — пише генерал Измей през 1942 г. — ту шумно възхваляван, ту обект на силен гняв.“ Вродената му упоритост обаче, както и въздействието на неговото лидерство, която е част от гениалното в него, му дават сили да удържа достатъчно „черното куче“ на депресията си, за да може да изведе своята нация до победа.

След края на войната нещата са коренно различни. През юли 1945 г. на власт идват лейбъристите, но през октомври 1951 г. Чърчил отново заема министърпредседателското място. Здравето му вече е влошено и това се отразява върху мисловните му способности, както става ясно от доста критикуваните спомени на лорд Моран. (Lord Moran, Winston Churchill, The Struggle for Survival, 1940–1965. London, 1966.) Той получава поредица от леки удари — през август 1949 г., през февруари 1952 г. и през юни 1953 г. — които водят до частична пареза на лицето и затрудняват говора му, и той „трудно схваща какво трябва да прави, трудно се съсредоточава и подготвя речите си“. Последният от тези удари Чърчил получава по време на официалната вечеря в чест на министър-председателя на Италия, състояла се на 23 юни 1953 г. Въпреки че лекарите са наясно, че той е получил нов удар, който в известен смисъл допълнително намалява неговите способности, те, а и политиците се обединяват зад решението да запазят в тайна от обществото сериозността на здравословното му състояние. Все пак в средата на август 1953 г. вестник „Дейли Мирър“ задава въпроса: „Дали сър Уинстън Чърчил е в достатъчно добро състояние, за да ни управлява?“

Зад официалната фасада по онова време Чърчил е само бледа сянка на някогашната си същност. Говори неясно и ходи с големи затруднения. Чете малко, само романи и прекарва по-голямата част от времето си в игра на карти. Все по-трудно си спомня имена и обстоятелства и трудно се съсредоточава. Въпреки че осъзнава все по-малката си способност да управлява, още не е готов да подаде оставка и да се оттегли от политиката, не на последно място, защото няма голямо доверие на потенциалния си приемник, Антъни Идън, който също е болен човек. Чърчил няма желание и да стане член на Камарата на лордовете. Макар че активната му политическа кариера е към своя край, никой не се наема да му го каже. „Така в продължение на три месеца Великобритания няма нито ефективен министър-председател, нито външен министър.“ (R. Rhodes James, Anthony Eden, London, 1986, p. 370.) Чърчил се появява на годишната конференция на Консервативната партия в Блакпул в такъв вид, че вече и най-близките до него хора осъзнават, че оставката му наистина ще бъде в интерес на нацията. Така на 6 април 1955 г. той се оттегля от властта и макар че му предстоят още десет години живот, истинското му съществуване на този свят като че ли вече е приключило.

Чърчил е бил прав да се съмнява в надеждността на своя наследник Антъни Идън, който без съмнение е човек с големи дарби, но в състоянието му има някаква основополагаща нестабилност, за която допринася и тежкото заболяване, прекарано малко преди поемането на министърпредседателския пост и продължило и след това. Както пише Р. А. Бътлър, „Баща на Антъни е един луд баронет, а майка му — една много красива жена. Това представлява Антъни Идън — наполовина луд баронет, наполовина красива жена.“ Майка му някога мечтае да се омъжи за Франсис Нолис, но е разубедена от бъдещия крал Едуард VII. Така или иначе, тя не е обикновена жена — носят се слухове, че истинският баща на Антъни е Джордж Уиндам. Освен това е лекомислена и екстравагантна. „Със своето безпътство и липса на разум, тя не само ще разори Уиндълстън [семейното имение], но и напълно ще отчужди децата си.“ (R. Rhodes James, Anthony Eden, p. 11.)

Бащата на Антъни, сър Уилям Идън, с известно право наричан „кървавия баронет“, е изключително избухлив, нетолерантен и пламенен човек и за някои негови съвременници той наистина се намира на ръба на лудостта. „Пак агнешко, по дяволите! — крещи той, когато за обяд му сервират агнешко филе, след което го изхвърля през прозореца. Притежава обаче множество дарби: слави се като най-добрия ездач в графството, един от най-точните стрелци и се прочува като любител боксьор; на всичкото отгоре е възпитан и културен човек. «Природата го е обсипала с пълни шепи с всички свои дарове и проклятия и той не се е ограничавал нито в приемането им, нито в тяхното пилеене» — пише за него синът му Тимъти. (R. Rhodes James, Anthony Eden, p. 12–17.)

Независимо от своите дарби, интелигентност, способност и чар Антъни Идън никога не успява да се освободи напълно от това, което получава по наследство, както и от психологическата травма в детството си, а стресът и влошеното му здравословно състояние превръщат техните проявления направо в ад. Докато е външен министър в правителството на Чърчил, през 1952 г. Идън претърпява операция на жлъчния мехур, но за нещастие «ножът се отплесва» и срязва жлъчния канал. Пациентът вдига висока температура. Налага се да му направят втора операция, от която едва не умира. По съвета на един американски специалист — д-р Ричард Катъл, Идън се подлага на трета операция за отпушване на жлъчния канал, която продължава осем часа и е направена в Бостън. (R. Rhodes James, Anthony Eden, p. 362–366.) Интервенцията е успешна и пациентът се възстановява, но с необратими последици: чести пристъпи на остър обструктивен холангит, или хронична треска на Чаркот[199]. Когато става министър-председател, Идън формално е здрав, но здравето му е много крехко и на моменти, когато е подложен на голямо напрежение, става прекалено раздразнителен и подозрителен, а в преценките му понякога се долавя психическа неуравновесеност.

Тези тенденции в развитието на физическото и психичното му здраве помагат донякъде да си обясним поведението му по време на Суецката криза през 1956 г., което мнозина смятат за катастрофално. На външен вид изглежда като «дрогиран с лекарства», твърдят някои от неговите колеги, което не е изненадващо, като се има предвид, че лекарите го тъпчат ту с амфетамини, ту с транквиланти, на което вероятно се дължат честите резки промени в настроението му. Неврофизическият ефект от запушването на жлъчните канали става още по-очебиен, а комбинацията от влошеното физическо здраве и политическия стрес има пагубни лични и политически последствия.

Кризата завършва през август 1956 г., когато Антъни Идън вдига висока температура, следват периоди на отпадналост и превъзбуда. «Суецкият канал сякаш течеше през нашата дневна» — спомня си неговата съпруга Клариса. Личните лекари на Идън не са сигурни дали техният високопоставен пациент наистина е толкова болен, или просто е крайно изтощен. Междувременно семейство Идън приема поканата на Ян и Ан Флеминг за съвместна почивка в тяхната къща в Голдънай, Ямайка. Престоят им там предизвиква злостния коментар на сина на Чърчил, Рандолф, че положението на английските войски в Египет по време на Суецката криза много прилича на това на Хитлеровите при Сталинград по време на Втората световна война, с тази разлика, че Хитлер по онова време не е бил на зимна почивка на Ямайка. Когато министър-председателят се завръща в страната, става ясно, че той вече не е в състояние да изпълнява ефективно своите задължения. «За момент той погледна право към мен… и тогава в очите му видях, че е преследван от хиляди демони» — отбелязва един висш държавен служител по онова време. (R. Rhodes James, Anthony Eden, p. 594.) На 8 януари Идън подава оставка и постът му е наследен от Харолд Макмилан, чиято оставка ще бъде приета по-късно отново поради влошено здравословно състояние, предизвикано от проблеми с пикочния мехур — решение, за което след това той ще съжалява.

Хипотезата, че за политиците може да се съди, независимо от тяхното физическо и душевно здраве, както и без оглед на отраженията, които личният им живот може да има върху служебния, е погрешно от историческа гледна точка. Дори компетентността на Лойд Джордж като министър-председател и водач на Лейбъристката партия не може да се разглежда напълно независимо от сексуалните му авантюри. Пребиваването на министър-председателя Хърбърт Аскуит във властта е повлияно от особеностите на характера му. Предразположението на Чърчил към циклотимията го прави много подходящ за народен водач по време на война и нещастен като политик по време на мир. И въпреки това и по време на «военния» си период във властта той взема някои погрешни решения с катастрофални последици, повлияни по-скоро от емоционални импулси, отколкото от рационални съображения. Личността на Антъни Идън, формирала се както под влияние на наследствеността, така и на физическите заболявания, води до това, че Суецката криза се превръща в заплаха не само за самия него, но и за цялото английско общество.

Специализираните изследвания показват, че когато даден политик се издигне до върховете на властта и продължително упражнява тази власт, това може да има чисто физиологически ефект върху него и постепенно да го отдалечи от избирателите му, поради което представите му за политическата реалност стават ненадеждни. Така например продължителното управление на Маргарет Тачър като министър-председател от Консервативната партия доведе до известно намаляване на нейната политическа прозорливост и очевидно предизвика маниакалната ѝ загриженост да запази своята власт в кабинета, партията и страната.

Министър-председателите на Великобритания, които страдат от инвалидизиращи здравословни проблеми или от ограничени умствени способности, по принцип рано или късно са принудени да подадат оставка и във всеки случай притежават много по-малко реална власт от техните американски колеги. Американският опит в това отношение е, общо взето, далеч по-печален, понеже властта, която упражняват американските президенти, им предоставя много по-големи възможности да влияят отрицателно върху управлението на страната и особено когато самият президент страда от някакво физическо заболяване, оказващо негативен ефект и върху умствените му способности. Това явление се илюстрира особено добре от последните години от управлението на Удроу Уилсън.

Успешен, макар и много темпераментен, президент на Принстънския университет и преживял тежко детство в домашното си обкръжение, Уилсън е без съмнение човек с високи идеали и забележителна интелектуална енергия. Здравето му обаче винаги е било под въпрос, защото между 1874 и 1910 г. той прекарва дванадесет тежки заболявания, включително и три нервни срива, а и на относително млада възраст вече показва ясни признаци на дегенеративно артериално заболяване. Когато през 1913 г. Уилсън наследява на президентския пост Уилям Хауард Тафт, тогавашният негов лекар, Уайър Мичел, запознат със здравословното му състояние, изразява съмнения дали ще изкара успешно мандата си докрай.

И въпреки че през първите години на президентския пост Уилсън изглежда добре и успява да се справи с вътрешните законодателни проблеми на страната, вече са налице някои тревожни сигнали — силно главоболие, което пречи на зрението му; бъбречни проблеми и кръвоизлив в ретината, които показват, че президентът страда от високо артериално налягане. Влошаващото се здраве, изглежда, подсилва някои черти на неговия характер. На първо място — неговата неотстъпчивост и негативно отношение към компромисите, които той проявява още като президент на Принстънския университет, се задълбочават. През 1917 г. Уилсън вкарва Съединените щати в Първата световна война, но ролята, която му е отредена да играе по време на последвалата Мирна конференция в Париж през 1919 г., е чувствително повлияна от влошеното му здраве и неспособност да взима правилни решения.

През 1919 г. е вече напълно ясно, че Уилсън «е обект на бързи когнитивни и емоционални промени, дължащи се на високото кръвно налягане и на мозъчносъдовото му заболяване», което води до недостатъчно кръвоснабдяване на мозъка. (The Impact of Illness on World Leaders. Philadelphia, 1986, p. 20.) «Никога не съм виждал президента в такова умствено затруднение, в каквото се намира сега. Дори когато лежи, той проявява своите странности» — споделя един от най-близките му сътрудници — Гилбърт Клоус. (The Impact of Illness on World Leaders, p. 39.) Неговата раздразнителност, частична загуба на памет, стеснено зрително поле, нарастваща сприхавост и потайност усложнява общуването с колегите му Клемансо и Лойд Джордж[200] на Парижката мирна конференция, води до разрив между него и доверения му съветник полковник Хаус и до очевидна невъзможност да информира правилно американския народ за това, което се опитва да постигне. «Липсата на контакт между президента и народите, чиито лидери присъстваха на конференцията, го откъснаха от действителността, в която е възможно да бъдат постигнати полезни компромиси» — отбелязва тридесет и първият президент на САЩ Хърбърт Хувър. (Herbert Hoover, The Ordeal of Woodrow Wilson. New York, 1958, p. 293.)

В частност Уилсън проявява неподготвеност и не успява да възприема нещата в подробности, а насочва цялото си внимание почти до вманиачаване към предложението за създаване на Обществото на народите[201] и подписването на съответния договор за това, вярвайки безрезервно, но малко наивно, че тази организация ще реши всички най-важни политически и икономически проблеми на света. Неговият идеализъм обаче се развихря и той губи представа за реалностите. Вече доста уморен, здравето му рязко се влошава след прекарано тежко заболяване от инфлуенца или енцефалит, който придобива епидемични размери в Европа и Америка между 1917 и 1919 г.

След като изиграва своята роля в подписването на мирния договор, президентът се връща съсипан у дома. Когато в края на септември произнася реч в Пуебло, той едва се довлича до подиума и голяма част от това, което говори, прилича на «мънкане и изричане на думи, които сякаш никога преди това не е произнасял. Речта му е насечена от дълги паузи. Трудно му е да следва хода на собствените си мисли. Това е направо пародия на обичайния му брилянтен стил на говорене и логично мислене.» (Edmund Starling, Starling of the White House. New York, 1946, p. 152.)

Малко по-късно Уилсън получава тежък удар, който поразява зрението му и парализира лявата половина на тялото му. Здравият разум и политическата мъдрост диктуват подаването на оставка, но неговият лекар, Кари Грейсън, под натиска на втората съпруга на президента — Едит Галт Уилсън, скрива от обществеността последиците от заболяването му, като по този начин погрешно отдава предпочитание на лоялността си към личността на президента пред интересите на нацията. Така общественото мнение остава напълно неосведомено. Самият президент вероятно не си дава сметка за сериозността на заболяването си, тъй като по всяка вероятност по онова време той страда от аносогнозия — не знае за болестта си, което състояние е симптоматично при някои видове увреждания на мозъка като например тромбоза или кръвен съсирек в дясното мозъчно полукълбо.

Решението на Уилсън да продължи изпълнението на президентските си задължения е трагично и разрушително както в личен, така и в политически план, защото това означава, че от октомври 1919 г. до март 1921 г. държавният кораб на Съединените щати остава на практика без кормчия. Защото кормчията, поставен под свръхстрогите грижи на своята съпруга и на личния си лекар, живее почти изолиран и предпазен от каквито и да било контакти с реалния свят. В продължение на седем месеца той не се среща дори с хората от личния си кабинет; цял месец не е в състояние да чете дори вестник. Когато най-после на 13 април 1920 г. се среща със своите съветници, според Хърбърт Хувър президентът «още не е възстановил напълно физическите и умствените си сили». (Herbert Hoover, The Ordeal of Woodrow Wilson, p. 237.) В резултат на влошеното си здравословно състояние Уилсън загубва интелектуалната си сила, тъй като изпада в старческа деменция. Умственото му увреждане засяга и неговия характер и той става твърдоглав, свадлив, несхватлив и емоционално нестабилен. Когато през есента на 1920 г. Стоктън Астън му чете, президентът често се разридава, независимо че в действителност няма… конкретна причина за това“. Междувременно Сенатът на САЩ отказва да ратифицира главната цел на неговата политическа програма — Закона за създаването на Обществото на народите.

Уилсън не се кандидатира за втори президентски мандат, като подкрепя кандидатурата на зет си Уилям Макаду, но Уорън Г. Хардинг печели внушителна победа, което не е изненада за никого. Президентският мандат на Хардинг е белязан от корупция и скандали, които той се опитва да скрие от собствените си очи и да забрави, отдавайки се на пиене и игра на карти. Дали стресът допринася за преждевременната му смърт, не е съвсем сигурно, но това вероятно ускорява развитието на коронарно съдовото му заболяване, довело до апоплектичен удар, от който той умира на 2 август 1923 г. Уилсън го надживява — смъртта го спохожда на 3 февруари 1924 г. Случаят с Удроу Уилсън обаче е друг: влошаването на здравето му има наистина катастрофални политически последствия както за самия него, така и за страната, защото като личност и президент на САЩ значително превъзхожда Хардинг.

Лошото здравословно състояние на Уилсън, макар и на пръв поглед застрашително в перспектива, изглежда, не се отразява зле върху политическите му решения през първите му години като президент, нито пък се случва като с Франклин Д. Рузвелт, който успява да постигне впечатляваща победа на ума над тялото. Той е роден в богато аристократическо семейство, а чичо му Тиодор е президент на САЩ в първите години на двадесети век[202]. През 1905 г., когато е двадесет и три годишен, Франклин се жени за своя пета братовчедка, Елинор — красива и интелигентна жена. По-късно става адвокат и през 1910 г. влиза в политиката като сенатор от Демократическата партия в сената на щата Ню Йорк. Енергичен и настоятелен, справедлив и предизвикващ симпатиите на другите, той е сред твърдите привърженици на Уилсън и през 1920 г. се кандидатира за вицепрезидентския пост, но без успех.

През август 1921 г. Рузвелт и семейството му отиват на почивка в лятната си вила на остров Кампобело в Ню Брънсуик, Канада. След една следобедна разходка с лодка той се притичва на помощ при гасенето на горски пожар на съседен остров и прегрял от напрежение, решава да поплува в близкото езеро, което при прилив става част от залива Фънди. След плуването в студените води Рузвелт се разболява и вдига висока температура; усеща силни болки в гърба и краката, което е симптом на инфекциозната болест полиомиелит[203]. Недалеч от мястото, където бъдещият президент прекарва лятната ваканция, почива и известният по онова време хирург, осемдесетгодишният У. У. Кийн, който двадесет и осем години по-рано изиграва решаваща роля за спасяването на живота и на политическата репутация на президента Грувър Кливланд. Той страда от рак на горната челюст, която през 1893 г. докторът (в първата година на втория му президентски мандат) оперира успешно и замества с имплант от вулканизирана гума. Опасният медицински проблем остава в тайна от обществото и кариерата на президента Кливланд е спасена.

Кийн обаче не познава детския паралич и поставя на Рузвелт диагноза „нараняване на гръбначния стълб“, като му предписва интензивен масаж, което всъщност е най-лошото, което може да се направи в случай на полиомиелит. Две седмици по-късно Рузвелт все още има силни болки и парализирането му напредва. Тогава го преглежда доктор Робърт У. Ловет от Бостън, който поставя правилна диагноза и спира масажите.

Рузвелт обаче се възстановява само частично. Той опитва всички възможни физически упражнения, които биха укрепили мускулите на тялото му и прекарва доста време в Уорм Спрингс, Джорджия — топли минерални бани с постоянна температура 31 градуса по Целзий, които облекчават състоянието му. Но, така или иначе, той никога не успява да се възстанови напълно и краката му остават неподвижни. Не може да ходи, без да ги стяга с тежки метални скоби и да стои прав без чужда помощ. В психологически план болестта му го изправя пред едно предизвикателство, което той посреща мъжествено и решително. „Болестта на Франклин, спомня си Елинор, се превърна в благословия за него, защото тя му даде сили и смелост, които той не притежаваше. Наложи му се да размишлява върху фундаменталните въпроси на живота и да научи най-великия от всички уроци: този на безкрайното търпение и непреставащото нито за миг постоянство.“

През юни 1924 г. Рузвелт присъства на конференцията, завършила с номинирането на А. Л. Смит за кандидат-президент от Демократическата партия, който всъщност не успява на изборите, но смелостта на Франклин да се яви на конференцията в инвалидна количка предизвиква възхищението на присъстващите и се превръща в своеобразна прелюдия към издигането на собствената му кандидатура за президент през 1932 г.

Едва ли е нужно да припомняме за постиженията на Франклин Д. Рузвелт: „Новият курс“; програмата за възстановяване на американската икономика; симпатията му към потиснатите и инвалидите, защото собственото му здравословно състояние му помага да ги разбира по-добре; ролята му в международните отношения и най-вече за влизането на Съединените щати във Втората световна война през 1941 г. и така нататък. И въпреки това неговите здравословни проблеми рано или късно неизбежно си казват думата. Но още преди да бъде прикован към инвалидната количка, въпреки иначе крепкото си здраве той често боледува: от тифус през 1912 г., възпаление на апендикса през 1914 г., остра ангина през 1916 г., флегмонозна ангина през 1918 г. и накрая операция на сливиците през 1919 г., която според някои специалисти е причина за намалената имунна защита на организма му срещу полиомиелита, от който се разболява по-късно.

Като президент работи къртовски и през 1943 г., а и преди това, неговата издръжливост е подкопана, а решенията му са белязани от неувереност. (The Impact of Illness on World Leaders, p. 231–294.) Трудно може да се установи до каква степен влошаващото се здраве на президента повлиява върху неговите политически решения от периода непосредствено преди САЩ да влязат във Втората световна война и по време на войната, но се появяват признаци, че лидерските му способности по онова време започват да намаляват, поради което решителността, с която дотогава води своята политика, вече не е същата. Пример за това е непоследователното му отношение към Япония преди нападението на Пърл Харбър на 7 декември 1941 г., което му служи за оправдание да настоява САЩ да се намесят във Втората световна война.

Признаците на тези личностни промени у Рузвелт стават още по-забележими след Техеранската конференция през 1943 г., където той завързва сърдечно приятелство със Сталин, допринесло до известна степен за политиката, към която президентът се придържа две години по-късно в Ялта. След завръщането си оттам той изглежда „напълно изтощен“, „разглобен“ и „сякаш е на края на силите си“. В края на март 1944 г. един млад кардиолог от Националната болница в Бетесда, д-р Хауърд Бруън, го преглежда и установява, че президентът страда от хипертонична енцефалопатия на обменна основа, изразяваща се в моментни пристъпи на замъглено съзнание и лоша ориентация. Цветът на лицето му е синкав, краищата на пръстите на ръцете и устните му посиняват; дишането му е затруднено, което показва, че той страда от хронично белодробно заболяване и сърдечна недостатъчност, както и от високо кръвно налягане. Неговият лекар по онова време, д-р Рос Макинтайър, препоръчан му случайно от Кари Грейсън, който лекува Удроу Уилсън, повече или по-малко запазва в тайна тези резултати. Така вследствие от подвеждащите изявления на Макинтайър относно здравословното състояние на Рузвелт обществеността е напълно дезинформирана, подобно на случая със самия Удроу Уилсън две десетилетия по-рано. Това кара по-късно д-р Макинтайър да напише книга в свое оправдание — „Лекар на Белия дом“ (Ross McIntire, White House Physician. New York, 1946).

Но енцефалопатията и другите съпътстващи заболявания постепенно отслабват лидерските способности на Рузвелт и се отразяват негативно върху неговите решения по политически и военни въпроси. Това се изразява в появяващите се, макар и само от време на време, признаци на умора, неясно съзнание, интелектуални затруднения и поведенчески отклонения. Както се изразява Джим Бишоп, „понякога несъзнателно държи устата си отворена и не завършва мислите си, а наченатите изречения увисват във въздуха“. (Jim Bishop, FDR’s Last Year: 1 April 1944 — April 1945. New York, 1974.) Не е лесно да се дадат конкретни примери как подобни състояния се отразяват на обществената му дейност, но подкрепата, която Рузвелт дава на плана „Моргентау“ за бъдещето на Германия след войната[204] по време на Квебекската конференция в края на август 1944 г., може да се приеме като илюстрация на казаното по-горе. Рузвелт без съмнение е вече много болен, когато приема и е избран за безпрецедентния в историята на САЩ четвърти президентски мандат.

Така че, когато през март отива на Ялтенската конференция с Чърчил и Сталин, изгледите за него не са никак добри. Д-р Роджър Лий от Бостън си спомня: „Той беше много раздразнителен и изпадаше в гняв, ако трябва да се съсредоточи върху нещо по-дълго. Поради това, ако възникнеше някакъв проблем, който изисква по-задълбочено обмисляне, той сменяше темата. Освен това не спеше добре.“ Лорд Моран, който придружава Чърчил на конференцията, описва Рузвелт като „много болен човек, който проявява всички симптоми на склерозирали мозъчни артерии в напреднал стадий, така че според мен той няма да живее повече от няколко месеца“. (Lord Moran, Winston Churchill, The Struggle for Survival, 1940–1965, p. 226.) „Кордел[205] и аз сме на едно мнение по въпроса, че той е болен… и не трябва да бъде оставян да взема решения, които засягат както неговата страна, така и целия свят“ — пише видният американски политик и съвременник на събитията Джим Фарли. След завръщането си от Ялта президентът „прилича на жив труп“ и изпада в пълна апатия; речта му пред Конгреса представлява грозна картина — накъсана, безцелна и объркана.

Дали впечатлението, което Рузвелт прави, и политиката, която води, се дължат на влошеното му здравословно състояние, е спорен въпрос. Обръщайки се назад, ни се струва, че готовността, с която той удовлетворява исканията на Сталин и му позволява да установи властта си върху народите на Източна Европа е неправилна, но може би той по-добре е знаел какво върши, отколкото предполагат някои по-късни коментатори на неговите действия. В отношението на президента към Сталин личи известна напълно разбираема наивност, но поне в отделни моменти, независимо от външната страна на нещата, той е продължавал да работи в интерес на своята страна. На 1 април 1945 г. Рузвелт умира в Уорм Спрингс, Джорджия, от масиран инсулт в резултат на дългогодишно влошено здраве. Макар че оценката за него като политик винаги ще си остане превъзходна, няма съмнение, че здравословните му проблеми се отразяват отрицателно върху решенията, които взема.

Някои от неговите първи помощници са дори в още по-лошо състояние — и умствено, и физически. По странен каприз на своята психологическа нагласа Рузвелт избира на високите държавни постове хора, които, макар способни и интелигентни политици, в някои отношения са по-тежко болни от него — например хората, които по времето на Рузвелт и на неговия приемник Труман, служат като министри на военноморския флот. Клод А. Суонсън, който заема този пост през 1933 г., е с толкова крехка физика, че едва се държи на крака без чужда помощ, влиза и напуска служебния си кабинет с придружител, не е в състояние дори да държи цигара и говори толкова нечленоразделно, че е трудно да бъде чут или разбран. „В неговото физическо състояние — пише Харолд Айкс по служба в Белия дом през януари 1937 г. — той не беше в състояние да стои дълго време прав. Накрая краката му се подкосиха, бастунът му се хлъзна по гладкия под и той падна, изнемощял до смърт.“ „Фактът, че Суонсън продължава да бъде член на кабинета — коментира той по-късно, — след като всички знаят, че той нито физически, нито умствено е в състояние да изпълнява задълженията си, прави вероятно лошо впечатление.“ По повод на неговата смърт през юли 1939 г. Айкс отбелязва:

„През последните две-три години Суонсън беше по-скоро мъртъв, отколкото жив. Месеци наред той не беше в състояние да посещава заседанията на кабинета или да ходи на работа. Прекара много седмици в болница в пълна безпомощност. Не можеше да влезе в заседателната зала на кабинета без придружител и оставаше на мястото си, докато помощникът му не дойдеше да го измъкне от креслото и да му помогне да се дотътри до колата си.“ (Harold L. Ikes, The Secret Diaries. London, 1955, vol. II, pp. 30–31.)

Но въпреки крехката си физика — или може би именно заради нея — Суонсън е изключително агресивен и влиятелен политик, който убеждава Рузвелт да обяви война на Япония след бомбардирането на малкия военен кораб „Панай“ през 1937 г.

Непосредствените приемници на поста на Суонсън не са кой знае в колко по-добро здравословно състояние. Франк Нокс умира от сърдечен удар през април 1944 г. През 1947 г. Труман назначава на поста Джеймс Форестал, който е направил добро впечатление на Рузвелт. Войнстващ антикомунист и антисемит, той става жертва на силния стрес. Сънливостта, храносмилателните проблеми и тревожността така го завладяват, че той става все по-голям параноик и няма вяра на никого: не допуска например посетители без най-внимателното им проучване. Започва да си внушава, че дори в плажните чадъри има поставени подслушвателни устройства. Стеснителен, нерешителен и депресиран, Форестал се хвърля от шестнадесетия етаж на Американската военноморска болница в Бетесда на 22 май 1949 г.

Военният министър на САЩ по времето на Рузвелт през 1940 г. е описан като „много уморен и отпаднал стар човек“ на седемдесет и три годишна възраст, строг и безкомпромисен, страдащ от безсъние, който, вместо да предаде властта, остава на служба до септември 1945 г. Неговият колега, държавният секретар Кордел Хъл, който се пенсионира на същата възраст, след като е прекарал дванадесет години на поста си, страда от умора, атеросклероза и диабет; той е толкова чувствителен към студа, че поддържа в кабинета си парникова температура. Решенията му не са винаги от най-надеждните, но винаги е смятан за изразител на мнението на президента.

Още по-влиятелен от него по въпросите на външната политика е близкият съветник на Рузвелт, Хари Хопкинс. Харолд Айкс пише за него на 20 септември 1941 г.:

„Бил Бълит, напълно обезсърчен, ми довери, че президентът като че ли има нужда от някого, който да зависи от него и който да е блед, болен и измършавял от изтощение. Такъв той намери в лицето на Луис Хол, а сега — в лицето на Хари Хопкинс. Бил настояваше, че двамата си приличат даже и физически — приличат на живи трупове, прегърбени и слаби.“ (Harold L. Ikes, The Secret Diaries, vol. III, p. 616.)

Хопкинс е много тясно свързан с президента Рузвелт още от времето на „Новия курс“, та чак до последните му дни, когато съветите, които дава на президента, може би се оказват решаващи за поведението му на Ялтенската конференция. Когато лорд Моран го среща през декември 1941 г. във Вашингтон, уплашва се от външния му вид и пише за него: „Устните му бяха така обезцветени, сякаш имаше вътрешен кръвоизлив; кожата му имаше цвят на пергамент, а клепачите му бяха присвити и образуваха цепки, колкото да се видят очите, които трескаво се движеха насам-натам, както когато човек изпитва болка. Физически Хопкинс сякаш само наполовина беше на този свят.“ (Lord Moran, Winston Churchill, The Struggle for Survival, 1940–1965, p. 226–227.) Хопкинс години наред страда от влошено здраве: пептична язва през 1936 г., рак през 1939 г., мастна диария и протеинова недостатъчност; по-късно той умира от хемохроматоза — нарушение на обмяната на веществата, което засяга черния дроб. Болестите постоянно тормозят Хопкинс и го правят раздразнителен и импулсивен при вземането на решения.

За мнозина Америка преживява възход по времето на Джон Ф. Кенеди. Млад, енергичен, красив и с добро потекло, той притежава особено обаяние, което трудно може да бъде засенчено. Донякъде обаче този блясък постепенно изчезва с годините. Кенеди е известен женкар. „Не знам как е при теб, Харолд — казва веднъж Кенеди на учудения, да не кажем смутения английски министър-председател Харолд Макмилан, — но аз, ако три дни не спя с жена, получавам страшно главоболие.“ (Alisyair Horne, Macmillan, London, 1989, vol. II, p. 289.) Убийството на Кенеди се отразява благоприятно на неговата политическа и лична репутация, даже прекалено благоприятно. Но зад неговата привлекателна, та даже и мъжкарска външност се крие продължително физическо страдание и остри болки, които вероятно са се отразили върху политическите му решения, които понякога са не дотам трезви. При инцидента в Залива на свинете Кенеди е убеден, че Куба, която е политически сателит на Съветска Русия, представлява опасност за сигурността на Съединените щати. Той знае, че кубински бежанци преминават военна подготовка под ръководството на инструктори от ЦРУ в бази в Гватемала и нарежда да се извърши десант на кубинска територия въпреки предупрежденията на експертите. Десантът в Залива на свинете обаче се оказва фатална грешка. Кубинците разбиват нахлуващото подобие на войска. Кенеди е предупреден да не предприема такава „необмислена крачка“, както я нарича Диън Ачисън, но лошо си прави сметката. Решението му да посети Далас[206] през 1963 г. е неразумно и дори безразсъдно, защото той добре знае, че този град е център на силни антиправителствени настроения, и неотдавнашните посещения там на Адлай Стивънсън[207] и на сенатор Фулбрайт едва не довеждат до бунтове. Единственият коментар, който президентът прави по този повод пред брат си, е, че това обстоятелство само ще направи пътуването му по-вълнуващо.

Кенеди страда от хронични болки, за облекчаването на които взема стероидни лекарства, обезболяващи средства и стимуланти. Прекратява следването си в Принстънския университет, понеже заболява от инфекциозен хепатит. Първоначално го обявяват негоден за военна служба, но след това му разрешават да постъпи във военноморския флот, където състоянието на раната, получена при игра на футбол по време на следването, се влошава, след като японски разрушител се врязва в поверения му кораб. В резултат на това се налага лявата му пета да бъде подсилена и непрекъснато да носи гребеноподобна шина.

Но което е по-важно, той страда и от нарушена функция на надбъбречните жлези, така наречената Адисонова болест, която причинява слабост и неспособност на организма да се бори с инфекциите и която вероятно се отразява и на преценките му. Кенеди всячески се старае да запази влошеното си физическо състояние в тайна. За да прикрие характерните за болестта кафяви петна по кожата, той се пече на слънце и ползва лосиони за тен. Въпреки че заради заболяването операцията на гръбначния стълб е рискована, той се подлага на нея, но силните болки не престават. По време на предизборната борба като кандидат на демократите за президент през 1960 г. Кенеди напада своя конкурент Линдън Джонсън на националната конференция на Демократическата партия в Лос Анжелис, като споменава, че е прекарал инфаркт. Джонсън контраатакува с твърдението, че Кенеди пък страда от болестта на Адисон. Това обвинение незабавно е отхвърлено от привържениците на Кенеди, но умората, емоционалната нестабилност, депресията и раздразнителността му са все характерни симптоми на тази болест. Бъдещият президент на САЩ е в състояние частично да контролира своите болки като взема стероидни лекарства, но те, изглежда, предизвикват психични усложнения като страничен ефект. Лекуват го и със стимуланти като прокаина, както и с амфетамини, без да се знае какви са потенциално опасните за организма странични ефекти на този вид обезболяващи лекарства, с които той е осъден да живее до края на дните си.

Главен медицински консултант на президента става един моден по онова време нюйоркски лекар, д-р Макс Джейкъбсън, който лекува множество знаменитости като например Труман Капоти и Тенеси Уилямс. Джейкъбсън, когото Кенеди нарича с прякора „Доктор Добре съм“, придружава Кенеди във Виена, където президентът трябва да се срещне със съветския лидер Никита Хрушчов. Има известно основание да се предполага, че лекарствата, които Джейкъбсън му предписва, имат вредни последствия за организма и през април 1975 г. Академичният съвет на щата Ню Йорк отнема лекарските му права, след като е обвинен в четиридесет и осем случая на непрофесионализъм.

Бихме могли да продължим с предположенията относно психичните и здравни проблеми на някои от американските президенти и през последните години. Така например изглежда, че Ричард Никсън има склонност към мегаломания. Той казва на един от спътниците си в президентския самолет, докато кръжи над Вашингтон и Белия дом: „Виж, виж всичко това! То е мое!“ Прибягването на госпожа Рейгън към астрологията става символ на управлението на един изключително популярен, но доста остарял президент, който никога не е имал голям интерес към държавните дела. Но без съмнение казаното дотук е напълно достатъчно, за да се убедим, че и в Страната на свободата заемащите най-високи постове не са лишени от недостатъци.

За разлика от тях Макензи Кинг, министър-председател на съседната на САЩ Канада, няма здравословни проблеми, но от дневниците му става ясно, че има психични отклонения, проявяващи се във вярвания в странни неща като спиритуализъм; викане на духове; некромантия. Всички тези увлечения доминират в личния му живот. Въпреки че опитите категорично да се отхвърли предположението, че тези вярвания са повлияли съществено върху политическите му решения, твърде е вероятно в някои случаи онова, което става в затворения му личен живот, да намира отражение и в обществената му дейност.

Уилям Лайън Макензи Кинг е може би един от най-успешните канадски политици на двадесети век, задържал се на министърпредседателския пост по-дълго от който и да било премиер на страните от Британската общност, включително и сър Робърт Уолпол. Независимо от кризите и разцепленията в неговата партия и без да е обаятелен или изключителен оратор, той превръща Канадската либерална партия в непобедима политическа фаланга. Неговата кариера несъмнено е безпрецедентно успешна.

Но в личен план Кинг притежава загадъчен и сложен характер. В детството си и дори много години след нейната смърт през 1917 г. той е под силното влияние на майка си Изабел Грейс — дъщеря на Уилям Лайън Макензи, водач на неуспешния бунт в Торонто през 1837 г., от когото Макензи Кинг вероятно е наследил своя жив интерес към либерални и социални реформи. Дори на младини Кинг изглежда самотен. Не е безразличен към слабия пол и подобно на У. Ю. Гладстон проявява известен интерес към въпроса за реабилитацията на проститутките, към чиито услуги вероятно е прибягвал от време на време. Има и едно много близко, но без съмнение не на хомосексуална основа приятелство със своя състудент Бърт Харпър, чиято ранна смърт от удавяне в опита му да спаси един кънкьор, причинява на Кинг дълбока и искрена скръб. След този инцидент Макензи Кинг става още по-самотен и има само няколко близки приятели; живее затворено зад стените на „Лориър Хаус“ — неговото извънградско имение край Кингсмиър, където се подвизава като провинциален земевладелец.

Реалист и дори безпощаден като политик, към средната си възраст той заживява в един извънземен, но реален за него свят, населен с духовете, които той призовава да се явят посредством медиуми, спиритистични сеанси, сънища и нумерология. Извън този свят той отдава цялата си нежност на своя ирландски териер Пат. „Малкият Пат — пише Кинг през 1931 г. — дойде от спалнята и облиза краката ми — милата душица, той е почти като човек. Понякога си мисля, че ми е изпратен за утеха от милата ми майка.“ (C. P. Stacey, A Very Double Life: The Private World of Mackenzie King. Toronto, 1976, p. 139.) През 1939 г., когато Великобритания обявява война на Германия[208], Кинг пише: „Малкият Пат е ангел във вид на куче, който един ден ще се превърне в кученце-ангел.“ Преди да стигне до тази метаморфоза, Пат преживява още две години и умира на зрялата за едно куче възраст от седемнадесет години. Докато умира, Кинг пее на висок глас до него псалма „Спасени в ръцете Исусови“ и гледа портрета на милата си майка. Покойникът е последван от нов Пат, който влиза в същата роля. „Преди да си легна — пише Кинг вечерта преди Коледа на 1944 г., — проведох кратък разговор с Пат, който се намираше в своята кошница. Поговорихме си за детето Христос и за пристигането му в яслата.“ Когато през 1947 г. крал Джордж VI удостоява Кинг с високата чест да получи Ордена за заслуги, той споделя в дневника си, че кучетата му заслужават повече тази награда от него.

Маниакалният интерес на Кинг към спиритуализма се развива относително късно по отношение на политическата му кариера. По време на предизборната кампания през 1925 г., когато е на петдесет и една години, той среща медиума госпожа Л. Блини от Кингстън, която значително повлиява върху житейската му философия. По-късно той отбелязва: „Въздействието върху мен от разговорите с тази жена е странно и ме отнася много близо до най-скъпите ми същества в Отвъдното, което вече ми се струва по-скоро Вездесъщо, присъстващо тук и сега.“ Веднъж госпожа Елини му казва, намеквайки за изборите: „След тежка борба ти ще преминеш безопасно в една идеална спокойна атмосфера, където отново ще вдъхнеш приятния свеж въздух на свободата и справедливостта.“ Тези думи Кинг смята за „истинско чудно видение за една ситуация, нещо, което може да бъде предвидено само по пътя на духовното прозрение.“ (Cp. Stacey, A Very Double Life: The Private World of Mackenzie King, p. 163 ff.)

Седем години по-късно, по време на сеанс в Броквил, организиран от вдовицата на един канадски политик, госпожа Фулфорд, Кинг среща друг медиум — госпожа Ита Райт, която установява контакт между него и негови скъпи покойници: майка му, сър Уилфлид Лориър и други политици. По този повод Кинг пише: „Не може да има никакво съмнение, че лицата, с които говорих, бяха тези, които някога съм обичал, както и други мои някогашни познати, вече покойници. Това бяха духовете на хора, отишли си от този свят.“ (C. P. Stacey, A Very Double Life: The Private World of Mackenzie King, p. 169.)

От онзи момент нататък подобни контакти играят много важна роля в живота на канадския политик. При пътуванията му до Европа, и по-специално до Англия той се консултира и с други медиуми, които до голяма степен разширяват контактите на Кинг с отвъдното, като му осигуряват възможност да разговаря например с Леонардо да Винчи, Лоренцо Медичи, с Пастьор (който му дава рецепта за сърдечния проблем на кучето му Пат) и с някои английски либерално настроени политици като лорд Грей от Фалодън[209], Гладстон[210] и Росбъри[211]. През януари 1935 г. Кинг влиза в контакт с духа на своя дядо, който го уверява: „ще станеш министър-председател през месец юни тази година… Готви се за продължителна борба… Лягай си навреме, когато ти е възможно, яж лека храна, не пий концентриран алкохол или вино и се опитвай да се молиш винаги, когато можеш.“ Пророчеството на дядо му се потвърждава и от духа на сър Уилфрид Лориър, но той — все пак, и това е разбираемо — не познава процента на мнозинството, с което Кинг в действителност спечелва изборите.

По време на едно пътуване до Европа Кинг се среща с Хитлер и пророчески го предупреждава, че в случай на война Британската империя ще се изправи обединена срещу него. Иначе той се отнася съчувствено към фюрера: „Убеден съм — пише Кинг на 27 март 1938 г., — че той е спиритуалист и че има видение, на което е верен, и че това видение е на неговата майка, която, сигурен съм, го ръководи.“ (C. P. Stacey, A Very Double Life: The Private World of Mackenzie King, p. 187.)

След избухването на Втората световна война в дневника на Кинг по-рядко се споменава за спиритуалистични прояви, може би защото духовете по онова време очевидно не са били много добре осведомени за бъдещия ход на събитията. Така например баща му му казва, че Хитлер е застрелян от някакъв поляк, а майка му предрича, че въобще няма да има война. Но Кинг продължава да контактува с отвъдното, като при един от сеансите родителите му го уведомяват за успешното пристигане на Пат на оня свят, където се срещнал със своя приятел — кучето на семейство Патисън, Дери.

След края на войната Макензи Кинг продължава активно да практикува спиритуализъм, като отбелязва в дневника си след едно пътуване до Англия: „президентът Рузвелт [който е починал неотдавна] ми отне по-голямата част от предиобеда и се изказа много ласкаво за мен“. Той бил казал на Кинг: „Ти притежаваш способността на шотландците да не прибързваш. Ти не си просто умен. Ти си мъдър!“ (C. P. Stacey, A Very Double Life: The Private World of Mackenzie King, p. 210.) Духът на сър Уилфрид Лориър му казал, че знае за това, че Чърчил много го харесва. Крал Джордж V пък му заявил, че посещенията, които крал Джордж VI и кралица Елизабет ще направят в Канада, „се дължат на тяхната симпатия към теб“.

Неведнъж се подчертава, че Кинг не допуска интересът му към свръхестествените неща да се намесва в политическата му кариера или да влияе на политическите му решения. Приятелката му Джоан Патерсън казва, че той „никога не би позволил това, в което вярва, да се намесва в живота му на политик“. (C. P. Stacey, A Very Double Life: The Private World of Mackenzie King, p. 198–199.) Така или иначе, вярата му в свръхестественото играе толкова важна роля в личния му живот, че макар да не подпомага, поне допринася за определяне на насоките на обществената му дейност. По време на острата правителствена криза през 1944 г. по въпроса за военната повинност Кинг споменава, че нещата се оправят „само благодарение на силите на отвъдното“.

Много по-обезпокояващо е обаче до каква степен този влиятелен политически водач позволява животът му и решенията, които взема, да бъдат силно повлияни от нещо, което без съмнение представлява интелектуална баналност, а от гледна точка на духовността — изтъркана глупост. Това само подчертава безграничното му самолюбие. Защото неговите духове съветници му казват онова, което той всъщност иска да чуе. Посланията от отвъдното, към които се стреми, представляват отражение на собствените му желания. Ч. П. Стейси пише, че „комбинацията от наивност и егоизъм направо ни оставя със зяпнали уста… и с неизличимото впечатление за ограничена интелигентност.“ (C. P. Stacey, A Very Double Life: The Private World of Mackenzie King, p. 175–176.) Съветите от невидимия отвъден свят се процеждат в подсъзнанието на Кинг и благоприятстват за узряването на неговите идеи. Макензи Кинг наистина е политически гигант, но неговите крайности го правят доста уязвим и за доброто на Канада не успяват да го повалят.

Направеният преглед дотук със сигурност показва, че има съществена връзка между физическите заболявания и ограничаването на умствените способности. При политиците, заемащи отговорни постове в държавата, това може да доведе до гибелни последствия за хората, които те управляват. За света през двадесетото столетие проблемът за политическата некомпетентност става още по-сложен поради нарасналата продължителност на човешкия живот, в резултат на което нараства броят на престарелите политици във властта. Макар че Гладстон е все още министър-председател през 1894 г., когато е на осемдесет и пет годишна възраст, а папа Леон (Лъв) XIII е на престола до смъртта си през 1903 г., доживявайки до деветдесет и три, все пак влиянието на престарелите хора върху политиката на двадесети век е несравнимо по-голяма, отколкото през предходните столетия. И генерал Пилсудски (1867–1935) в Полша, и генерал Хинденбург (1847–1934) в Германия накрая на кариерата си страдат от напреднала форма на старческа деменция. Конрад Аденауер е канцлер на Германия до 1963 г., когато е на осемдесет и седем години. Испанският диктатор генерал Франко умира през 1975 г. на осемдесет и три годишна възраст. Аятолах Хомейни, който на практика еднолично управлява Иран и в известен смисъл подстрекава злите сили в тази страна, остава с недосегаем авторитет чак до смъртта си на осемдесет и седем годишна възраст през 1989 г. На осемдесет и девет години (през 1993 г.) Дън Сяопин продължава да стои начело на Китайската народна република, подпомаган от престарелите си съратници. Роналд Рейгън завършва третия си президентски мандат в Съединените щати, когато е вече седемдесет и пет годишен. Президентът на Франция, Франсоа Митеран, е преизбран на поста, който заема до седемдесет и девет годишна възраст. Често се казва, че старостта ни носи мъдрост и житейски опит, но да не забравяме, че на стари години умът вече не е толкова гъвкав и човек по-трудно усвоява и ражда нови идеи, което често е в ущърб на държавното управление. Старостта може да доведе и до физическо отпадане, което, както беше споменато по-горе, може да предизвика и увреждане на ума.

Общо взето, електоратът в повечето държави обикновено е обладан от наивната вяра във физическата и умствената пригодност на мъжете или жените, които избира да го ръководят — доверие, което последвалите събития на това управление могат и да не оправдаят. Но колкото по-демократичен е изборният процес в една страна, толкова по-големи са възможностите за предотвратяване на евентуални злоупотреби в тази насока. Както обаче още Жан-Жак Русо е забелязал с неудоволствие, но с чувство за реалност, общата воля също не е непогрешима. Изборът на мнозинството невинаги е правилният избор, тъй като хората често се подвеждат от чисто ефимерни емоции, от привидности, създавани от медиите или от изопачената реторика на някой болен мозък. Да бъдем нащрек срещу подобни опасности, е може би най-доброто средство за защита срещу пораженията, които могат да предизвикат умствената неуравновесеност или физическите заболявания на кандидатите за власт. За съжаление не съществува универсална гаранция, че хората ще си изберат добри управници или че тези, които дойдат на власт, ще се оттеглят, ако по някаква причина способностите им намалеят. Единственото ефикасно средство в такива случаи си остава непрестанната бдителност, която трябва да се прилага според древната латинска максима: Caveat emptor[212]!

Шестнадесета глава

Луди в ботуши

Двадесетото столетие, повече от всеки друг период, е време на диктатори, които предизвикват взрив от човешки трагедии и разрушителни войни, нямащи равни на себе си в аналите на историята, дори по времето на Атила или Чингиз хан. Подобно явление се нуждае не само от историческо обяснение.

Това не означава, че историческото развитие не е изиграло значителна роля за създаване на условия за появата на диктатори и за закрепването им във властта. Именно историческите обстоятелства им помагат да се доберат до властта. Смутното време на Руската революция дава възможност на Ленин да се издигне до лидерската позиция и става исторически контекст за бруталния диктаторски режим на Сталин. Вялото политическо развитие на Италия през 20-те години на XX в. подготвя пътя за налагането на фашистко управление от Мусолини. Зашеметяващите условия на мирния договор, които предизвикват страхотна икономическа криза и хиперинфлация в победена Германия след края на Първата световна война подготвят почвата за идването на Хитлер на власт. И все пак чисто историческото обяснение може би не е достатъчно да изясни как и защо диктаторите се добират до управлението и защо, след като постигат целта си, злоупотребяват по такъв начин с него.

Често цитираната максима на известния английски историк и преподавател по нова история в Кеймбриджкия университет, лорд Актън (1834–1902), че всяка власт корумпира, но само абсолютната покварява всецяло, може би не е неоспорима истина. В миналото са съществували пълновластни суверени като Луи XIV във Франция например или пък диктаторите през двадесети век като Саласар в Португалия и Франко в Испания, чието управление може и да не е било от полза за техните народи, но които поне не са проявявали признаци на ненормалност.

Големите диктатори, изглежда, спадат към една особена, отделна категория на обсебените от мания за власт, която засенчва всички останали черти от характерите им. Властовата психоза в подобни случаи развращава личността и разрушава нейните морални устои. „Болният мозък е като автомобил, чийто лост за скоростите е включен само на една предавка, докато нормалният мозък може да сменя скоростите“ — посочва Харолд Лосуел в своята, станалата вече класическа, книга „Психопатология и политика“. (Harold D. Lasswell, Psychopathology and Politics. Chicago, 1977, p. 16.) Диктаторът е именно такъв политик — с мозък, който работи само на една предавка, понеже е отровен от жаждата за власт и се стреми да наложи волята си и ценностната си система на всички свои подвластни, като унищожава всеки, който не е съгласен да ги приеме. Придобиването и удържането на властта се превръщат в единствена цел на неговото съществувание.

Какви са отличителните черти на подобна личност, които проправят пътя към такова развитие? Фройд търси причините за психичната дезинтеграция, като се връща към детството на индивида, за да открие следи от претърпени разочарования дори още в утробния период на развитие. От разгледаните дотук случаи вече се убедихме, че лишаването от нормално или тежкото детство може да бъде от решаващо значение за развитието на бъдещи неврози и психози. Детската и юношеската възраст следователно са периоди на формиране на бъдещия психопат или социопат, някои от характерните черти на който повечето диктатори притежават.

Отличителен белег на живота на диктаторите е, че като деца и юноши те са били ограбени, не само в материалния смисъл на думата, но и по отношение на нормална семейна среда. Хитлер, Мусолини и Сталин израстват в окаяни и нещастни семейства, в които майката е привързана предано към тях, а бащата е обект на ненавист. Те се бунтуват на младини и това им създава проблеми с властите, които те трайно намразват. Лишени от топли грижи и сигурност в детството, унижавани през юношеските си години и неспособни да установят хармонична връзка с другия пол, те търсят компенсации за нараненото си самочувствие в стремежа към придобиване на власт и злоупотребата с нея.

Разбира се, би било нелепо да смятаме, че всички деца, които растат при подобни обстоятелства, стават диктатори, малолетни престъпници или психопати. Но все пак в детството на всеки диктатор семето на неговите бъдещи изяви е вече посято и той несъзнателно очаква подходящия момент, който според природната си интелигентност и способности ще може да използва. Избуяването на плевелите, покълнали от това семе, става по-късно.

Може ли обаче формирането на един диктатор да се обясни от физическа и психологична гледна точка? Сталин прекарва сипаница и лицето му частично е обезобразено. Мусолини непрекъснато се стреми да се прави на мъжкар. Хитлер пък е с доста женствена физика. Предполага се, че Хитлер и Мусолини са страдали от сифилис, макар да няма доказателства за това. Лекарят на Хитлер споделя, че през 1942 г. във Виница (Украйна) той се разболява от енцефалит. В резултат на лекарските предписания, както може да се очаква, фюрерът става жертва на злоупотреба с амфетамини. Разклатеното здраве на Мусолини в по-късните му години може би засяга и душевното му равновесие. Както вече неведнъж установихме, физическите заболявания могат да бъдат съществен фактор и за увреждане на психичното здраве. Жестокостите на турския диктатор Кемал Ататюрк стават по-разбираеми, ако се има предвид фактът, че той страда от психоза на Корсаков (Корсаков синдром) — органично увреждане на мозъка, което се дължи на тиаминова недостатъчност, причинена от алкохолизма, и изразяващо се в загуба на паметта и в активизиране на въображението на пациента като компенсация за това. Примерът с Ататюрк ни напомня и за още един случай, при който ходът на историята е повлиян от умопомрачението на някой от ключовите участници в него. По време на Гръцко-турската война (1919–1922), преди едно решително сражение, гръцкият генерал прекарва целия ден в леглото си, защото е обзет от манията, че краката му са от стъкло и могат всеки момент да се счупят. Това улеснява, разбира, се победата на турските войски.

От време на време здравословните проблеми се превръщат в дразнител за съзнанието на диктаторите, но сами по себе си тези проблеми не са достатъчни да обяснят разстройството на личността им. Затова ключът към тяхната природа се намира най-напред във формирането на наклонностите на даден диктатор, а след това в обстоятелствата, които благоприятстват злоупотребите му с властта, докарали го до ръба на истинска лудост. Както вече стана дума, властта се превръща в мания за диктатора; за него тя е над всичко и му служи за отдушник на отдавна потисканите огорчения, удовлетворява личните му амбиции и освобождава подсъзнателните му импулси, като по този начин грижите на един човек се превръщат в обществени проблеми. Това, което до този момент е представлявало повод за личното му недоволство, се представя като политическа идеология, създадена за доброто на народа и пропагандирана с всички възможни средства, за да може ентусиазмът на хората бъде спечелен за неговата кауза. Една от пленителните особености на психологията на масите се състои в това, че милиони уж напълно нормални мъже и жени могат да бъдат подведени и омагьосани, така че да станат наистина съпричастни с една лична и дори маниакална цел. За да укрепи авторитета си, диктаторът се нуждае от възвеличаване на своята личност, което може да намери отявлен израз в безгранично преклонение, пищни церемонии или грандиозна архитектура. Вождът се нуждае също така от потъпкване на всяка съпротива — било то реална или въображаема. Но сред ласкателствата на приближените и безогледното низкопоклонничество диктаторите се превръщат в политически фигури, които губят представа за действителността, от която през целия си живот, впрочем, не са се интересували. Те са силно увредени като личности, които поради своите самозаблуждения могат да вземат решения, самоубийствени и разрушителни дори за самите тях. Така например Сталин умира в леглото си, но се носят слухове, че смъртта му може да е предизвикана преждевременно. Хитлер се самоубива в берлинския си бункер. Мусолини е обесен по най-унизителен начин от италианските партизани. Чаушеску и жена му бяха разстреляни след съд по бързата процедура. Споменатите диктатори може и да не са били клинично луди, но като личности проявяват опасни аномалии в своето поведение.

* * *

Ако за диктаторите от двадесетото столетие трябва да бъде избран прототип, италианският вожд Бенито Мусолини ще бъде сред водещите в класацията. Широкоплещест, мускулест, с навъсено лице, имитиращ Наполеон със стойките си, външният му вид напълно отразява ролята, която без съмнение е избрал за себе си, превръщайки се в символ на култа към вожда (на италиански „дуче“). Мусолини се перчи с външността си на мъжкар; той е мъжествен, силен, има атлетична фигура, често го виждат да кара бързи коли, да язди или да лети със самолет. За неудоволствие на Хитлер, той дори се фотографира полугол. Когато инспектира войнишки строй, Мусолини обича да ходи с бърза крачка. Затова и тези, които са извикани на разговор в кабинета му, трябва бързо да притичват при него и след като бъдат освободени, да излизат на бегом, поздравявайки го по обичая на древните римляни — жест, с който той заменя традиционното ръкостискане (понеже се бои до смърт от физически контакт).

Ако на един човек му се повтаря по сто пъти на ден, че е гениален, все някога ще повярва в своята безгрешност. Такъв е случаят и с Мусолини, както впрочем и с повечето от неговите колеги диктатори. Майки подават рожбите си, за да получат благословията на Дуче. Говори се дори, че той спрял спускащата се от планината Етна лава благодарение на силната си воля. Един новостроящ се град е кръстен на Мусолиния. Диктаторът се смята равен на Наполеон или дори на Исус Христос. Освен това е отличен актьор и успява години наред да прикрива големите си физически и психологически недостатъци.

Можем да се запитаме колко значими са тези недостатъци. Някои смятат, че подобно на тираните преди него Мусолини е болен от сифилис, с който се заразява още докато учи през 1905–1906 г. в Толмецо, на австрийско-италианската граница, тоест четири години преди Паул Ерлих да открие лекарство за сифилиса въз основа на органичните съставки на арсеника. Много по-късно външният министър на Италия, граф Чано, и шефът на полицията ще се питат дали централната нервна система на Дуче не е увредена от сифилиса, с което биха могли да бъдат обяснени некомпетентните му решения. Тестът Васерман обаче, на който Мусолини се подлага, е отрицателен. Въпреки това здравето на диктатора непрекъснато се влошава и без съмнение оказва влияние върху политическите му решения. Но ключът за разбирането на Мусолини е не толкова в особеностите на неговата физика, колкото на неговото съзнание.

Както посочва британският му биограф, Денис Мак Смит, Мусолини „не е луд, който просто се опитва да впечатлява околните като силен човек“. (Denis Mack Smith, Mussolini. London, 1981.) В този негов „силов“ комплекс има елементи, които го отвеждат в ничията земя на умствено увредените. Мегаломан или параноик, той страда от патологична форма на нарцисизъм и самолюбие. „Първата му грижа е Мусолини, втората — фашисткият режим, а на трето място идва Италия“ — коментира английският посланик в Италия по онова време. Липсата на съвест, скептичните му представи за човешката природа, неговата жестокост и вътрешната му самота показват най-малкото, че диктаторът притежава някои от чертите на типичен психопат.

Прекомерното му чувство за собствената му значимост се разраства все повече и очевидно представлява компенсаторен механизъм за дълбоко прикриваното чувство за малоценност и несигурност, останало от детската и юношеската му възраст. Той е роден на 29 юли 1883 г. в Предапио, селце в областта Романя. Баща му е местният ковач — мързелив човек, който работи само когато му се прииска; един от първите социалисти в страната, антиклерикално настроен, женкар и алкохолик. За разлика от него майката на Мусолини е ревностна католичка, която изкарва прехраната на семейството. По-късно тя ще се превърне в култова фигура за Италия и учениците ще пеят в нейна чест химна „Felix Mater“ („Щастлива майко“). Семейната среда несъмнено е безрадостна, макар Мусолини, подобно на Хитлер, да е склонен доста да преувеличава лишенията, от които страда в детството си. Така или иначе, в дома, в който израства, цари студенина и несигурност. Училището не предлага на малкия Бенито компенсации за това, което го очаква у дома, тъй като редът в школото, което посещава във Фаенца и което се ръководи от религиозен орден, е строг и суров. А Бенито е буен и недисциплиниран ученик. За съучениците си той е истински грубиян. „Спечелеше ли бас — спомня си един от неговите съвременници — той искаше повече от това, на което се беше обзаложил, а ако загубеше, се опитваше да се размине с плащането.“ Веднъж по време на вечеря той намушква свой съученик в пристъп на гняв и е изключен от училището.

С възмъжаването си Мусолини е малко по-обнадежден за бъдещето си. Домашното му възпитание го прави социалист и антиклерикал. Успява да си осигури диплома за завършено образование и временна работа като учител. След това се премества в Швейцария, вероятно за да избегне повиквателната за редовна военна служба. Прекарва там две години в оскъдица и попада в полицейските архиви на страната заради радикалните си социалистически идеи и като „импулсивен и много агресивен човек“. Понеже е женкар като баща си, той има малко истински приятели. За някои той не е напълно нормален.

Избухването на Първата световна война за Мусолини, както и за Хитлер, е път към спасението. Изоставяйки марксистките си убеждения, младият италианец става прекалено голям патриот и отново подобно на Хитлер се издига до ранга на ефрейтор, преди да бъде ранен и да остане инвалид през 1917 г. Войната изпълва неговото съзнание с патриотичен плам и с дълбоко презрение към италианските политици на власт. Следвоенното недоволство и несигурност поощряват политическите му амбиции и разрастването на патологичната му агресивност.

Възползвайки се от слабостта и бездействието на либералните демократични сили, Мусолини заграбва властта чрез политически машинации и терор. За цели двадесет години той се превръща в „il duce“[213]. При това не могат да бъдат отречени неговите способности на водач, неговата интелигентност и енергичен характер, както и множеството му постижения. Но колкото повече време прекарва в позицията на неоспорим държавен глава, колкото повече расте преклонението, което той изисква и получава, толкова по-смътни стават представите му за действителността. И толкова повече се проявяват психопатичните страни на неговия характер — безмилостно изтребване на критиците на политиката му, нарастващо себелюбие, все по-голяма готовност да използва войната като средство и част от неговата философия за политиката и живота на обикновените хора. По онова време в Италия е в ход фашисткото обновление на страната, за което според Мусолини тя е предопределена още от времето на имперското си минало. На избухналата междувременно война в Етиопия се гледа само като на сбъдване на това предопределение. Следва съюз с Хитлер, който предхожда влизането на Италия във Втората световна война. Всички тези събития с нищо не подсказват, че под образа му на класически мачо психичните проблеми на неговата личност стават все по-сериозни. Две обстоятелства обаче започват да играят все по-важна роля в живота му: влошаващото се физическо здраве, което се отразява негативно върху душевното му равновесие и върху политическите му решения, както и нарастващата пропаст между идеалния образ, който гради за себе си и историческата действителност, в която е принуден да действа.

Мусолини непрестанно се опитва да прикрива влошеното си здравословно състояние, което би опетнило репутацията му. Макар да е малко вероятно, че той има увреждания на централната нервна система от сифилитична инфекция, здравето му без съмнение не е добро. Веднъж през 1925 г. повръща кръв и припада в колата си; открита е сериозна язва на стомаха и дванадесетопръстника. Четири години по-късно Мусолини се лекува след вътрешен кръвоизлив и е поставен на диета, състояща се само от течна храна и три литра мляко на ден. Здравните му проблеми, подобно на Хитлер, го принуждават да се храни умерено; въздържа се и от алкохола, и от пушенето. Когато през 1942 г. посещава Северна Африка, получава остри болки в стомашно-чревния тракт, които според лекарите са причинени от глисти и амебна дизентерия, но по-вероятно се дължат на пептична язва. В най-критичния момент от войната — през януари 1943 г. — Мусолини живее само на успокоителни и течности.

Неувереното му възприемане на действителността се изразява още по-категорично и говори за появата на проблеми в мозъка. При избухването на Втората световна война Мусолини се държи изненадващо нерешително и дори неадекватно, а страната му е крайно неподготвена за предстоящото тежко изпитание. През юли 1943 г., по време на срещата си във Фелтре с Хитлер, който го критикува за неуспешните военни операции на италианците, Дуче се опитва най-безочливо да отрича допуснатите слабости. Но поведението му е жалко, а по време на срещата на двамата диктатори съюзническите бомби се сипят над Рим. Въпреки всичко Дуче отказва да подаде оставка по молба на крал Виктор Емануил, който е разтревожен от влошеното му състояние.

След като е заменен като държавен ръководител от маршал Бадолио, Мусолини най-напред е затворен на остров Понца, а по-късно на Ла Маделена, където прекарва голяма част от времето си в четене на биографията на Христос, при което намира любопитна аналогия между положението си в момента и предателството на Юда Искариотски. Оттам е измъкнат след светкавична операция на германците, които го поставят начело на марионетно правителство под техен контрол. Но междувременно лидерските му способности са се изпарили заедно с разбитите надежди и все по-неадекватното възприемане на действителността. Здравето му временно се стабилизира и той прекарва времето си в Гарняно — курортен град на брега на езерото Гарда. Там усъвършенства немския си като превежда Вагнеровия „Пръстен на нибелунгите“; води си и записки върху Платоновата „Държава“. Чувства се безкрайно потиснат от приближаващата победа на съюзниците във войната, но не е в състояние да направи нищо за нейното предотвратяване. „Изправих се срещу света, но той се оказа твърде силен противник за мен. Презирах другите и те сега ми се отплащат със същото“ — пише Мусолини. Последният му безнадежден опит да направи нещо е присъединяването му към група германски части, които се опитват да си пробият път от Италия към Австрия. Тогава е заловен от италиански партизани в Донго край езерото Комо и набързо е екзекутиран заедно с любовницата си Клара Петачи. Мусолини не може да бъде наречен луд в клиничния смисъл на думата, но отношението му към живота го представя като психопат, подложен на все по-нарастващото влияние на един синдром, който неизбежно го отвежда в ничията земя на умопомрачените.

* * *

Между жизнения път на Мусолини и този на германския диктатор Хитлер съществува поразителна прилика. И двамата страдат от ограбеното си детство и униженията, понесени през юношеските години. И двамата превръщат в цел и намират философски смисъл във воденето на войни. Възползвайки се от благодатната почва на икономическия хаос и политическата безпомощност, те хвърлят семената на нов обществен ред за своите народи. И Хитлер, и Мусолини са в лошо здравословно състояние, ставайки все по-опасни с поведението си.

Английският историк А. Дж. Тейлър пише по повод на Хитлер, че „неговите действия са напълно смислени“, а министър-председателят Невил Чембърлейн, който се среща с Хитлер на 7 септември 1938 г., споделя: „Хитлер не показва никакви признаци на лудост, но е много възбуден.“ Не такова впечатление обаче оставя Хитлер у други хора, които са го познавали. Още през 1930 г. сър Робърт Ванситард го описва като „полулуд и опасен демагог“. Осем години по-късно английският посланик, сър Невил Хендерсън, го нарича „мистик, психопат или луд; може би едно от тези три неща, може би две от тях, а може би и трите заедно“. През лятото на 1942 г. Албърт Спиър казва, че Хитлер „често прави впечатление на умствено увреден човек“.

Ясно е, че подобно на Мусолини — само че в неговия случай това е много по-добре изразено — Хитлер има нерадостно детство, расте в неподходяща среда и юношеските му години не са леки, с което може да се обясни това, което впоследствие води до неговите психични проблеми. Баща му Алоис работи като старши митнически инспектор, държи строго на дисциплината и е заклет пушач. Може би на това се дължи ненавистта на Хитлер към пушенето през целия му живот. Между бащата и сина така и не възникват близки отношения. Независимо че се слави като женкар, през 1885 г. Алоис се жени за Клара Пьолцъл, която е с двадесет и три години по-млада от него. Четири години по-късно, през април 1889, синът им Адолф идва на бял свят. Като не среща топли чувства у своя съпруг, Клара намира утеха в своята католическа вяра. Животът ѝ е нещастен и тя намира известна компенсация само в силната любов на сина ѝ към нея. Смъртта на Клара през 1907 г. от рак на гърдата — четири години след кончината на нейния съпруг — е тежък удар за младия Адолф. Той си остава самотник през целия си живот и въпреки любовната връзка с една негова племенница — завършила с нейното самоубийство — и по-късно с Ева Браун, в обкръжението му липсват много близки жени.

В детството си Адолф е доста саможив и поради това на практика няма истински приятели, нещо, което компенсира с образите, породени в съзнанието му. Службите, които посещава в църквата на майка му и където пее като хорист, оставят у него незаличим спомен не толкова със съдържанието си, колкото с магията на церемониите по време на Светата литургия. „Обичах да се опивам от величието на църковните служби“ — споменава по-късно той. Може би тогава в душата му са посети семената на известната негова страст към пищност и церемониалност, която придава на нюрнбергските партийни сборища[214] такъв дълбок религиозен (макар и езически) символизъм. В училище Хитлер се проявява като заядлив и своенравен. Може да се спори по въпроса дали желанието му да получи реабилитация за лишенията в детството отчасти са го тласнали към ролята, която изиграва за един свят, така жесток към него в ранните му години.

Така или иначе, Хитлер си остава незрял и някак с детинско поведение дори в зрелите си години. Повече умее да общува с деца и с животни, отколкото със свои връстници, сред които понякога се чувства неловко. В предпочитанията си също се проявява като дете: обича сладки и шоколадови бонбони (пие чая със седем лъжички захар), обича да ходи на цирк и на кино, като любимите му филми са „Снежанка и седемте джуджета“ и „Кинг Конг“. Хитлер обича да чете книги за американските каубои и индианци, особено приключенските романи на Карл Май — германеца, писал за земите на Америка, които никога не е виждал. Други навици, които придобива още от детинство, не се променят през целия му живот. Фантазиите на детската възраст вълнуват неговия ум и когато пораства.

Като юноша Адолф вижда света около себе си като тъжно и враждебно място. След смъртта на майка му се премества да живее във Виена, където си докарва някакви, макар и нередовни, доходи като продава картините, които рисува. Макар че в творбите му се забелязват известни художествени дарби, те не са достатъчни да му осигурят достъп до местното рисувално училище, което е поредното унижение за младия човек. В един период той изпада в немотия и стига дотам, че започва да живее в общежитие за бездомни сред отрепките на обществото.

Поради невъзможността да си намери удовлетворително място в обществото той постепенно развива антисемитски чувства и става все по-голям почитател на музиката на Вагнер, както и на идеите, заложени в нея. Направо не е на себе си, след като през ноември 1906 г. гледа в Линц постановката на Вагнеровата опера „Риенци“. Приятелят му Аугуст Кубичек си спомня, че „онази вечер с Хитлер се случи нещо необикновено; сякаш някой друг се беше настанил в неговото тяло и говореше и действаше от негово име, което силно ме порази… той беше в състояние на пълен екстаз и неописуем възторг.“ От всички фактори, които оказват емоционално и интелектуално влияние върху съзнанието на Хитлер в ранните му години, Вагнеровата музика с нейната романтика, вдъхновена от немската народна митология и неопаганизма, има може би най-силно и най-трайно въздействие през целия му живот. През 1939 г. Адолф заявява на госпожа Вагнер, че денят, в който е гледал „Риенци“, поставя началото на политическата му кариера; неслучайно на всяко по-важно нацистко събрание Хитлер нарежда да звучи увертюрата на тази творба на Вагнер. Не е случайно и това, че една от най-скъпите му придобивки е едно писмо, написано от Вагнеровия покровител, крал Лудвиг II Баварски.

Подобно на Мусолини, бъдещият фюрер е спасен от живота на трайна деградация от избухването на Първата световна война. По онова време той се намира в Мюнхен и веднага постъпва в редовете на армията. Войната му предоставя възможност да служи — функция и цел, която мирното време не успява да му предложи. „За мен това време представляваше избавление от тягостните чувства, които ме съпътстваха през младите ми години“ — пише Хитлер. Другарите му го смятат за твърде сериозен и лишен от чувство за хумор, но при все това той проявява смелост и съвсем сам залавя четирима французи. Макар че не получава офицерско звание и в края на войната е — пак като Мусолини — само най-обикновен ефрейтор, той два пъти е награден с Железния кръст за храброст. След обявяване на примирието през ноември 1918 г., с живота, който има смисъл и цел, е свършено и Хитлер е много потиснат. „Не бях плакал от деня, в който стоях пред гроба на майка си“ — спомня си бъдещият фюрер.

Годините непосредствено след края на войната в една страна, претърпяла поражение и понасяща несправедливо тежките условия на Версайския мирен договор, години на трагична икономическа криза, безработица и галопираща инфлация, предоставят на Хитлер възможността да влезе в политиката. Той отдава поражението на Германия — този „нож в гърба“, както той го нарича — не толкова на генералите, колкото на политиците и на егоистичните групови интереси на хора, според него предимно от еврейски произход. През ноември 1923 г. националсоциалистите правят неуспешен опит да завземат властта със сила. Въпреки че така нареченият „Бирен пуч“ се проваля, той дава на Хитлер ореола на мъченик, макар да излежава само девет месеца от петте години затвор, на които е осъден[215], както и възможност да направи своите цели публично достояние. Десет години по-късно той вече е безспорният лидер на Националсоциалистическата партия, унищожавайки всичките си политически противници било с честни, било с непочтени средства. Най-накрая е назначен от престарелия и оглупял германски президент Фон Хинденбург за канцлер и фюрер на Германия.

Стремителното му издигане във властта може да се обясни само на фона на политическата и икономическата криза, която довежда страната до безнадеждно състояние. Хитлер връща на нацията загубеното ѝ самоуважение и надеждата за просперитет. Злините, които представляват антисемитизмът и появилите се по-късно ужасни концентрационни лагери, са прикривани от погледа на благодарното общество или отиват в забвение. Дори избухването на Втората световна война е представено от най-ревностните му привърженици като натрапено със сила на германския народ. В ранните му години във властта Хитлер е по-отзивчив към политическите и социалните искания на нацията, но дори и от пръв поглед неговата хипнотизираща власт над хората изглежда смущаваща, ако не и трудно обяснима. Отговорът на загадката, свързана с неговия успех, се намира преди всичко в основните психологически нагласи на Хитлер и в евангелските послания, съдържащи се в тях. Освен това той е отличен артист, който режисира театралните си политически изяви пред масите с опитна ръка, експлоатирайки впечатляващата помпозност на церемонии, близки до религиозните, с помощта на които хипнотизира своята публика. Ролята си на своеобразен месия той изтъква посредством блясъка и ефектите, знамената, музиката и униформите, характерни за един обаятелен езически водач. Хитлер добре умее да преценява настроенията на присъстващите и да ги подтиква към възторжен отклик на това, което им представя.

Като повечето религиозни пророци той формулира едно просто и разбираемо послание, което прави обществено достояние в книгата си „Mein Kampf“[216], от която между другото се забелязва, че фюрерът е по-опитен в говоренето, отколкото в писането. „Вярвам, че такава е била волята Божия — едно [австрийско] момче да се премести да живее в Райха[217] и да израсне достойно за лидер на нацията — казва Хитлер през 1938 г. Подобно на Христос и аз имам дълг към своя народ.“

Корените на това послание трябва да се търсят в своеобразната каша от безкритично заимствани от философията и от историята факти, от личния му опит, натрупан през ранните му години, както и от специфичното състояние на неговия ум, което е принципно нестабилно. В основите на неговата философия лежи дълбоката му вяра в историческото предопределение на арийската раса, защото, както пише той, „кръвта е циментът на всяка цивилизация“. „Целият живот се крепи на три основни неща: — казва Хитлер на 2 април 1928 г. в Хемниц — борбата е баща на всички постижения, доблестта е заложена по рождение в кръвта, а водачеството е най-важната и най-сигурната защита.“

Изводът от тази доктрина, която завладява Хитлер до маниакалност, е, че основната пречка пред постигането на великите му проекти е зловредният заговор на еврейството, на пълното унищожаване на което той посвещава всичките си сили. „Евреинът е въплъщение на дявола и носи в себе си всяко зло.“ „Смесването на различните раси е първородният грях на човечеството.“ Той дори се тревожи, да не би да има нещо еврейско в рода си. Тези притеснения се основават на слуховете, че баща му вероятно е незаконороден син на Мария Ана Шикелгрубер — слугинчето, което може да е било прелъстено от някой член на семейство Франкенбергер, у което работи.

Възможно ли е да обясним от психологическа гледна точка състоянието на този човек, което го води до такива опасни заключения и в крайна сметка — до най-големите нещастия, които историята познава? Дали умът му не е бил засегнат от някакво органическо заболяване, което да е нарушило душевното му равновесие? Както в случая с Мусолини, съществуват предположения, подкрепени от масажиста на Хитлер — Феликс Керстен, че той страда от сифилис на нервната система, но тестът Васерман, на който фюрерът се подлага на 15 юни 1940 г., е отрицателен. Макар че проявява болезнено сексуално влечение, Хитлер, изглежда, е бил импотентен. Племенницата му, Гели, за връзката му с която се намеква, твърди, че той се възбужда от „мазохистични копрофилски перверзии“, тоест получава сексуална наслада, когато неговата партньорка дефекира или уринира върху главата му. Но тези неща, както и слуховете за сифилитичната му инфекция, не могат да бъдат потвърдени от независим източник. Не е сигурно и предположението на личния му лекар, д-р Теодор Морел, че Хитлер страда от маниакално депресивна лудост вследствие от прекарания енцефалит.

Но в случая с д-р Морел нещата стоят по друг начин. Независимо че спомените му често не са надежден източник на информация, в своите дневници лекарят отбелязва, че години наред Хитлер има стомашно-чревни оплаквания — вероятно от хроничен холицистит или от някакво заболяване на жлъчката, които предизвикват силни болки в дясната горна част на коремната кухина. (David Irving, The Secret Diaries of Hitler’s Doctor. New York, 1983.) В резултат на това фюрерът се подлага на почти вегетарианска диета и е принуден да взема таблетките, които д-р Морел му предписва. Този медик е избран за личен лекар на фюрера през 1936 г. и има репутацията на специалист по кожни и венерически болести, но в книгата си Тревор-Ропър го нарича „знахар“ и „шарлатанин“ (H. R. Trevor-Roper, The Last Days of Hitler. London, 1978). За оплакванията на Хитлер Морел му предписва лекарства, които — както в случая с президента Джон Кенеди — в крайна сметка влияят зле на цялостното му здравословно състояние. По съвет на Морел за облекчаване на стомашните газове Хитлер взема до шестнадесет от хапчетата на д-р Кьостлер, които съдържат стрихнин и атропин. Освен това Морел предписва на фюрера метамфетамини — приемани през устата и венозно, от които болките на пациента временно се облекчават и настроението му се подобрява. Предписват му и два вида много популярни по онова време таблетки с витамини, които съдържат кофеин и первитин, поръчвани в огромни количества, за да може Хитлер редовно да ги приема. Макар повечето подобни хапчета да са безвредни и да не влошават състоянието на пациентите, ефектът от натрупването на многото лекарства, които лекарят предписва на Хитлер, води при него до амфетаминово отравяне. То вероятно уврежда сериозно и нервната му система, предизвиквайки превъзбуденост и раздразнителност, безпокойство, безсъние, напрегнатост, словоохотливост, неспособност да взима правилни решения и параноя — все симптоми, които са характерни за личността и поведението на фюрера.

Освен това съществуват достатъчно данни, въз основа на които може да се заключи, че през последните години на Втората световна война здравето на Хитлер системно се влошава в други аспекти от физическо естество. В последните години от живота си той проявява някои признаци на Паркинсон, което вероятно се отразява неблагоприятно и на способността му да преценява нещата. В края на войната Хитлер взема импулсивни и понякога твърде неочаквани решения, които имат катастрофални последици за военните усилия на германците. Направените електрокардиограми показват, че той може би е страдал и от „бързо прогресираща форма на коронарна атеросклероза“, както и че запушени кръвоносни съдове в областта на врата вероятно са причинявали объркване на съзнанието поради ограничения достъп на кислород до мозъка.

Сами по себе си тези симптоми, които се проявяват главно през последните години от живота му, не могат да обяснят крайностите в поведението на Хитлер — неговата параноя и мегаломания, недоверието му към мнението на другите, неговата строгост и суровост към всички извън тесния му семеен кръг и маниакалната му убеденост, че е привилегирован от съдбата да постигне целите си. Оставаме с впечатлението, че характерът на Хитлер, обуславящ и водената от него политика, се дължат най-вече на неговите личностни проблеми. В добре аргументираната си студия д-р Парк предполага, че Хитлер вероятно е бил жертва на психомоторна епилепсия, произтичаща от темпоралния лоб (слепоочния дял) на мозъка. „Личностният му профил — пише ученият — съвпада с този на страдащите от този вид психомоторни пристъпи“ и е причина за появата на безпричинен страх, на съноподобни налудничави идеи, на речеви автоматизъм, на агресивно и параноично поведение. За подобно заболяване обаче не разполагаме с данни от електроенцефалограма, а голяма част от горепосочените симптоми са типични и при други психични увреждания. (В. Е. Park, The Impact of Illness on World Leaders. Philadelphia, 1986, pp. 149–219, 343–353.)

Без съмнение униженията, на които фюрерът е подлаган като дете и в младежките си години, го карат да търси компенсации, създавайки особен свят на грандиозните фантазии. Хитлер си остава много самотен човек, който трудно намира близки приятели. Разделя се с единствения си приятел от младежките години, Аугуст Кубичек. Друг свой близък, Ернст Ром, осъжда на смърт[218]. Подчинените му са обикновено хора под средното — било физическо, интелектуално или морално ниво: Херман Гьоринг, командващият Военновъздушните сили на Райха, е пристрастен морфинист; Щрайхер — гаулайтер и издател на нацисткия седмичен вестник, „Der Sturmer“ („Щурмовак“) е сексуално перверзен човек; а Гьобелс е с протеза на единия крак. Ева Браун, неговата близка приятелка, за която се оженва в навечерието на своето самоубийство, се оказва като гъба, която е в състояние да попие и успокои лошите му настроения (както става и когато слуша музиката на Вагнер). Тя почти не се интересува от политика и ролята ѝ се свежда до тази на любящото и вярно куче.

При своето безгранично себелюбие Хитлер, естествено, не понася някой да му противоречи. В противен случай избухва в гняв, наподобяващ яростта на полудял човек. Когато един негов гост от Швеция, Биргер Далемс, му казва, че Англия вероятно ще се обяви в защита на Полша, „говорът му започна да става все по-изопачен и цялото му поведение бе като на човек, който сякаш не е на себе си“. Генерал Гудериан, началник на германския Генерален щаб, разказва как през февруари 1945 г. видял намиращия се до него Хитлер „с бузи, зачервени от гняв, и целия треперещ… от ярост, напълно неспособен да се владее. След поредния изблик на гняв, Хитлер започна да се разхожда по килима, след това внезапно спря точно пред мен и хвърли поредното си обвинение в лицето ми. Гласът му почти достигна до крясък, очите му сякаш щяха да изхвръкнат от орбитите, а вените на слепоочията му бяха видимо изпъкнали.“ Ойген Долман, доверено лице на Химлер, си спомня как само при споменаването на заговора на Ром от 1934 г. Хитлер „подскочи като ужилен, с пяна на устата… се разкрещя, че ще налага най-страшни наказания… Гневът му продължи цели тридесет минути; хората, които бяха при него, помислиха, че е полудял.“

Хитлер, както и Мусолини, започва да възприема действителността все по-неадекватно. Така той заживява все по-често в собствения си нереален свят на илюзии и това е израз на нарушеното му душевно равновесие. Подобно на римските императори, Хитлер си присвоява статута на полубожество — „върховно олицетворение на динамичния и многолик народ“, „мистична и магнетична сила, която обединява Народ и Държава“, „въплъщение на Народния дух; и единствено чрез тази интерпретация народът може да бъде доведен до пълната си реализация“. Подобни мисли са по-скоро плод на болен мозък, на увредено съзнание, отколкото на логично мислене. Последните си дни Хитлер прекарва в отдалечения и подобен на крепост военен комплекс „Волфсшанце“[219] — или в берлинския си бункер, където, докато неговият илюзорен свят се сгромолясва върху главата му, той крои планове да построи наново родния си град Линц.

Макар че и Хитлер не може да бъде наречен луд в клиничния смисъл на думата, той дори в по-голяма степен от Мусолини се намира на ръба на умопомрачението. Психиката му, изглежда, е затормозена от стечение на различни неблагоприятни обстоятелства — нерадостно детство и млади години, интоксикация на организма вследствие от приемане на големи дози медикаменти, начален стадий на Паркинсон. Изследователят Робърт Уайт предполага, че от съвременна гледна точка много от симптомите, проявили се при Хитлер, показват гранично състояние между нормална психика и личностни отклонения. (Robert Waite, The Psychpatic Code: Adolf Hitler. New York, 1977, p. 378.) С други думи, трябва да признаем, че ключът към разгадаването на личността на Адолф Хитлер лежи в дълбоките кладенци на неговото подсъзнание.

* * *

Наред с Хитлер и Мусолини третият велик диктатор на двадесетото столетие, Йосиф Сталин, изглежда загадъчен и потаен, обгърнат в мистериозност, който много рядко се показва пред народа или се изявява в реторичното поприще. Сталин създава, „и то не само у мен — спомня си видния руски революционен деец и учен Николай Суханов, по-късно станал жертва на Сталиновите репресии[220] — впечатлението за нещо сиво и неясно, което от време на време едва се мержелее и после пак изчезва, като не оставя никакви следи след себе си.“ Въпреки това той се превръща в обект на култ в не по-малка степен от Мусолини или Хитлер и в това му проявление образът, който си изгражда, е на вежлив, бащински настроен човек, който пуши лулата си, силно е привързан към децата и проявява скромност във всичко. „При мисълта, че живеем в дните на най-славния, единствения и неповторим Сталин, бих искал да викам с цяло гърло, да крещя и гръмогласно да нареждам в захлас. Ти си въздухът, който дишаме, нашата кръв, нашият живот! Затова ето, вземи ги, те са твои, велики Сталин!“ — пише руският писател Алексей Толстой. (Alex de Jonge, Stalin and the Shaping of the Soviet Union. London, 1986, p. 304.)

В училище децата пеят:

„Зад стените на Кремъл има един човек,

който познава и обича страната ни;

Щастливи и блажени сме благодарение на него;

Той се казва Сталин и велико е неговото име!“

(Robert H. McNeal, Stalin Man and Ruler. London, 1988, p. 227.)

Статуята на този човек, висока 16,5 метра, поставена на пиедестал от около 33 метра, е издигнат в столицата на Съветска Армения.

Подобно на Мусолини и Хитлер, Сталин умее да омагьосва и заблуждава своя народ. Като тиранин той има още по-зловеща слава, имайки предвид терорът, който налага, произволните убийства и жестоките наказания в трудовите лагери на ГУЛАГ, на които се крепи режимът му. Безкрайната върволица от неговите жертви наброява най-малко пет милиона души, ликвидирани по негова заповед. Само за един ден през декември 1938 г. той подписва 3182 смъртни присъди. Масово разпространяваният му образ се намира на светлинни години от действителността. И въпреки това претенциите му за гениалност в известен смисъл не могат да бъдат оспорени. Сталин е талантлив организатор и гениален манипулатор на масите, макар методите му да са безмилостни и брутални. На един по-ранен етап от развитието му той е истински запленен от някои идеалистични схващания в марксизма, но този идеализъм бързо е подчинен на стремежа му към властта, към потушаването на всяка критика и към налагане на всяка цена на политиката, която води.

В политическо отношение Сталин е пряк наследник на управленските методи на Иван Грозни и Петър Велики, които той много цени. В разговор с режисьора на филма за Иван Грозни — Сергей Айзенщайн, и с актьора, изпълняващ ролята на царя, Сталин хвали цар Иван като „велик и мъдър владетел, който предпазва страната от чужди влияния и се опитва да доведе докрай процеса на обединение на Русия“. (Robert H. McNeal, Stalin Man and Ruler, p. 298.) Подобно на Петър I руският диктатор гледа на себе си като на създател на нов ред в обществото, олицетворение на който е самият той. Дори и гощавките, които организира, напомнят понякога Царпетровите „заседания на пияния синод“ — пиянство и груби шеги. Сталин обича детинските елементарни шегички като например поставянето на гнили домати на столовете, на които ще седнат гостите му. Милослав Джилас си спомня как по време на един банкет на гостите е наредено да познаят каква е температурата навън под заплахата, че ще трябва да изпият по чаша водка за всеки сгрешен градус. (Robert H. McNeal, Stalin Man and Rider, p. 265.)

Както вече видяхме, в характерите на Иван Грозни и Петър Велики има елементи на психотична невроза, ако не и на нещо по-лошо, предизвикани от прекараните заболявания. Какво може да се каже по този въпрос за Сталин? На външен вид той създава впечатление на напълно нормален, макар и непривлекателен човек, който далеч не е такъв позьор като Мусолини и Хитлер, а за сметка на това се отличава с хладна пресметливост на политик, който се стреми към властта на всяка цена. Въпреки това се предполага, че той също е имал здравословни проблеми — нарушена функция на щитовидната жлеза — хипотиреоиден оток, който може би е предизвикал и известни отклонения в мисленето. (H. L’Etang, The Pathology of Leadership. London, 1969, p. 194.) Има и някои малки физически деформации: срастване на втория и третия пръст на левия му крак, а вследствие на отравяне на кръвта левият му крак е постоянно подут (поради което през 1916 г. е определен като негоден за военна служба), но почти до края на живота си не проявява признаци на умствена или физическа деградация.

Съвременниците му не се съмняват, че той е напълно нормален. Дъщеря му Светлана твърдо заявява, че „никой при никакви обстоятелства не бива да смята баща ѝ за невротик“. Чак след смъртта на диктатора Никита Хрушчов казва, че разсъдъкът на Сталин е „нездрав“ и „болен“ и твърди, че през последните години от живота си е бил умствено неуравновесен: „Още по време на войната Сталин вече не е съвсем добре с главата.“ (Robert H. McNeal, Stalin Man and Ruler, p. 182.) По този повод Шостакович коментира, че Сталин е умствено неуравновесен човек, добавяйки, че „в това няма нищо странно — има толкова много луди владетели; ние в Русия също си имаме няколко“. Според един от биографите му някои доказателства за такова умопомрачение се основават на сведения от Британското посолство. В тях се твърди, че когато на личния му лекар било наредено да го подложи на медицински преглед, довели няколко души, които външно приличали на диктатора, така че докторът да не познае сред тях истинския Сталин. (Alex de Jonge, Stalin and the Shaping of the Soviet Union, p. 378.) И все пак едва ли Сталин е бил луд в истинския смисъл на думата. Историята на неговия живот обаче, стремежът към властта и злоупотребите с нея оставят впечатление за анормалност, която граничи с психично увреждане. Затова не можем да не направим заключението, че случаят на Йосиф Сталин много прилича на това, което днес наричаме психопатия или социопатия.

Детството му показва как става формирането на бъдещия психопат. Той е роден през 1879 г. в жалък коптор в малкото грузинско градче Гори и получава името Йосиф Висарионович Джугашвили. По-късно неговият доверен човек Берия преобразява родната му къща в мраморно светилище. Подобно на Хитлер и Мусолини, Сталин има тежко детство; мрази баща си Висарион, обущар, който едва свързва двата края, но обожава майка си, Екатерина Геладзе. Според една често повтаряна легенда бащинството се приписва на известния руски пътешественик Николай Пржевалски, който наистина има кратка връзка с майката, но освен известна физическа прилика между Сталин и Пржевалски други доказателства за тази хипотеза няма. Що се отнася до Висарион, той е пияница, който бие жена си и сина си, и тъй като не е в състояние да упражнява занаята си, се принуждава да стане наемен работник в кожарската фабрика на Аделханов в Тифлис[221]. Малко по-късно е убит с нож по време на пиянска свада. Това се случва през 1890 г., когато Сталин е само на единадесет години. Макар че бие детето, майка му има амбициозни планове за неговото бъдеще. Тя е пестелива и прави всевъзможни икономии; работи като шивачка и перачка, за да събере пари и да изпрати Йосиф в църковното училище в Гори. Екатерина до края на живота си остава дълбоко вярваща християнка. Създадената по-късно сталинистка легенда разказва за топлата обич между майка и син, но доказателствата за това са неясни. Когато майка му умира, Сталин нито присъства на нейното погребение, нито позволява на гроба ѝ да бъде поставен кръст. Но без съмнение той е интелигентно момче, което благодарение на усилията на майка си (защото баща му иска да го направи фабричен работник) завършва първо църковното училище в Гори, а след това, вече петнадесетгодишен, става семинарист в Тифлис с перспективата да бъде ръкоположен за свещеник. „Колко жалко, че не стана свещеник“ — казва майка му малко преди да почине през 1936 г.

Сталин ненавижда баща си. „Ужасяващият и с нищо незаслужен бой превърна момчето в не по-малко твърд и безсърдечен човек от баща му. И понеже хората, дължащи своя авторитет на властта или на възрастта си, му напомняха за баща му, скоро у него се породи чувство за мъст спрямо всички, които стояха над него. Така още от детинство той започна да крои планове за осъществяването на намерението си за мъст и това се превърна в цел, на която беше подчинено всичко останало“ — спомня си по-късно неговият съвременник и съученик Йосиф Иремашвили. „Враждебните сили, олицетворявани от баща му, по някакъв начин се внедряват в самия него“ — пише Робърт Тъкър в книгата си, посветена на Сталин. (Robert Tucker, Stalin as Revolutionary 1879–1929. A Study in History and Personality. New York, 1973, p. 74.)

Отношението му към неговата майка е двойствено. Иримашвили пише: „Той е отдаден само на една личност — майка му.“ Сведенията за дълбоки чувства към нея обаче са твърде ограничени. Екатерина без съмнение е робски отдадена на сина си и нежните ѝ чувства към него са безгранични, но не се знае доколко той наистина ѝ отвръща със същото. От друга страна, може да се предположи, че Сталин е знаел за вярата, която майка му храни към него и това му помага да придобие самочувствие, довело до неговата твърда увереност в собствените си възможности.

Малкото, което знаем за училищните му години, ни го представя като саможив и побойник. По думите на Иремашвили Сталин е „неуравновесен човек без задръжки, когато е решил да постигне нещо. Обича природата, но не и живите същества. Не изпитва съчувствие нито към хората, нито към животните. Дори още като дете се отнася с презрение към радостите и скърбите на съучениците си. Никога не съм го виждал да се усмихва.“ „Като дете и юноша — добавя същият автор — той беше добър приятел на тези, които се подчиняваха на нетърпящата му възражение воля.“ Още от младини Сталин започва да се самоидеализира и да се идентифицира с безстрашни герои от художествената литература, за които много обича да чете — например за храбрия бунтовник Коба, който за собствените си грешки отмъщава на враговете си, както го описва в романтичната си повест известният грузински писател Александър Казбеги, „Отцеубийца“. За известно време Йосиф Висарионович използва прякора Коба.

В семинарията младежът се слави с хубавия си глас и редовното посещаване на църковните служби. Въпреки това престоят му там не оказва никакво съществено въздействие върху по-нататъшния му живот. Строгият режим в учебното заведение само засилва растящия му антиклерикализъм. В доклада на един училищен инспектор се казва: „Той няколко пъти възразява на инспекторите. Ученикът Джугашвили е груб и непочтителен към хората с авторитет и власт и упорито не се покланя на един от учителите.“ Постепенно Йосиф губи интерес към заниманията в семинарията и нехае за ученическите си задължения, все по-силно привлечен от радикалната политическа пропаганда. По късно той твърди, че затова е изгонен от семинарията през 1899 г., но по-вероятната причина е, че не се явява на някакъв изпит. Въпреки това, изглежда, формата на семинаристкото обучение, основаващо се на строго индоктриниране на учениците, задължени механично да зазубрят материала, оказва силно влияние върху Сталин, който по същия начин усвоява и по-късно интерпретира марксизма.

От детството у него остава едно дълбоко негодувание не само срещу всеки авторитет, но и въобще към средата, в която е принуден да расте. Той е грузинец по рождение и така и не загубва напълно грузинския си акцент, когато говори руски. Въпреки това вероятно заради някакво подсъзнателно желание за мъст към родната страна, която го е лишила от топлина и грижи, Сталин не изпитва симпатия към Грузия и брутално потушава през 1921 г. избухналото там националистическо въстание. Комплексът му за малоценност може би се подсилва и от собствената му непривлекателност — той е нисък (ръстът му не надминава 1,62 м.), а лицето му е набраздено от сипаница. Според един от днешните изследователи на Сталин:

„Неговото поведение по-късно отразява някакво подсъзнателно и ирационално желание да потиска тревогите си заради болезнения си нарцисизъм, породен от крещящото несходство в отношенията с бруталния му баща и фанатично преданата му майка, което прави вътрешния конфликт на личността му неизбежен… Той обожава себе си и същевременно се ненавижда. Първото намира израз в нарцистичния култ към неговата личност. Второто се проявява в установения от него режим на терор, при който омразата към себе си се обръща навън, особено към лица, които напомнят с нещо за собствената му латентна хомосексуалност.“ (Daniel Rancour-Lafferiere, The Mind of Stalin. A Psychoanalystic Study. Ann Arbor, 1988, pp. 118–119.)

Цитираният по-горе учен, както става ясно, предполага, че Сталин е изпитвал хомосексуално влечение към Хитлер — неговият „любим“ агресор. Освен това е възможно диктаторът да е имал сексуална връзка и с един от телохранителите си, но това са само предположения, които засега не могат да бъдат доказани. Но колкото и спекулативни и пресилени да изглеждат подобни обяснения, все пак отношението, което вождът по-късно има към своите колеги във властта, със сигурност се дължи не толкова на неговото преминаване на марксистки позиции, колкото на преживяното в детските и младежките му години.

Издигането на Сталин от обикновен радикален агитатор и политически затворник до секретар на партията и така в негласен държавен глава в навечерието на Лениновата смърт, е въпрос, с който се занимават историците. Веднъж взел властта в свои ръце — тази власт, на която той вероятно е гледал като на компенсация за лишенията в ранните му години, Сталин се проявява като безчувствен, самовлюбен, жесток и самодоволен политик, който грубо смазва противниците си. По този повод видният деец на партията Бухарин коментира:

„Той е нещастен от факта, че не може да убеди никого, включително себе си, че е по-велик от всички други, и тази неудовлетвореност е може би единственото човешко чувство у него. Но това, което не е известно и е твърде дяволска работа, е, че поради своето нещастие той не може да не отмъщава на хората и особено на тези, които в някакво отношение го превъзхождат или са по-добри от него… той е тесногръд, зловреден човек — по-скоро не човек, а дявол.“ (Robert Tucker, Stalin as Revolutionary 1879–1929. A Study in History and Personality, pp. 424–425.)

Сравнявайки Сталин с Ленин, бившият личен секретар на Йосиф Висарионович, Борис Базанов[222], заявява: „и двамата притежаваха маниакална жажда за власт, но Сталин, изглежда, се е стремял към нея, за да я използва подобно на Чингиз хан, без да се терзае от съмнения от сорта «За какво би послужила подобна неограничена власт?» (Alex de Jonge, Stalin and the Shaping of the Soviet Union, p. 104.)

Още в самото начало на Руската революция болшевишките лидери Ленин и Троцки превръщат терора в средство за водене на политика, насочена както към овладяването, така и към запазването на властта. В този аспект управлението на Сталин се различава от тяхното само в степента на наложения терор по време на безмилостните чистки на предполагаемите му противници, на кулаците, на Църквата, както и на най-близките му съратници. «Като си спомням приятелите си, всичко, което виждам, са трупове — планини от безжизнени тела» — пише Шостакович. Такива патологични мащаби придобива разправата на Сталин с всички, които застават или се предполага, че биха застанали на пътя му. Те са изпращани в трудови лагери, управлявани от зловещия ГУЛАГ[223], или просто са изтезавани и разстрелвани. Така че още през 30-те години на XX в. се появяват съмнения дали Сталин е напълно нормален. Професор Макнийл твърди, че «при наличните данни е трудно да се докаже, че Сталин е умопомрачен още в края на 30-те години, но е трудно и да се приеме, че психичното му състояние през 1937 г. например е напълно нормално.» (Robert H. McNeal, Stalin Man and Ruler, p. 183.)

Връщайки Русия към самоизолация, Сталин на практика съсипва нейната икономика и допринася за развитието на болшевишкия империализъм, проявил се в заграбването на балтийските държави например, както и в задушаването на всяка демократична мисъл, което продължава чак до перестройката през 90-те години на XX в. По ирония на съдбата и поради фаталната грешка на Хитлер, Руско-германският съюз[224] се разпада и Сталин става съюзник на Рузвелт и Чърчил, които непрестанно заблуждава и надхитря. Дори безспорните лидерски качества, които Йосиф Висарионович показва по време на Втората световна война, както и жертвите, които руският народ е готов да даде, за да спре германското нашествие, не могат да заличат смъртоносната болест, с която Сталин заразява своята страна.

Тесногръд и жесток, той е маниакално подозрителен и постоянно се страхува от заговори за убийството му Храната, която яде, първо се опитва от прислугата му; чаят, който пие, се взема преди варенето от запечатани пакетчета, достъп до които има само един, специално определен за целта прислужник. Дори въздухът на кремълското му жилище се изследва за отровни съставки.

Сталин си остава човек без истински приятели, неспособен да полага грижи за другите; човек, който никога не е бил обект на истинска любов, но който също е лишен от нежни чувства. Говори се, че изпитвал някаква привързаност към първата си жена Екатерина Сванидзе, за която се жени през 1902 г. и която умира при раждането на техния син, но се знае със сигурност, че той я бие. Чуват го да казва на нейното погребение: «Това същество беше единственото, което размекваше твърдото ми сърце. С нейната смърт умряха и всичките ми топли чувства, които съм изпитвал към хората.» Според един от английските биографи на Сталин — Алекс де Джонг, «той е душевно осакатен човек извън света на чувствата поради своя недъг — което отваря широко вратите за неговите способности да върши зло и да изпитва омраза.» (Alex de Jonge, Stalin and the Shaping of the Soviet Union, p. 74.)

Йосиф Висарионович се жени втори път — за секретарката си Надежда Алилуева, предана комунистка, която си тегли куршума в пристъп на тежка депресия (сестра ѝ и брат ѝ страдат от шизофрения) през 1932 г., когато е само на тридесет и една години. Сталин не остава самотен вдовец, но няма и постоянна любовница. Отношенията, които поддържа с децата си, не са близки и дори понякога са враждебни. Синът му Яков, отчаян от отношението на баща му към него, прави несполучлив опит за самоубийство, а след това вбесява баща си, като се жени за еврейка. Пленен от германците — нещо, което Сталин смята за позорно, — той е застрелян от охраната на затворническия лагер, защото отказва да се прибере в бараката след вечерния час. По ирония на съдбата лагерът, в който се случва това — Заксенхаузен, по-късно руснаците превръщат в лагер на смъртта за германски военнопленници. Любовчията Василий — голямото разочарование на баща си — умира от алкохолизъм. Дъщерята Светлана, към която все пак проявява известна нежност, докато му се подчинява, най-накрая въстава срещу суровия режим, на който той я подлага, и се омъжва за евреин — неин първи съпруг. Сталин почти не проявява интерес и към осемте си внуци.

Основните черти на класическия психопат идеално съвпадат с характера на руския диктатор. Той е отхвърлен от баща си и преживява унизително детство. От друга страна, е безспорно интелигентен и способен човек, който не страда от самозаблуди или халюцинации и се държи напълно разумно. Но същевременно е изцяло влюбен в себе си, никога не поема вината и не изпитва никакви угризения. Така манипулира хората, че да обслужват личните му интереси, и умее да ги убеди в смисъла на своята политика, карайки ги да повярват, че тя защитава и техните интереси. Не е способен обаче да съчувства и да се грижи за другите и с лекота изпраща на смърт всички, които му опонират. Този самотен човек наистина е притежавал инстинктите на откачен американски масов убиец. Прекъсва връзките си с най-близките си хора; сексуалният му живот се състои от случайни връзки и е напълно безсъдържателен; притежава патологична неспособност да прояви приятелство и съчувствие. Неговият живот, отдаден на стремежа към властта, завършва след влошаване на състоянието му в края на 1952 г. от високо кръвно налягане и съпътстващите го проблеми, довели до смъртоносен инсулт[225].

* * *

Кариерата на румънския диктатор Николае Чаушеску, който заедно със съпругата си Елена беше екзекутиран по време на Румънската революция през декември 1989 г., донякъде напомня за живота и делото на Сталин, само че в умален мащаб. Селската среда, в която израства, го превръща в радикално настроен социалист. Обущар по професия, той достига до върховната власт, като отстранява всички съперници по пътя си. След това управлява Румъния в продължение на двадесет и четири години като тиранин и деспот, но в името на марксистките идеали, които — независимо дали са означавали нещо за него на младини — по-късно му служат единствено за параван, зад който се прикриват излизащите наяве лични амбиции. Все повече и повече Чаушеску става пленник на създадената от самия него легенда, че всичко, което е постигнал, се дължи на неговите способности и упорития му труд. Заобиколен от армия от ласкатели, които с готовност ръкопляскат на своя вожд подобно на армия от роботи, «кондукаторът»[226], както обича да го наричат, се превръща в «земен бог, чието име ще остане завинаги в историята».

Нехаещи за мизерията на народа, Чаушеску и съпругата му живеят в лукс. За да отбележат своите успехи, те, без въобще да се замислят, събарят шестнадесет църкви, три манастира и множество жилищни сгради в Букурещ и построяват булевард на социалистическата победа и дворец, който по своите размери и разкош надминава дори Версайския. За семейство Чаушеску румънският народ е пряк потомък на древните даки, а себе си народният вожд смята за приемник на император Траян — лош избор, защото по своя характер и действия той напомня повече за предшественика на Траян — Домициан. Мегаломан като Сталин, Чаушеску непрестанно се бои от възможен заговор. Храната му се опитва предварително и често сменя костюмите си, за да не би да са напоени с отрова. Критиците на неговия режим са бързо ликвидирани. На практика, колкото по-дълго се радва на неограничената си власт, толкова повече той затъва в един измислен свят на илюзии. Все още обаче не разполагаме с достатъчно доказателства дали е страдал от някакво психическо разстройство. За този полулуд диктатор казват, че «подобно на доктор Фауст, дяволът, когото призовава да му служи, става негов покорен слуга и му доставя цялото величие на всевластието — но само докато се стреми към това, което дяволът желае, защото щом започне да съжалява за Гретхените в дългогодишната си политическа кариера, собственият му покорен слуга се превръща в негов страховит господар, който напълно го съсипва.» (R. E. Money-Kyrle, Psychanalysis and Politics. London, 1951, p. 75.) Румънският драматург Йожен Йонеско заявява по този повод: «Чаушеску е луд човек. Жадната му за власт съпруга също е луда, а синът им е идиот; и на тримата е позволено свободно да издевателстват над 23 милиона души.»

* * *

Биологичният вид на диктаторите, на който Мусолини, Хитлер и Сталин са прототип, а Чаушеску е един от най-скорошните примери в Европа, не е изолирано политическо явление, характерно само за нашата съвременност или само за Европа. Угандийският лидер Иди Амин, за когото има съмнения, че е болен от сифилис, има редица прояви на душевна неуравновесеност, дори и да приемем, че племенните му чувства са основна причина за неговото жестоко и насилническо управление. Либийският ръководител полковник Муамар Кадафи, за когото има сведения, че е преживял не едно нервно разстройство, неведнъж е показвал липса на умствено равновесие — както в публичните си изяви, така и в речите си, което говори за признаци на лудост. Централноафриканският водач, император Бокаса I, беше без съмнение на ръба на лудостта и се смяташе за въплъщение на Наполеон.

Последното попълнение в тази опасна котерия е бившият иракски президент Саддам Хюсеин, който в безмилостния си стремеж към властта и във фанатичната защита на арабската кауза погази всички човешки права и свободи. Той е роден през 1937 г. в обикновено семейство. Още като съвсем малък баща му умира, а чичо му — армейски офицер, се отнася сурово към него и не проявява особена загриженост. След като се проваля в училище Саддам скоро намира сходство между собствените си стремежи и целите на Арабската социалистическа партия БААС и с нейна помощ впоследствие здравата си отмъщава за преживените в детството и в младежките години несгоди и изпитания. Подобно на Сталин, иракският диктатор става специалист по политическите убийства и се стреми да получи признание чрез убийството, нескопосано, както ще се окаже, на подкрепяния от комунистите военен лидер Абдел Карим Касем. Като професионален политически агитатор Саддам преследва успешно целта на своя живот, създавайки си образ на антиционистки и антиамерикански настроен политик, който се нрави на повечето араби. Макар че никога не успява да стане професионален военен, защото не е приет във Военната академия, той се представя като човек на пагона, призван да създаде единна арабска нация под негова власт. И тъй като е опитен пропагандатор, не пропуска да заблуди своите слушатели, че това ще бъде само от полза за тях. Самият Саддам е сунит по вероизповедание, но си измисля потекло, отвеждащо назад във времето до мъченически загиналия основател на шиитската секта имам Али. Освен това той гледа на Ирак през двадесетото столетие като на законен наследник на древните месопотамски империи на асирийци и вавилонци, чиито руини все още са пръснати из иракската пустиня. Като всички диктатори Саддам също се стреми да даде своя принос в строителство, което ще запази спомена за него за идните поколения. Той нарежда да бъде издигнат грандиозен паметник на победата в Багдад, представляващ две голи ръце, стискащи ятаганите на войната, кръстосани в зловеща арка за ознаменуването на осемгодишната кървава война с Иран.

Всички оценки за живите диктатори не трябва да излизат от сферата на хипотезите, защото не разполагаме с достатъчно данни за тяхното телесно и душевно здраве, за да направим по-точни заключения. Лесно е да предположим, че всеки диктатор или тиранин е бил или луд, или поне душевно неуравновесен човек. Но може да се възрази, че тези хора са по-широко скроени от нас, по-амбициозни, търсещи самоутвърждаването си като политици, способни да убедят не само себе си, но и своите народи, че по някакъв начин представляват въплъщение на изконните интереси на дадената нация. И все пак не можем да бъдем равнодушни, дори да няма достатъчно сведения, че това са умствено неуравновесени хора. Защото техните действия определено издават психопатично поведение.

Представата на диктатора за действителността е опростена, но твърде изкривена и с елементи на параноя. За него светът е пълен с добри хора и идеи, чието въплъщение е самият той, както и с лоши хора и идеи, които заплашват неговото съществуване, и затова трябва да бъдат унищожени. Всъщност поради своята недоверчивост — израз на присъщото му чувство за малоценност и несигурност, на диктатора му се струва, че всеки «добър човек» лесно може да се превърне в «лош човек» и следователно трябва да бъде ликвидиран. Диктаторът се стреми преди всичко да възстанови накърненото си самочувствие с някакво грандиозно постижение — материализация на желанието му за самовъзвеличаване посредством пищни церемонии и издигане на величествени сгради, предназначени за бъдещите поколения. Хитлер например постоянно ползва услугите на архитекта Шпеер, за да преустрои Берлин. Диктаторът придава смисъл на личните си стремежи, наблягайки на целите на обществото и на патриотизма. И понеже не може да понася унижения, критика или неподчинение, и приятелите, и враговете му са застрашени да станат жертва на неговите капризи. За да удовлетвори личните си потребности — както по време на своя поход към властта, така и след нейното овладяване, диктаторът използва терора и заплахите, за да ликвидира своите съперници и да победи враговете си. Той налага волята си със сила и пропаганда, но и по пътя на убеждението. Създава митове за себе си, с цел да утвърди героичните си качества, които нямат почти нищо общо с действителността. Диктаторът става жертва на самозаблудата, която твърде вероятно води не само до неговия провал, но и предизвика неописуеми страдания на много други хора. По думите на Мъни-Кърл диктаторът живее «в нещо като собствена джунгла, населена с лъжливи приятели и коварни врагове, винаги готови да го вкарат в капан, от които той постоянно трябва да се защитава чрез изключителните си способности. В основата на неговото заболяване е изкривената представа за истината за света.» (R. E. Money-Kyrle, Psychanalysis and Politics, p. 76.)

Биографиите на диктаторите през двадесетото столетие бяха използвани като обобщение — в най-общия смисъл на думата — на темата на тази книга: как психически неуравновесените личности, натоварени с върховна власт, могат да вземат решения и да провеждат политика, която да се отрази (често твърде пагубно) върху живота на милиони техни сънародници. Последствията от действията на Хитлер или на Сталин — да оставим настрана другите злодеи на нашето време като Мао Дзедун или аятолах Хомейни например — са наистина неизмерими.

Въпреки че стана модно историческото развитие да се обяснява единствено от гледна точка на социалните движения и имперсоналните сили, историкът поема голям риск, ако не отчете ролята на личността в историята. Дори водачът да е само изразител на стремежите на едно социално движение, което го е издигнало на власт, силата, с която той или тя разполага във всеки момент, може до голяма степен решително да повлияе, а даже и да промени хода на историята. Вече доказахме как подобни решения понякога са резултат не толкова от осъществени политически идеи, колкото от лични предпочитания и стремежи, които в отделни случаи могат да бъдат моделирани от физическо заболяване или умствена неуравновесеност.

Може би още по-смущаваща, както вече посочихме, е лекотата, с която обикновените хора могат да бъдат измамени и манипулирани, за да дадат своята екзалтирана подкрепа на много опасни каузи, скрити зад някакъв патриотичен, религиозен или друг идеологически параван. За съжаление няма никакви гаранции, че в един момент от бъдещото ни историческо развитие тълпите няма отново истерично да приветстват поредния откачен диктатор или политик с помрачено съзнание, обявил се за спасител на своята нация от сполетелите я злини.

«Луд свят! Луди крале! Лудо творение!» — както казва незаконороденият син[227] от Шекспировата драма «Крал Джон». Нима няма да се поучим от досегашната история на човечеството? Макар лудите крале и кралици вече да са се превърнали в бледи призраци, оттеглили се в отдавна забравени времена, проблемите, преследвали техните неуравновесени личности и отчасти допринесли за психическата им нестабилност, още не са изчезнали напълно.

Все още около нас се носи миризмата на барут, а и на доста по-неприятни неща от нажежената атмосфера в международните отношения; все още немалко луди политици парадират със своите мании и амбиции, прикрити с алтруизъм и патриотизъм; все още има диктатори, които упражняват огромна власт и се крепят на постовете си поради страха, който внушават, и по волята на хората, които омагьосват с демагогията си. Неприкритият и брутален поради тоталното си безсмислие тероризъм браздеше земята на Северна Ирландия и процъфтяващите някога градове на Ливан, Босна и безброй други места. Ако неуместният религиозен ентусиазъм, макар и все още зловредно активен в някои краища на ислямския свят, се е превърнал вече в умираща кауза, други цели — социални и политически, могат да провокират ирационални обществени реакции. Във време, в което би следвало да проявяваме толерантност, продължава почти винаги неоправданото преследване на малцинствата, независимо дали става дума за цветнокожи, хомосексуалисти, евреи, или за всеки, който се различава от общоприетите норми на поведение. Хората все още говорят за война сякаш са полудели или са забравили миналото, което неведнъж показва пълното безсмислие на човешките жертви, които взима войната.

Кога най-сетне ще проумеем всичко това? «Да можеха хората да се учат от историята, какви уроци щяха да открият в нея!» — възкликва още през 1831 г. големият английски поет-романтик Самюъл Колридж. — Но амбициите и партийните пристрастия заслепяват и светлината, която ни дава натрупаният опит, е като фенер на кърмата, хвърлящ отблясъци по вълните зад нас!“ Стряскащо е наистина, че през 1993 г. хората бяха готови да приемат и да приветстват лесните обещания на своите лидери със същата доверчивост, както в ранните години на Римската империя. Може би защото често пъти не могат да разберат истинските си интереси или ако пък ги знаят, са безпомощни да ги осъществят на практика. „Светът е полудял, господа!“ — това е красноречивото заглавие на една от най-известните комедии на английския драматург Томас Мидълтън[228].

Но нека не завършваме с песимистичен тон. Изглежда, хората често са увлечени от хода на историята, който не могат да контролират, и стават жертва не толкова на божествено предопределение, колкото на земната си орис. Настоящото изследване обаче показва, че отделната личност на практика може да играе важна роля във формирането и насочването на историческите процеси. Днес всеки буден и образован човек има поне възможността да подложи на съмнение измамния идеализъм на самовлюбените политици, които независимо от ораторския си талант са негодни да носят политическа отговорност.

Родословни дървета

Приложение

1

такива, които не владеят своето съзнание. — Б.пр.

2

Болестни изменения в течните среди на организма — кръв, лимфа, тъканна течност. — Б.пр.

3

равносилно на Бог. — Б.пр.

4

вж. библейската книга Даниил 4:28–34. — Б.пр.

5

наречен Безземни, 1199–1216. — Б.пр.

6

изпълнен с бесове. — Б.пр.

7

Омагьосания. — Б.пр.

8

Книга за свещените лекарства. — Б.пр.

9

според евангелията. — Б.пр.

10

нещастието да не е с всичкия си. — Б.пр.

11

пълна загуба на своя разсъдък. — Б.пр.

12

От Адам дьо ла Ал. — Б.пр.

13

първоначално болница приют за бедни. — Б.пр.

14

ранна форма на слабоумие. — Б.пр.

15

преждевременен. — Б.пр.

16

отнасящи се до допира. — Б.пр.

17

паралитично слабоумие. — Б.пр.

18

от „мелайна холе“ — черна жлъчка. — Б.пр.

19

прочутия издател на Шекспировите произведения. — Б.пр.

20

известната любовница на Байрон. — Б.пр.

21

двойно управление, тоест поделяне на властта между императора и Сената. — Б.пр.

22

Син на обожествения през 42 г. пр.Хр. — две години след смъртта му, Гай Юлий Цезар. — Б.пр.

23

родителка на целия свят. — Б.пр.

24

днешния остров Вентотене в Тиренско море. — Б.пр.

25

игра на думи с името Тиберий; означава нещо като Пияндура. — Б.пр.

26

Друз. — Б.пр.

27

най-нещастен от всички на този свят. — Б.пр.

28

по което телата на екзекутираните престъпници били влачени с куки към река Тибър, за да бъдат изхвърлени. — Б.пр.

29

за разлика от Тиберий. — Б.пр.

30

най-жадният за злато владетел. — Б.пр.

31

XXIII песен, стих 723. — Б.пр.

32

тоест самият Калигула. — Б.пр.

33

вж. подробности за това в следващия абзац. — Б.пр.

34

отново на същото място у Светоний. — Б.пр.

35

наречена Младша, за да бъде различавана от другата Агрипина — „Старша“, майката на Калигула. — Б.пр.

36

синът на Агрипина. — Б.пр.

37

в чест на богинята на мъдростта и познанието Минерва. — Б.пр.

38

„Какъв артист си отива!“. — Б.пр.

39

Водач на света, Основател на градове, Непобедим, Свръхмощен победител на амазонките. — Б.пр.

40

както видяхме малко по-горе. — Б.пр.

41

„с особена жестокост“. — Б.пр.

42

Хелиогабал, семитско божество на непобедимото слънце, въведено в Римската империя. — Б.пр.

43

неговата и тази на привържениците на Северите. — Б.пр.

44

на финикийски; Ищар в Месопотамия. — Б.пр.

45

от корени на билката Alkanna tinctoria. — Б.пр.

46

Юлия Мамея и Юлия Соемиада. — Б.пр.

47

бабата на Александър, Юлия Меза. — Б.пр.

48

пристигнал заедно с Елагабал в Рим. — Б.пр.

49

Плантадженет на английски. — Б.пр.

50

нафората. — Б.пр.

51

недопустимо за добрия християнин. — Б.пр.

52

или Ришар дьо Омет, ако името му се произнесе на майчиния му френски език. — Б.пр.

53

на английски Уилям Лонгсорд. — Б.пр.

54

на френски Артюр дьо Бретан. — Б.пр.

55

тоест за престолонаследник. — Б.пр.

56

Едуард. — Б.пр.

57

става дума за Пиърс Гавестън. — Б.пр.

58

„Веднага извика обратно в Англия своя любим Пиърс Гавестън“, както пише Ранулф на същото място. — Б.пр.

59

крал Едуард II. — Б.пр.

60

по народному гуша или живеница. — Б.пр.

61

за да търси подкрепа срещу съпруга си Едуард. — Б.пр.

62

Гавестън. — Б.пр.

63

празнуван от англиканската, католическата и протестантската църква на 29 септември. — Б.пр.

64

които отправят към него такива искания. — Б.пр.

65

Болинбрук, бъдещия английски крал Хенри IV. — Б.пр.

66

управлявала Англия един век по-късно; от това време е най-ранният запазен портрет на младия крал Хенри VI. — Б.пр.

67

в Оксфорд. — Б.пр.

68

25 март. — Б.пр.

69

Двама съвременници на събитията, членове на висшето английско общество. — Б.пр.

70

27 декември. — Б.пр.

71

тоест на 7 януари. — Б.пр.

72

членове на Камарата на лордовете. — Б.пр.

73

за различните им големи и старателни грижи и за всичко това, което направиха за личността на господин краля. — Б.пр.

74

придворни фаворити, носещи това подигравателно име на известния род дребни маймуни. — Б.пр.

75

буквален превод: „като някой човек с нездрав разум той си служеше с глупешки слова и правеше пред приближените си жестове, неподобаващи на неговото кралско величие“. — Б.пр.

76

„Върни се назад, защото си предаден.“. — Б.пр.

77

Chronique de Froissart, cap. XV, pp. 48–49; буквален превод: „Тази болест постигна краля поради душевно разстройство. Той твърде много е наследил здравословните проблеми на майка си.“. — Б.пр.

78

на 25 октомври 1415 г. — Б.пр.

79

„Направете път на кралското правосъдие!“, Chronique du religieux de St. Denis, vol. VI, p. 72. — Б.пр.

80

„прочистване през главата“. — Б.пр.

81

„Вредно влияние“. — Б.пр.

82

кърпа за покриване на главата на покойника, свалена според казаното в Евангелието от Йоан 20:7 от възкръсналия Христос и станала обект на религиозно преклонение. — Б.пр.

83

свален от престола и оставен да умре от глад през 1400 г. — вж. в глава „Средновековна трилогия“. — Б.пр.

84

престолонаследник. — Б.пр.

85

известен и като Фелипе I, крал на Кастилия. — Б.пр.

86

под името Карл V. — Б.пр.

87

13 април. — Б.пр.

88

Карлос I като крал на Испания и Карл V като император на Свещената Римска империя. — Б.пр.

89

Карлос. — Б.пр.

90

всички цитати до края на тази глава, които нямат препратки, са взети от книгата на M. Gachard, Don Carlos et Philippe II, 2 vols. Bruxelles, 1863. — Б.пр.

91

Паоло Тиеполо. — Б.пр.

92

„защото грънчарят не обича другите грънчари“. — Б.пр.

93

в Алкала де Енарес. — Б.пр.

94

личен секретар на кралица Елизабет I. — Б.пр.

95

„бедната дама отслабна видимо“. — Б.пр.

96

„връзки с жени“. — Б.пр.

97

„полумъж по природа“. — Б.пр.

98

„цяла нощ прекара в бардака без достойнство и твърде арогантно“. — Б.пр.

99

принц на Оранж в Нидерландия. — Б.пр.

100

Фелипе II. — Б.пр.

101

на път за въстаналите нидерландски провинции. — Б.пр.

102

Хуана Лудата. — Б.пр.

103

кралица Елизабет. — Б.пр.

104

папата. — Б.пр.

105

на Карлос. — Б.пр.

106

„Неповторимият“. — Б.пр.

107

защитник на вярата. — Б.пр.

108

Никола Гранвел — съветник на император Карл V и баща на кардинал Антоан Гранвел. — Б.пр.

109

Ан Болейн. — Б.пр.

110

има се предвид реформираната Англиканска църква. — Б.пр.

111

„кралят е неспособен при сношение с жени и не притежава нито умения, нито сила“. — Б.пр.

112

така той нарича втората съпруга на краля Ан Болейн. — Б.пр.

113

бъдещият кардинал Гранвел. — Б.пр.

114

които да му помогнат да го постигне. — Б.пр.

115

Ана от Клеве. — Б.пр.

116

«duaspollutiones nocturnas in somno» — «две нощни полюции по време на сън». — Б.пр.

117

на Англия. — Б.пр.

118

крал Хенри VIII. — Б.пр.

119

на Англия. — Б.пр.

120

Хенри VIII. — Б.пр.

121

хроничен възловиден инфилтрат; сифилитична гума. — Б.пр.

122

на Хенри VIII. — Б.пр.

123

Лейси Болдуин Смит. — Б.пр.

124

Густав I Ваза. — Б.пр.

125

чийто оригинал е на латински. — Б.пр.

126

постоянен пратеник. — Б.пр.

127

Calendar of State Papers, Foreign, 1559–1560. Ed. 1865, p. 86; всички останали цитати, за които няма препратки в скоби, са от тази сбирка с документи. — Б.пр.

128

„ще продължавам да се надявам, макар и да не съм удостоен с любов“. — Б.пр.

129

парламент. — Б.пр.

130

„брат и любящ сродник на Ваше Величество, Ерик“. — Б.пр.

131

немското название на днешен Талин. — Б.пр.

132

благородници, духовенство, буржоазия и селяни. — Б.пр.

133

Страшни. — Б.пр.

134

с цяло столетие в случая с Иван IV и Петър и с цели две, изминали между властването на Петър и Сталин. — Б.пр.

135

всъщност петата, станала жена на Иван след Ана Колтовская. — Б.пр.

136

„Архидякон“. — Б.пр.

137

тоест не проявил никаква съобразителност и инициативност, ср. Евангелие от Матея, гл. 25, 14–30. — Б.пр.

138

слепоочният дял на главния мозък. — Б.пр.

139

тоест само няколко дни. — Б.пр.

140

„Кралят Дон Жуан“. — Б.пр.

141

на Испания. — Б.пр.

142

най-далечното му пътуване е до Аранхуес — на 48 км. южно от Мадрид. — Б.пр.

143

психологическа. — Б.пр.

144

„Господарят“. — Б.пр.

145

„Приятелят“. — Б.пр.

146

„Здраво се държи за тоягата на смъртта“. — Б.пр.

147

което по онова време е равносилно на Австрийската хабсбургска империя. — Б.пр.

148

известен в историята под името Уилям III, 1689–1702. — Б.пр.

149

Със столица Сан Себастиан. — Б.пр.

150

специалист по изгонване на зли духове, вселили се в хората. — Б.пр.

151

празнуван от католическата църква на втория четвъртък след Петдесетница. — Б.пр.

152

Император на Свещената Римска империя. — Б.пр.

153

1 ноември. — Б.пр.

154

херцог и дипломат от времето на Луи XIV. — Б.пр.

155

кралят на Испания. — Б.пр.

156

доведеният ѝ син Фернандо. — Б.пр.

157

но не принадлежи към Бурбоните. — Б.пр.

158

Джан Гастоне. — Б.пр.

159

през 1713 г. — Б.пр.

160

„Той обича да пие по малко концентрирани алкохолни питиета.“. — Б.пр.

161

„Впрочем, той е най-добрият човек на света.“. — Б.пр.

162

„Светът се движи от само себе си.“. — Б.пр.

163

днешното италианско розольо. — Б.пр.

164

към датата на издаване на съчинението на Нобъл — краят на XVIII в. — Б.пр.

165

бъдещият Франц I, владетел на Свещената Римска империя от 1745 до 1765 г. и велик херцог на Тоскана от 1737 до 1765 г. — Б.пр.

166

министър-председател на страната по онова време. — Б.пр.

167

кралицата. — Б.пр.

168

английски политик и министър в правителството на Пит и на Гренвил. — Б.пр.

169

Долната камара на английския парламент. — Б.пр.

170

тя едвам сдържа гнева си, докато го изчаква. — Б.пр.

171

тогава регент на кралството. — Б.пр.

172

поредица от карикатури, осмиващи увлечението на краля по градинарство и простоватите му вкусове и предпочитания. — Б.пр.

173

заради това, че тя и мъжът ѝ Фридрих V запазват властта си над областта само една зима — тази на 1619–1620 г. — Б.пр.

174

първият, също Кристиан, умира само на две годинки през 1747 г. — Б.пр.

175

1756–1763. — Б.пр.

176

Бъкингамският дворец, който по онова време е резиденция на английската кралица Шарлот. — Б.пр.

177

любимата дъщеря на Джордж III. — Б.пр.

178

„La buona figliola“ от Николо Пичини, 1728–1800. — Б.пр.

179

„The Provoked Wife“, написана през 1697 г. от английския драматург сър Джон Ванбру, 1664–1726. — Б.пр.

180

квартал на Лондон, където се е намирало първото седалище на Ордена на тамплиерите. — Б.пр.

181

датския крал. — Б.пр.

182

поема от Волтер. — Б.пр.

183

малкото човече. — Б.пр.

184

ухажор. — Б.пр.

185

полубрат на Кристиан. — Б.пр.

186

сина на митичния средновековен рицар Парсифал, направляван в действията си от вълшебен лебед. — Б.пр.

187

1837–1898, съпругата на император Франц Йозеф І. — Б.пр.

188

1755–1793, съпругата на обезглавения по време на Френската революция крал Луи XVI. — Б.пр.

189

по време на пожар в Париж през 1897 г. — Б.пр.

190

„Вечен живот за краля и за Рихард“. — Б.пр.

191

през януари 1871 г. — Б.пр.

192

драма от Вагнер, нереализиран проект. — Б.пр.

193

последната част на тетралогията „Пръстенът на нибелунгите“. — Б.пр.

194

отделението, в което се съхраняват специалните одежди на свещенослужителите. — Б.пр.

195

измислена от английския писател Джеймс Хилтън страна на мира и вечната младост; утопичен рай на земята. — Б.пр.

196

легендарен християнски проповедник и цар, управлявал през Средновековието някаква страна в Далечния изток или в Етиопия. — Б.пр.

197

тежко бъбречно заболяване — остър хроничен нефрит. — Б.пр.

198

страдащ от периодични пристъпи на психоза. — Б.пр.

199

възпаление на жлъчните канали. — Б.пр.

200

министър-председателите на Франция и Великобритания по онова време. — Б.пр.

201

организацията, предшестваща ООН. — Б.пр.

202

1901–1909. — Б.пр.

203

детски паралич. — Б.пр.

204

предвиждащ нейното раздробяване и лишаването ѝ от индустриална мощ. — Б.пр.

205

Хъл — държавен секретар на САЩ по онова време. — Б.пр.

206

по време на което е убит на 22 ноември. — Б.пр.

207

по онова време посланик на САЩ в ООН. — Б.пр.

208

3 септември. — Б.пр.

209

английски министър-председател от началото на XIX в. — Б.пр.

210

известния английски политик от края на XIX в. — Б.пр.

211

министър-председател на Англия по времето на кралица Виктория. — Б.пр.

212

Купувачо, внимавай! — Б.пр.

213

„Вождът“. — Б.пр.

214

на неговата Националсоциалистическа германска работническа партия, провеждани всяка година в едноименния град между 1934 и 1938 г. — Б.пр.

215

при доста лек режим. — Б.пр.

216

„Моята борба“. — Б.пр.

217

Германската империя; също — Третият райх — тъй като първият е така наречената Свещена Римска империя на германския народ, съществувала през Средновековието, а вторият — империята, създадена от Бисмарк в края на XIX в. и унищожена в края на Първата световна война от така наречената Ваймарска република. — Б.пр.

218

по време на кървава чистка, проведена през 1934 г. — Б.пр.

219

„Вълчата бърлога“ — кодово название на главната квартира на Хитлер, на територията на днешна Полша. — Б.пр.

220

1939 г. — Б.пр.

221

днес Тбилиси. — Б.пр.

222

избягал през 1928 г. на Запад и издал спомените си «Заедно със Сталин в Кремъл». — Б.пр.

223

Главно управление на трудово-изправителните лагери, създадено по времето на Ленин и обхващащо при Сталин около 500 лагера, в които загиват над 3 милиона души; Хитлер заимства модела за създаването на концентрационните лагери по време на Втората световна война. — Б.пр.

224

сключен през 1939 г. и известен като «Пакта Рибентроп-Молотов» по имената на тогавашните външни министри на двете страни. — Б.пр.

225

Сталин умира на 5 март 1953 г. — Б.пр.

226

Вождът. — Б.пр.

227

на Робърт Фолкънбридж. — Б.пр.

228

Съвременник на Шекспир. — Б.пр.

Content

Вивиан Грийн
Лудостта на владетелите

Предговор

Въведение

Първа глава Неведомите пространства на съзнанието

Втора глава Римски оргии

Трета глава Средновековна трилогия

Четвърта глава Кралят светец

Пета глава Щастливи семейства

Шеста глава Испанска лудост

Седма глава Великият Хари

Осма глава Шведска сага

Девета глава Руски мечки

Десета глава Омагьосаният крал и неговото наследство

Единадесета глава Флорентински веселби

Дванадесета глава Лудият Джордж

Тринадесета глава Датска шарада

Четиринадесета глава Кралят лебед

Петнадесета глава „Здравословните проблеми“ на политиците

Шестнадесета глава Луди в ботуши

Родословни дървета

Приложение

1