Дарина Гнатко

Проклята краса

«Коронація слова» створює для вас нову хвилю української літератури — яскраву, різножанрову, захопливу, — яка є дзеркалом сьогодення і скарбом для майбутніх поколінь.

Тетяна та Юрій Логуші, засновники проекту

Міжнародний літературний конкурс романів, кіносценаріїв, п’єс, пісенної лірики та творів для дітей «Коронація слова» був заснований за підтримки бренда найпопулярнішого українського шоколаду «Корона». Головна мета конкурсу — сприяння розвитку новітньої української культури.

Література, кіно, театр і пісня обрані не випадково, адже саме ці жанри є стратегічними жанрами культури, що формують і визначають зрілість нації.

Метою конкурсу та його завданням є пошук нових імен, видання найкращих романів, стимулювання й підтримка сучасного літературного процесу, кіно й театру і як наслідок — наповнення українського ринку повнокровною конкурентоспроможною літературою, а кіно й театру — якісними українськими фільмами й п’єсами.

koronatsiya.com

Частина перша

Ганнуся

1

Там, де невеличка річка Сухий Кагамлик повертає течію до ревучих вод Дніпра, розкинулося в густих заростях очерету село Пироги, одне з багатьох сіл Полтавщини. Саме там, в убогій хаті під дахом зі старого, подекуди зігнилого очерету, що стояла на крутому схилі, майже біля самої річки, і з’явилася на світ Ганна Микитівна Кравецька, яка відразу ж стала зватися Ганнусею. Породілля, виснажена недоїданням, постійними хвилюваннями та тривогами, часто схилялася над колискою немовляти, довго вдивлялась у ясні очі, які безтурботно зустрічали її погляд, і, зітхаючи, шепотіла:

— Ганнусю, Ганнусю, сонечко!

Дитя у відповідь мружило оченята та посміхалося беззубим ротиком, і молода мати, ще така юна Ярослава Кравецька, зовсім забувала в такі хвилини про те, що йде зима, що цьогорічний недорід пшениці залишив родину майже голодною, що чимось треба віддавати борги — гроші, на які купили страшненьку стару козу, аби мати бодай краплину молока для дитини. І скільки його було, того усього, важкого для дум, від чого й жити на цьому світі не хотілося, та все ж доводилося терпіти, бо живим до могили не влізеш. А іноді залізти хотілося, аби тільки не бачити життя цього важкого, яке раніше не могло наснитися навіть у страхітному сні. Та хіба ж думала вона, єдина донька з-поміж чотирьох дітей селищного та доволі заможного коваля Степана Роменка, що колись житиме в завалюсі, де пліснява повзала по стінах і де зовсім не трималося тепло, і з острахом замислюватися, а чи буде завтра що їсти, чи знову не доведеться лягати на порожній шлунок, слухаючи його нудотне буркотіння. І понад усе мріяти повернутися у те літо, коли ще були живі тато, брати та рідна матінка і стояла посеред села їхня чимала хата, де всього було удосталь, а потім ураз не стало, після того як трьох братів привезли вбитими, у закривавленому рядні, на підводі, у котру був запряжений вороний батьківський кінь. І навіть зараз, коли минуло майже три роки з того похмурого зимового дня, Ярослава добре пам’ятала, як з хати вибігла в кофтині мати, простоволоса та боса, упала біля воріт на ту підводу, мов птаха, що їй зламано крила, й заридала, заволала, схопившись руками за голову. А слідком вийшов і батько, дивлячись застиглим поглядом на тіла синів, а в глибині очей його горів такий вогонь, від якого аж моторошно робилося. Через день, ледь устигнувши поховати синів у мерзлу землю, батько вскочив на коня й помчав мститися за їхню смерть. Та не вийшло помсти. За тиждень повернувся додому також, як і сини його, в окривавленому рядні. Тієї ж ночі їхню хату спалили, й у ній згоріли тіло батька та жива мати. Саму Ярославу врятувало те, що вона була в той день у двоюрідної сестри, затрималася до ночі, допомагаючи біля малої дитини, і її відмовили йти через яр із сусіднього села. Так вона й залишилася сиротою, за декілька днів утративши всю свою родину. Майже рік прожила вона в тітки своєї Олени, почорніла від горя, опухла від сліз. А потім потрохи прийшла до тями й побачила нарешті біля себе тітчиного сусіду Микиту Кравецького, похмурого та мовчазного хлопця, що кидав на неї довгі й сумні погляди, а потім узяв та й зізнався в коханні. А вона, чи любила, чи ні, пішла за нього, не бажаючи бути тягарем та завадою для тітки. Після Різдвяного посту стала під вінець, увійшовши дружиною в убогу оселю родини Кравецьких, де, окрім Микити, жили ще його батьки та старший брат з дружиною та дітьми. Але щасливою себе не відчула. Життя в родині Кравецьких не було для неї безхмарним та щасливим. Свекор, Яків Харитонович, виявився людиною не дуже доброю, з важким характером, а свекруха, Оляна Йосипівна, хоч і була доброї вдачі, але на той час тяжко хворіла. Брат Микити з дружиною жили якось відокремлено. Залишалася в неї тільки одна втіха — кохання Микити. А ось зараз з’явилося ще й оце маленьке сонечко, Ганнуся, з темним чубчиком на голівці та прозорими, мов сльоза, блакитними оченятками, зовсім як у мами. І як би не важко було їй, наслухавшись за день гірких докорів від свекра та стогонів помираючої свекрухи, а схилиться над колискою, зазирне в оченята, чисті та прозорі, посміхнеться у відповідь на беззубу старечу посмішку, й робиться на серці світліше, мов сонцем зігріто та осяяно.

А Ганнуся росла й дедалі більше посміхалася, показуючи дві чарівні ямочки на гладеньких дитячих щічках, і щораз частіше тишу похмурої кравецької хати порушував дитячий сміх, який кришталевим дзвоником торкався вуха та проганяв геть смуток і тривогу, що, мов чорні тіні, зачаїлися по кутках. Дід Яків тільки хмурив густі, сиво-чорні брови, плював та цідив скрізь зуби:

— Тьху, пустунка дівка буде!

На що свекруха ледь чутно суперечила:

— Облиш, Якове, то з дитинчам янголи бавляться.

Дід Яків замовкав, презирливо стискав вуста, але не переставав хмуритися. Ганнусю він незлюбив відразу ж, і невідомо було, з якого то дива з’явилася в нього ота нелюбов до рідної своєї онуки. Проте Ярослава намагалася не звертати на те уваги, бо любила свою донечку понад усе.

Так минав день за днем, Ганнусі виповнився рік, коли тихо померла свекруха. А дід Яків, утративши дружину, зробився ще сварливішим, геть нестерпним. Брат Микити, Данило, з дружиною Глашкою через деякий час нарешті здійснили свою заповітну мрію. Дядько Глашки мав у місті будинок, дітей у нього не було, й після смерті дружини він покликав Глашку до себе, бо не хотів жити сам. З того часу вже Ярослава стала в хаті господинею й була б майже щасливою, аби тільки не невдоволення свекра та убогість, що придавила їх важким тягарем, дихаючи в спину смердючим подихом страху та розпачу.

А Ганнуся зростала, незважаючи на тяжкі часи, коли в країні панувала нова влада, ті самі червоні, що колись убили її бабу та діда, трьох дядьків, росла такою ж веселою та сміхотливою, якою була з самого свого народження. На бурчання завше невдоволеного діда вона тільки посміхалася, сяяла блакитними оченятами, не звертаючи уваги.

Ганнусі минуло одинадцять, коли Україну накрила чорна хмара голоду. Ярослава до того часу вже мала, окрім Ганнусі, ще трьох дітей, двох синів та доньку. Голод не пожалів їхню родину, віддавши смерті діда Якова та двох діток, середніх. Ярослава божеволіла, кожного дня встаючи лише з однією думкою — чим нагодувати діточок, які жадібно дивилися на неї своїми великими оченятами на схудлих личках. Вона ночами повзала в полі, збираючи гнилу пшеницю, терла її та смажила коржі. Дід помер, Микита подався до міста заробити яку копійчину, а Ярослава з дітьми залишилася. Не сміялася більше Ганнуся дзвінко, не співала безтурботно пісень, а тільки мовчки ходила по хаті, іноді притискаючись до Ярославиних колін і зазираючи матері в очі.

— Мамо, їсточки так хочеться, — тихо шепотіла вона, нестерпним болем торкаючись тими словами серця Ярослави, — але ж маленьким теж хочеться, правда?

— Справді, — затерплими вустами відповідала Ярослава й тихо молилася, аби пошвидше повернувся Микита. Як то боляче було для серця материнського спостерігати, як потроху згасають ясні оченята її кровинок, її діточок, як гаснуть ясні очі Ганнусі. Одного дня оченята сина Тараса та доньки Люби згасли назавжди, і для Ярослави головним тепер стало зберегти життя Ганнусі та найменшого Івасика. А Микити все не було. Щось допомагала тітка, але скоро вже й вона не мала чого дати. Ярослава трималася, падаючи з ніг від голоду, й у відповідь на її молитви прийшов Данило. Прийшов з цілим мішком наїдків. Зі сльозами на очах їла Ярослава маленький шматок хліба зі справжнього борошна, слухаючи про несподівану хворобу чоловіка, його біль за ними, про те, як намагався прийти додому, ледь тримаючись на ногах.

Так і вижили вони в ті страшні роки, спершу завдяки тому мішку Даниловому, а потім уже й Микита почав приносити додому харчі. Поступово на ясне личко Ганнусі повернулася та чарівна посмішка, що квітла на ньому з самого дитинства і була її вдачею.

Прохолодна вода Сухого Кагамлика лагідно торкнулася оголених ніг Ганнусі й, вдоволено прошелестівши, відступила назад. Ганнуся задерла голову догори, підставила обличчя сонцю, яке торкнулося її теплом, і радісно посміхнулася. Завмерла на деякий час, вдивляючись у пронизливо-блакитне, зовсім як її очі, небо. Навіть не повертаючись у бік ферми, вона знала, що там, біля розгалуженої гіллястої верби, причаївся, застигнувши, агроном Павло Гребенко. Вона кожною клітиною свого молодого тіла відчувала жадібно-напружений погляд очей і від того почувалася якось незвично. Та і як ще могла почувати себе вісімнадцятирічна дівчина, на яку посеред ватаги ще зелених та безвусих хлопчаків, що настирливо домагались її уваги, звернув увагу справжній чоловік. Агроном Гребенко до Пирогів прибув не так давно, десь з півроку тому, й приїхав він не сам, а з галасливою дружиною, хворобливою дитиною років двох і тещею, яка була завше невдоволена усім та усіма. Ганнуся ще пам’ятала, як усі дівчата села ходили біля контори, аби тільки оком поглянути на красеня-агронома, який мав і поставу, і зовнішність дуже примітні. Чого тільки були варті очі його, пильні та уважні, у глибинах яких ледь-ледь вгадувалося щось таке, що непокоїло, вабило слабкі серця жіночі, ще такі молоді та неміцні. Ганнуся до ватаги отих занепокоєних дівчат спершу не приєдналась, бо поталанило їй набагато більше. Агроном оселився поряд у хаті, у якій раніше жили Брегеди, котрі не забажали віддати до колгоспу свого господарства, і за те їх вислали до Сибіру. Вона спершу не звернула на нього уваги, а от весною, коли повезли їх на лани, де крутився весь час новий агроном, щось таке між ними сталося, чого Ганнуся й сама не могла втямити. Жартуючи з дівчатами, заливаючись своїм веселим та дзвінким сміхом, стала вона помічати на собі довгі, замислені погляди кремезного агронома, від чого робилося їй і дивно, і приємно, бо помітив її чоловік, за яким потай зітхали майже всі дівчата, відчайдушно заздрячи гостроносій, галасливій Галині, його дружині. Щоправда, на початку вона ще відвертала від нього гордовиту голівку, павою пропливаючи повз високу та широкоплечу постать Павла Гребенка, але з часом мов якийсь бісик штовхав її кинути на нього то один погляд, то інший, бо ж кожна жінка хоче, щоб перед нею схилялись чоловіки. І чомусь наявність в агронома галасливої Галини її не надто бентежила.

Поглянувши знову на воду та зачепивши краєм ока застиглу постать агронома, Ганнуся ледь помітно посміхнулася й раптом, стрімко та несподівано, кинулася в прохолодну, але таку приємну в спекотний день воду, а потім попливла, відчуваючи, як свіжість води огортає її спітніле та запорошене тіло. Сягнувши середини річки, вона повернула назад, намацала босими ногами замулене дно річки і повільно вийшла з води на берег, густо порослий яскраво-зеленою травою, вдаючи, що не помічає Гребенка, що майорів уже біля молодої берізки, зовсім поряд. Вона зупинилася біля бузкового куща, на якому покинула одяг, і, перекинувши товсту чорну косу через плече, почала витискати з неї воду. І за хвилину біля неї впала довга тінь.

— Здоровенька була, сусідонько, — пролунав зовсім поряд, над самісіньким її вухом, трішки глухуватий голос Гребенка. Ганнуся зойкнула тихенько, з вічним жіночим лукавством вдавши, що поява його для неї була несподіванкою й налякала її, ніжне дівча, а потім стрімко обернулася, ударивши косою агронома по його сорочці. Він стояв зовсім поряд, затуляючи від неї яскраве сонячне проміння, нависаючи дубом кремезним, поглядом обпікаючи лице, молоде та чорноброве, з ясними зорями очей блакитних, прямим носиком та достиглими вишнями червоних вуст. І щось ворухнулося в Ганнусі від того погляду, зробилося водночас і гаряче, і трішки зимно. Ледь помітно пригасивши сяйво очей довгими та густими віями, вона мовчки дивилася на лице його, чимале та добряче відгодоване, зі світлими густими бровами, прямим носом і чітким ротом.

Потім Ганнуся опустила очі й прошепотіла:

— Доброго дня!

Ніяковості та хвилювання перед цим молодиком вона не відчувала, а от цікаво було, що ж він далі вчинить? Адже білий день, десь за деревами гуде своїм життям село, гомонять люди, і будь-якої миті з боку села чи ферми може з’явитися чия-небудь постать… Ні, Ганнуся зовсім не боялася Гребенка, а цікаво було, що ж він скаже, на що буде здатний, позаяк наважився підійти та заговорити з нею, чого раніше ніколи не траплялося. Вона запитально глянула на нього, а Павло збентежено відступив на один крок, а потім пробурмотів так тихо, що Ганнуся не зрозуміла його слова.

— А… часто ти сюди приходиш?

Вона знизала плечима.

— Та нечасто. Як хвилька виявиться вільна.

— Зрозуміло, — знову ледь чутно пробурмотів Гребенко й затих, дивуючи своєю невпевненістю. Вона почекала ще трішки, сподіваючись, що він заговорить. Але Павло мовчав, тому вона помітно знизала плечима й зробила кілька кроків до гурту молодих берізок.

— Вибачте, мені час на ланку.

Гребенко промовчав, замислено поглянув на неї, немов щось собі надумавши, а потім, коли Ганнуся вже відійшла, раптом рвонувся до неї, ухопив міцною рукою її за лікоть та видихнув:

— Ганно, постривай!

Вона зупинилась, скосила очі на його руку з товстими засмаглими пальцями, що зараз тримали її за сорочку, і запитала байдуже:

— Чого вам, Павле Микитовичу?

Гребенко завагався, далі глибоко вдихнув і випалив:

— А приходь сьогодні ввечері сюди. — Сказав і замовк, наляканий своїми зухвалими та недоречними словами, бо ж має родину, дружину законну з дитиною, а тут призначає зустріч молодій, незаміжній дівці, мов жовторотий юнак, плутаючи слова і червоніючи.

Ганнуся застигла, вражена його зухвалістю, а потім пирхнула.

— І чого це ви, товаришу агрономе, призначаєте дівці зустріч, коли дружину маєте? — Вона посміхнулася. — Галина у вас он яка голосиста, як довідається, то такий ґвалт учинить, що й до міста дійде.

Гребенко нахмурився, важко глянув на Ганнусю своїми світлими очима, а потім раптом схопив її за стан, притягнув до свого кремезного гарячого тіла й зашепотів пристрасно:

— Глузуєш? Я не раз спостерігав за тобою, першою реготухою на селі. А що ти знаєш, жорстока красо, про серце чоловіка, коли запалає в ньому вогонь кохання, коли він нічого вже не бачить, окрім очей твоїх звабливих, не може ні про що думати, окрім тебе, такої жаданої, такої вродливої, близької й недосяжної. Скажи, Ганнусю, що?

Ганнуся мовчала, важко та нерівно дихаючи, затиснута в палких та міцних його обіймах. Мовчала, бо не мала чого сказати, бо й справді не знала, що ж відбувається з серцем цього великого чоловіка, не знала, тому що не торкнулося ще її серця юного те почуття дивне, про яке тільки й мови у всіх дівчат і яке в невідомий їй спосіб зводило разом двох зовсім чужих, несхожих між собою людей. Вона не могла сказати, що закохалася в цього мовчазного агронома, та все ж палкі слова тішили її дівоче самолюбство, той маленький паросток справжньої жінки, який ще глибоко ховався у ній. Його слова були як волога, від якої паросток починав тягнутися вгору. О, ця віковічна жіноча потреба — іноді прихована, іноді відверта — подобатися чоловікам, чарувати їх до шалу. Котра з дочок Єви хоч раз у житті не мріяла, бодай потайки, щоб заради неї хтось зовсім утратив голову, дивився пристрасно та відверто, шепотів звабливі слова зізнання?

Ганнуся не була винятком. Звикла до мовчазного та майже благоговійного захоплення сільських хлопчаків, яких вона знала ще замурзаними дітлахами, а відтак потребувала чогось більшого. Принаймні, уваги дорослого чоловіка, мужнього і вродливого, який бентежить та хвилює юні серця пирогівських дівчат. А тим, що цей красень уже мав дружину, ні дівчата, ні сама Ганнуся не надто переймалися, уважаючи, що гостроноса і худюща Галина зовсім не заслуговувала на такого чоловіка.

Гребенко злегка її потряс.

— Ну, то що, Ганнусю, прийдеш?

Ганнуся швидко поглянула на нього, сяйнувши небесною блакиттю очей, потім повільно посміхнулася.

— Подивлюся, — ледь чутно прошепотіла вона і раптом, одним різким рухом вирвавшись з його рук, відбігла вбік і, мов та молода кізочка, гайнула поміж дерев туди, де вже гомоніли дівчата, знов збираючись на ланку. Її босі ноги майже торкалися густого шовку соковитої трави, а на червоних вустах квітла посмішка. І вона голосно зойкнула, коли біля розгалуженої верби ледь не налетіла на матір.

— Мамо?!

Ярослава тільки мовчала, з прихованим докором і незрозумілим сумом вдивляючись у ясні та безтурботні очі своєї єдиної доньки. І коли встигла вона, її блакитноока Ганнуся, зрости та перетворитися на цю красуню? Й звідки в неї оця несерйозність, оця геть негарна звичка вабити до себе чоловіків? Саме чоловіків, а не отих безвусих хлопчаків, що ще з дитинства нерівно дихають до неї, її чарівної Ганнусі? Чого тільки не відчувала сама Ярослава, випадково помічаючи, якими очима задивляються на її дитину пирогівські молодики, але ж то були свої, тутешні хлопчаки, яких Ярослава знала ще дітьми, й вони б не посміли образити Ганнусі, але ж агроном Гребенко… Він був чужим, зовсім чужим у селі, і Ярослава навіть не могла уявити, чого можна чекати від цього чоловіка, особливо тепер, коли побачила, як обіймав він її Ганнусю біля річки, як притискав до себе струнке тіло її своїми міцними ручищами, а донька навіть і не думала вириватися, тільки дивилася на нього й уже потім засміялася та відбігла. Невже вона закохалася, невже серденька її торкнулося це почуття, але ж почуття до кого? До агронома, що має дружину й дитину! Ярослава з острахом та болем вдивлялася в блакитні очі Ганнусі, немов сподіваючись, що зможе побачити в них щось таке, що підкаже, які почуття переповнюють серце доньки. Але нічого, окрім безтурботності, веселості та незрозумілого задоволення, як жінка не намагалася, та помітити не змогла.

А глибоко в серці, скрутившись клубком та дряпаючи гострими пазурами, сидів острах. Побоювання, що не зможе вона вгледіти Ганнусі й звабить її вродливий агроном, а потім, розчавивши, викине геть, назавжди зламавши молоде життя. Ярослава й сама не знала, звідки в неї з’явилися оці негарні думки, але вони вперто лізли в голову, ще з того весняного дня, як помітила, якими очима дивиться на Ганнусю агроном.

— То ось чому ти не прийшла додому обідати, Ганно, — не втримавшись, з докором сказала вона, і Ганнуся винувато опустила очі, кинувши крадькома погляд назад, на річку, туди, де все ще стовбичив Гребенко. Він тепер був обернутий широкою спиною і замислено вдивлявся в сірі води Сухого Кагамлика.

Дівчина зітхнула й вичавила із себе:

— Це зовсім нічого не означає.

Ярослава кинула на неї гострий погляд.

— Що нічого не означає? Те, що ти серед Божої днини з чужим чоловіком безсоромно обіймаєшся?

Блакитні очі Ганнусі спалахнули.

— Я з ним не обіймалася.

— Ганнусю! Я все бачила!

— Мамо, нічого ти не бачила й не дивися на мене такими очима, — промовила Ганнуся, перекидаючи через плече довгу чорну косу, і виклично поглянула на матір. — А ти не подумала, що він, може, кохає мене?

Ярослава зблідла.

— Ганно, у нього ж дружина з дитиною.

— Ну то й що? — Ганнуся зневажливо знизала плечима й знову скосила очі на Гребенка, який уже повільно йшов у протилежний бік. — Мамо, ти ж знаєш ту Галину. Та хіба вона йому пара? Чи не чула ти, яка вона сварлива баба, спокою йому не дає. Хіба ж такий чоловік вартий такого життя з тією вороною, на яку й глянути бридко?

Озирнувшись, Ярослава перехрестилась.

— Боже збав тебе, доню, від таких думок. Галина дружина йому, хоч, може, й не вінчана, та все одно, ну і дитя ж у них, про нього гріх і думати.

Ганнуся гордовито задерла носа.

— А я гріха не боюся! То Івасика можеш гріхом лякати, а я вже виросла й не боюся гріха, як і татко.

Ярослава прикрила очі, сховавши від доньки свій біль. Уже двадцять років на землі її рідній панувало безбожне невір’я — гидота, що торкнулася серця Микити, а тепер підбиралася до доньки, отруюючи її душу своїм подихом.

— Ганнусю!

Ганна глянула на неї поглядом, у якому сковзнула непокора, але відповісти не встигла, над полем пролунав хрипкий та гучний крик бригадирші Омелянівни.

— Дівчата! Дівчата! На ланку!

Ганнуся аж підскочила, клюнула Ярославу в щоку й, не сказавши більше жодного слова, побігла туди, де виднілися білі хусточки ланкових дівчат.

Після цієї непростої та неприємної розмови на серці лишився неприємний осад, як завжди, коли вона виявляла непокору й між матір’ю та донькою спалахували сварки. Прополюючи свій рядок буряків, Ганнуся зовсім не дослухалася до жартівливих розмов дівчат. З одного боку, її пекла, мов вогнем, згадка про жагучі та пристрасні слова Гребенка, такі звабливі для юного дівочого серця. А з іншого — слова мами та Галина. А що, як полюбить вона цього агронома, невільного та забороненого, переплутавши дівочу гру з життям, і дійсно закохається в Павла? Що ж їй тоді робити? Родину розбивати? Може, і справді не гратися з вогнем, аби не спалити усього свого життя?

Замислившись, вона майже не помітила, як сполола декілька яскраво-зелених бурякових паростків, і вже підрубала наступний, коли її зупинив голос Надійки, що сапала поряд.

— Ганно, не спи!

Ганнуся кинула на неї похмурий погляд.

— А я й не сплю.

— А що ж ти тоді робиш, що в тебе позаду гичок бурякових більше, ніж бур’яну? — посміхнулася Надія Карпенкова, поблискуючи лукавим поглядом темно-карих очей на засмаглому від сонця обличчі, що виглядало геть чорним на тлі білої хустини.

Ганнуся скосила на неї очі.

— Уже й задуматися не вільно?

Надія весело засміялась.

— Скажіть, будь ласка, які ж ми замислені! І про кого ж це ти думу думаєш? Чи не про ясного пана нашого агронома, який зараз розмовляє, а сюди очі вилупив, мало шию не виламує? — лагідним голосочком запитала Надія і знову не втрималася — зареготала на всю ланку.

Ганнуся завмерла на якусь мить, кинувши погляд туди, де лунав басовитий голос Омелянівни, й, угледівши там кремезну постать агронома, опустила очі.

— Ну й дурниці ти, Надько, верзеш, — пробурмотіла вона й замахала сапою, ретельно оминаючи молоде бадилля буряків та виполюючи бур’ян. Вона сподівалась, що Надія на цьому зупиниться. Але та й не збиралась.

— Чула я сьогодні сварку нашого агронома з дружинонькою, — мовила Карпенкова, позиркуючи на Ганнусю. — Верещала так біля двору, що гусаки діда Харитона не до дому, а до річки дременули.

Ганнуся знизала плечима.

— Мені її вереск не в диво.

— Та не скажи, такого ти, напевне, ще не чула, — загадково мовила Надія, виблискуючи тернистими очима своїми. — Голосила вона, що агроном їй зраджує, що вона йому не потрібна, а коли він огризнувся до неї, щоб не молола дурниць, вона закричала, мов несамовита: «А хто всю ніч кликав якусь Ганю?»

Промовивши останні слова, Карпенкова затихла, пильно, насмішкувато позираючи на розпашіле від спеки лице Ганнусі. Вона чекала, що та злякається, засоромиться, але дівчина тільки байдуже зиркнула на неї й запитала похмуро:

— І до чого ти все це мені розповідаєш?

— А хто ж у нас Ганна…

— Та по селу дівок з десяток набереться, не рахуючи молодиць, — сказала як відрізала Ганнуся, хоч самій зробилося водночас і страшно, і радісно. Он як, то він уже й у сні її бачить та гукає. — А ти б, Надько, замість того, щоб чужі та непотрібні сварки вислуховувати, краще б пильнувала свого Василя, а то Довбушиха його вкраде в тебе. — Надія кинула на неї злий погляд, потім поглянула туди, де виднілася синя сукня Настини Довбушихи, й, помітивши біля неї юнака, з яким зустрічалася, потемніла на лиці ще більше. Постоявши так якусь хвилю, вона кинула сапу й рішуче попрямувала туди, де заклята подружка крала її щастя.

Ганнуся похмурим поглядом подивилась їй у спину й схилилась знову над своїм рядком. Гребенка вже не було ніде видко, що зараз її навіть втішило. Чого-чого, а от пліток, та ще про себе, та ще таких глузливих, вона зовсім не полюбляла, і слова Надьки вразили її сильніше, ніж здавалось би. Дівчина раптом зрозуміла, що не її шкодуватиме подруга, а оту Галину, з якої всі глузували і якій водночас усі заздрили. Але якщо стане відомо, що агроном покохав її, Ганнусю Кравецьку, то вся нелюбов, що палала зараз до Галини, повернеться до неї, Ганнусі. А чи вартий він того, цей Гребенко?

Ганна вже й не знала, що думати.

— Узявся він на мою голову, — прошепотіла вона, знову виполюючи молоде бурякове бадилля й прислухаючись до свого серця. Але воно, серце, уперто мовчало, й Ганнуся облишила ці недоречні зараз думки, доки не дополола половину свого ряду. Додому вона потрапила майже о шостій вечора, вправно зістрибнувши біля свого двору з причепа великої машини та уникнувши зі сміхом жадібних рук Митька-водія, який не встиг вискочити із кабіни. Помахавши дівчатам, Ганнуся обернулася, підійшла до воріт й, узявшись за дерев’яну хвірточку, раптом відчула, як до спини хвилею холодної води діткнулося щось чуже, недобре та зле. Завмерла, і, вчепившись зимною рукою в старе дерево хвірточки, вона повільно обернулася й здригнулась усім тілом, наштовхнувшись поглядом на палаючі неприязним вогнем чорні очі.

Навпроти двору, на вузькій смужці стежки, що вела до городів, зловісною тінню стояла Галина Гребенко.

Вона стояла мовчки, але вся її постать, невисока на зріст та хворобливо худа, вдягнена у стареньку вицвілу ситцеву куцу сукенку, пов’язана темним фартухом, видавала внутрішню напругу та неприязнь, а очі… Зазирнувши в них, Ганнуся відчула, що Галина знає, знає якимось чином, що Павло саме її кликав серед ночі.

Ганнусі раптом зробилося ніяково, і вона опустила очі.

— Доброго вечора, Галю, — пробурмотіла, відчувши два протилежні та несхожі між собою почуття: переваги над цією убогою жінкою, чия сірість зовсім не личила Гребенку, і провини, що десь глибоко заворушилась у ній, за те, що приваблювала її чоловіка, відкидаючи думки про те, що й у Галини можуть бути почуття до нього, що ця занадто худорлява та галаслива жінка теж його кохає, можливо, навіть до божевілля.

Галина сяйнула у відповідь холодом очей.

— Доброго й тобі вечора, Ганнусю, — досить непривітно відгукнулася вона, й Ганнуся здригнулася від тону, котрим було названо її ім’я. Ой, знала, знала ця гостроноса Галька, що в неї, Ганнусю, зачмарено закохався її Павло. Знала й ненавиділа її за те, ой як ненавиділа. — Павла мого не бачила? — нібито й спокійним голосом запитала Галина, але Ганнусі раптом здалося, що та її ударила, ударила силою своєї ненависті.

Блакитні очі спалахнули у відповідь.

— На полі бачила твого Павла, — відповіла вона, уже не відчуваючи добрих почуттів до цієї жінки. Яка провина може бути перед злою павучихою, що он зиркає з такою ненавистю.

Гордовито поглянувши на притихлу Галину, Ганнуся обернулася й увійшла в двір з високо піднятою головою. Її босі ноги, запилені та втомлені після довгого дня, майже відразу ж потонули у м’якому шовкові трави, яку мама розсіяла по всьому обійсті. Пройшовши біля вибіленої стіни хати з вузькими прорізами вікон та синіми віконницями, вона штовхнула двері й голосно гукнула:

— Мамо, я вдома!

У сінях війнуло на неї пахощами свіжозвареного борщу та смаженої на вишкварках картопельки, й запах цей, запах дому та мами, торкнувшись її, нагадав, як вона зголодніла. Та від маминих смаколиків і не в голодної слина тече, а вже зараз… Посміхнувшись про себе, Ганнуся витерла ноги й увійшла до великої кімнати, котру батьки називали залою, обвівши поглядом звичні з дитинства вже старі та подекуди поламані меблі, серед яких особливо пишно виглядала кована скриня з її посагом. Біля стіни стояв довгий стіл, застелений блідо-сірою, буденною скатертиною, над ним, обрамлене вишитими рушниками, зображення невідомої квітки. Ганнуся знала ще з дитинства, яким болем для мами був отой куточок біля вікна, що виходило на схід сонця. Колись, ще за життя діда Якова — Ганнуся це пам’ятала, — під цими ж вишитими трояндами рушниками красувалися дві ікони, біля яких завжди світив крихітний вогник і мама так часто щось шепотіла, навіть не помічаючи сліз, що котилися по її щоках… А для малої Ганнусі дивно було бачити маму, яка розмовляла з кимось невидимим. Вона не чіпала її в такі хвилини, а коли питала, мама коротко відповідала:

— Господу я молилася, доню. Колись, як порозумнішаєш, я й тебе навчу.

І допитлива Ганнуся чекала. Але дочекалась тільки того, що татко, повернувшись з міста, зірвав ті дві потемнілі від часу дощечки й закинув їх на горище, зовсім не звертаючи уваги на сльози та крик мами. То був єдиний на пам’яті Ганнусі випадок, коли батьки посварились, і до цих пір не забула вона біль в очах мами, біль та розгубленість, які були відповіддю на жорстокі, зовсім незвичні для татка слова.

— Для мене віднині твого Бога не існує. Був би він, наші діти не лежали б зараз у сирій землі.

Мама промовчала. Другого дня вона віднесла ікони до тітки, але вірити в Бога не перестала, терпляче переживаючи безвір’я чоловіка.

— Утомилася, Ганнусю? — лагідно запитала Ярослава Ганнусю, і та, поглянувши на маму, помітила в очах її неспокій. Вона стояла біля столу, насипаючи у велику миску борщу, а праворуч сиділи татко та Івасик, виблискуючи блакитними хитрими оченятами.

Ганнуся захитала головою.

— Якби не так спекотно було, — відповіла вона, сідаючи на лавку та цілуючи Івасика. — А от зголодніла я вже добряче.

Мама тільки посміхнулась, проте настороженість та занепокоєння в її очах не зникли. Ганнуся вдала, що не помічає тієї її напруги. Смачно попоївши маминого борщу та смаженої картопельки, запивши кухлем свіжого молока, розімліла від ситої вечері Ганнуся сіла на стільчик біля вікна, примружила очі й замислилась. Поряд щось цвірінчав Івасик, батько збирався на другу зміну до райцентру, де він працював на цукровому заводі. Ганнуся дуже полюбляла ось такі тихі родинні вечори, коли в хаті тепло й затишно, мама тихенько розмовляє з татком, а вона просто сидить, примружившись та відпочиваючи після важкого дня на полі.

Проте сьогодні насолоджуватися цими простими хвилинами їй заважали думки про Павла Гребенка. За вікном швидко вечоріло, десь на заході червоним полум’ям горіло втомлене сонце, і Ганнуся знала, що Гребенко буде чекати на неї біля річки. А вона сама не знала, чи йти їй на те побачення, злодійкувате та заборонене й, можливо, саме тому таке жадане. З маленького віконця їй добре було видко і тин, що межував їхнє подвір’я з Гребенковим, і хату, що виходила дверима до їхнього двору. Бачила вона й Галину, яка швидкою тінню мигтіла то від хати до повітки, то від повітки до городу. Дівчина напружено вдивлялася в надвечірні сутінки, навіть самій собі боячись зізнатися, що чекає з нетерпінням, допоки з’явиться постать Павла, аби… Аби, відкинувши усі сумніви та побоювання, піти за ним туди, де у вечірньому тумані сонливої річки буде чекати він, аби знову обійняти, аби знову шепотіти схвильованим і жагучим голосом ті слова, від яких то завмирає, то божевільно бухкає серце. Слова, що у якийсь незбагненний спосіб здатні наповнити чи то невиразною силою, чи то незвичною слабкістю.

Замислившись, Ганнуся ледь не проґавила, коли на майже темному подвір’ї з’явився Павло. Одягнений у білу сорочку, він щось сказав Галині, що в’юном звивалась за ним до самих воріт, відчинив хвіртку й рішуче попрямував у бік центру, протилежний від річки. Ганнуся застигла на своєму стільчику, відчуваючи, як важко та нерівно б’ється серце в грудях, як швидше побігла кров по жилах, розпашілою хвилею приливаючи до лиця.

— Щось набачила цікаве, доню?

Тихий та спокійний голос мами, що пролунав майже над головою, примусив Ганнусю здригнутися і ледь не підскочити на місці. Вона рвучко відхилилася від вікна, підняла на Ярославу блакитні прозорі очі.

— Ні, мамо, просто замислилась.

Ярослава недовірливо поглянула на неї, потім важко зітхнула й примостилась поряд на лаву. Узявши в свої теплі, шерехуваті від мозолів долоні прохолодні руки Ганнусі, вона деякий час посиділа мовчки, немов не наважуючись сказати щось головне, те що полишало її спокою, гнітило.

Ганнуся ж сиділа, немов на мішку з гострими голками. Побачена у вікно ставна постать Гребенка, що зникала в темряві в білій своїй сорочці, вабила її, позбавляючи спокою, і серце стискало передчуття чогось невідомого та хвилюючого, того, що чекало на неї за порогом хати, там, у туманній темряві біля сірої стрічки ріки.

Нарешті Ярослава заговорила.

— Тебе щось непокоїть, люба? — тихо і якось несміливо запитала вона, погладжуючи руку доньки.

Ганнуся знизала плечима.

— Та ні.

— Доню, невже ти гадаєш, що я геть на старість осліпла й не бачу, що ти з недавніх пір сама не своя зробилася. Я ж добре тебе знаю.

Ганнуся скоса глянула на маму.

— То вам здалося, мамо.

Ярослава зітхнула.

— Та ні, доню, нічого мені, на жаль, не здалося. Скажи мені чесно, донечко, хіба ж міг привидітися мені твій потяг до агронома Гребенка, ваші обійми біля річки? Ні, — вона захитала головою, помітивши, що Ганнуся намагається заперечити, — ні, люба, не кажи нічого. Не думай, що я тебе не розумію, це не так. Усе я добре розумію, я ж не каменюка, а жива людина. І я не засуджую тебе, доню, ані на хвилинку не засуджую. Павло Микитович надто гарний із себе, аби могло встояти перед ним слабке жіноче серце. Але ж… — Ярослава замовкла, пильно та сумно вдивляючись у замислене, напружене лице Ганнусі, яка намагалася сидіти спокійно, щосили гамуючи бажання негайно ж підхопитися й побігти туди, де в темряві ховаються сірі води річки. — Але ж, Ганнусю, він не для тебе, у нього вже є жінка, дитина, й Галина кохає його, ти ж бачиш, як вона його кохає, він же для неї є всім у цьому світі.

Ганнуся вихопила в руку й рвучко скочила зі стільчика.

— А чи він кохає її, мамо, ти про це подумала? — дзвінким голосом запитала вона, забігавши по залі та скошуючи око на двері.

Ярослава теж підвелася.

— Певно, що кохає, бо інакше б не одружився.

Ганнуся блимнула на неї роздратованим поглядом.

— Певно? Ой, мамочко, як же мало ви знаєте, хоч і живете через тин. Та невже ти не бачиш, мамо, що він страждає поряд із тією сварливою вороною, задихається від кохання її того божевільного, яке душить його, не дає вільно дихати. Вона не закохана в нього, мамо, вона ним просто хвора, і те кохання її сліпе, бо не помічає вона його страждання…

Ярослава кинула на неї гострий погляд.

— А ти, Ганнусю, ти не хвора ним?

Ганнуся застигла біля тієї самої намальованої квітки, що зайняла місце в куточку, де колись висіли старі ікони, й прошепотіла щиро:

— Не знаю, мамо, не знаю. — Їй раптом закортіло відкинути свою впертість, непокірність і кинутись до маминих грудей, як робила вона це ще в дитинстві, припасти до неї, такої лагідної, мудрої, що пахне м’ятою та теплим молоком, розповісти те, що зібралося в неї на серці, краяло його та забирало спокій. Вона закліпала очима, намагаючись відігнати непрохані сльози, і не помітила, як опинилась у материнських обіймах.

— Скажи мені, доню, скажи, люба, що в тебе на серці, що непокоїть? Невже закохалася?

Ганнуся тяжко зітхнула.

— Не знаю, мамо, але вабить мене до нього, тягне Гребенко до себе, немов ярмо на шию одягнув. А я ж не хотіла всього цього, мамо, для мене все це грою було, та, напевно, я загралась. Тягне мене до нього, спокою нема… — Ганнуся дивилась жалібно і розгублено. — Що ж мені робити, мамо? Я казала тобі вдень, що не боюся гріха, я й зараз його не боюся, але ти знаєш, мені сьогодні Надька Карпенкова зі сміхом розповіла, що агроном мене уві сні гукав… а Галина почула… І хоч Ганн у селі не бракує, але вона знає, що то я, мамо, по очах її бачила.

Ярослава нахмурилась.

— Ганнусю! Господи, цього тільки не вистачало!

Ганнуся похитала головою.

— Мені й самій якось ніяково зробилось, як очі її страшні побачила, та все одно Гребенко з голови не йде…

— Жени його, жени, донечко, нічого доброго тебе від стосунків із ним не чекає. На чужому нещасті власного щастя не побудуєш, так казали ще наші пращури, так воно і є. Згадай тільки тітку Марину Вушквариху, забрала вона чужого чоловіка та що отримала? Прокляла її Золотенчиха, зоставшись із трьома дітками, і що?

Ганнуся здригнулась, згадавши брудну, божевільну тітку Марину, що жила в холодній повітці біля згорілої своєї хати й блукала по селу наче примара, кутаючись у брудне лахміття, з повислими довгими пацьорками ніколи не митого волосся та божевільним, страшним блиском в очах. Вона все шукала, все кликала своїх діток, зачіпала сільську дітвору… А якою ж красунею була колись ця удова, коли граючись зманила з родини гарного дядька Золотенка, а потім ще й насміхалась з його покинутої дружини. Два роки прожили вони душа в душу, вона й сина народила, а як поїхала одного разу літом до райцентру, дядько Золотенко хильнув лишку та й заснув, зачинившись у хаті, і, що там трапилось, невідомо, але згорів він заживо разом із трьома дітьми.

— Ти ще така дитина, Ганнусю, — прошепотіла Ярослава, приголублюючи доньку, — й не розумієш, де воно, справжнє кохання. Можливо, агроном тобі тільки подобається, вабить тебе його краса. Але, доню… Ти ж у мене сильна дівчинка, обіцяй, що не будеш шукати зустрічі з Гребенком, що покинеш думки про нього. Ти така красуня, тобі ще трапиться гарна людина, вільна.

Ганнуся з жалем поглянула на двері, котрі так і вабили її в густу темну ніч за порогом, туди, де чекає Павло, й зітхнула важко. Мама має рацію, не варто, не варто йти їй туди, не варто занапащувати собі життя, якою б сильною не була спокуса. Вона промовчала і на річку не пішла.

2

Штовхнувши скрипучі сінешні двері, Павло увійшов до хати, кинувши похмурий погляд на сусідню хату, у вікнах якої було темно та сонно.

Не прийшла.

Невдоволення, розчарування та образа переповнювали його, коли він увійшов до хати. Галина сиділа біля столу із сорочкою та голкою в руках, проте він знав, що вона не шила, бачив це по тремтінні її пальців і гарячковому блиску очей. Петрик тихенько скиглив у колисці, марно намагаючись звернути на себе материнську увагу. Теща, Олена Миронівна, уже, певно, спала в своїй кімнаті, тому що навіть сюди було чутно, як вона смачно хропе та посвистує уві сні.

З його появою Галина рвучко підвела голову від латання й вп’ялась у його лице напруженим поглядом своїх чорних, мов терен, очей.

Похмуро глянувши на неї у відповідь, Павло, важко ступаючи, підійшов до темно-вишневої тещиної шафки з блискучою поверхнею, мовчки витягнув бутля з самогонкою, поставив на стіл, потім налив склянку, сів на лаву і моторно перелив пекучу рідину в рот, відчуваючи на собі погляд дружини, що мовчазним докором застигла поряд на стільчику. Він скривився, потім смачно захрумтів свіжим зеленим огірком, що лежав на столі. Самогон розлився всередині приємним теплом і трішки пригасив вогонь розчарування, бо він даремно прочекав Ганнусю три години, доки не зрозумів, що вона не прийде. А Павло так сподівався, так чекав, глибоко вдихаючи чисте, прохолодне нічне повітря та дослухаючись до кожного звуку, до кожного шелесту трави або листя.

Але Ганнуся так і не прийшла.

Можливо, її не пустила мати, а можливо, й сама не захотіла, красуня жорстока та насмішкувата. Зітхнувши, він знову простягнув руку до високого бутля з темного скла, але його зупинив голос дружини, що так і дзвенів від напруги.

— Гарно посиділи з Даниловичем?

Павло буркнув, не дивлячись на неї:

— Гарно.

Увечері, коли він ішов на те таємне побачення з Ганнусею, довелось бовкнути набридливій Галині, що голова Петро Данилович запросив його до себе посидіти. Ця брехня зірвалась з його вуст легко, й Галина тільки підібгала губи, а чи повірила, бо попленталась проводити. Довелось іти в бік центру, а вже звідти до річки.

Галина раптом роздратовано засичала, мов потурбована гадюка, жбурнула на стіл недолатану сорочку й скочила на ноги, войовниче блимаючи очима.

— Гарно? — перепитала вона його, розмахуючи руками. — Гарно, кажеш, Павлику? Зовсім з мене дурепу зробив, думав, що не втямлю я, куди ти нагогошився, поголившись та вбравшись у нову білу сорочку?

«Почалося», — приречено подумав Павло, тужно глянувши на порожню склянку, куди так і не встиг налити самогону. Провідала-таки, клята баба, його тугу, його тяжіння до Ганнусі.

Галина підійшла ближче.

— Ну, чого мовчиш?

Павло підвів на неї втомлений погляд.

— А що я тобі сказати?

Її очі запалали.

— А правду скажи.

— Та хто ти така, щоб тобі розказувати правду? — досить грубо огризнувся Павло, й Галина розлютилась ще сильніше. Її худе, нервове лице поблідло, а на щоках, навпаки, спалахнули дві червоні цяточки. Вона заверещала так, що дитина злякано заплакала, а могутнє хропіння Олени Миронівни раптово урвалось.

— Паскудник! Бугай ти відгодований! Невже гадав, що я повірю тобі та не піду назирці? Що, Даниловича чекав три години біля річки?

Петрик уже заходився несамовитим криком, налякавшись материнської люті, на порозі з’явилась невдоволена та заспана теща, але Павло мовчав. Мовчав, думаючи про те, як усе це йому набридло, як набридла ця жінка, яка не подарувала йому жодного світлого та щасливого дня, хіба що за винятком того вечора, коли народила Петрика. Мовчав, бо відчував, якщо почне суперечку, то не втримається, ударить, зробить те, чого хотів давно.

Олена Миронівна взяла на руки Петрика.

— Галю, чого ви знову гризетесь?

Галина озирнулася на матір.

— Чого гриземося? А ти в чоловічка мого про це запитай, мамо. Запитай його, кого він серед ночі чекав біля річки? Невже товариша, нашого голову? — Вона реготнула, але так огидно та бридко, що Павла занудило. — А я й так знаю, кого він чекав. Сусідоньку нашу, гадюку ту волооку, яка тільки й знає, що реготати та чужих чоловіків приманювати.

Павло кинув на неї важкий погляд.

— Рота закрий, Галино.

Вона відповіла йому злістю в погляді.

— А не закрию! Що, пече правдонька? А я ж весь день думала та гадала, яку ж бо ти Ганну гукав посеред ночі? Грішним ділом подумала на Ганку Борчиху, бачила, якими очима вона тебе пожирала. Але ввечері, коли машина з ланки приїхала, раптом зрозуміла, хто крадійка мого щастя, очі її побачила налякані.

Павло підвівся.

— Що ти їй сказала?

Запитав і відразу ж зрозумів, що видав себе з головою. Чорні очі Галини запалали несамовитим вогнем, і, підскочивши на місці, вона заверещала:

— Так то є правда? Вона розлучниця? Що, гарненька та молоденька тебе привабила, Павлусю, а я вже не така? — Її бліде обличчя раптом перекосилося від такої страшної, нелюдської злості, що в Павла аж мурашки заповзали шкірою й наче мороз пройшовся спітнілою спиною. — Але ж я тебе не віддам, нікому не віддам, на вбивство піду, на каторгу, але ти будеш належати тільки мені, Павле, а от ця Ганька в мене отримає, я їй віддячу…

Галина зойкнула, не доказавши, й скривилася від болю, коли Павло одним різким рухом вхопив її за руку та міцно здавив великими своїми пальцями.

— Не смій чіпати Ганни!

Галина вишкірилась.

— А вона нехай не сміє чіпати чужих чоловіків.

Лице Павла потемніло.

— Ще раз повторюю — не смій її чіпати! А тільки спробуєш зачепити хоч пальцем, я забуду, що ти, на нещастя, є моєю дружиною та матір’ю мого сина. Задушу і закопаю на городі.

Галина зблідла ще більше, а Олена Миронівна боязко зойкнула, але Павло майже не звернув на те уваги, з напругою та огидою вдивляючись у палаючі вогнем ненависті очі дружини.

— Ти мене зрозуміла?

Вона мовчала, здригаючись усім тілом. Її бліді, тонкі вуста теж здригались, а рот негарно кривився, але вона вперто мовчала, напевно, у глибині душі проклинаючи і його, й Ганнусю.

Павло міцніше стиснув її руку.

— Зрозуміла?

— Зрозуміла, — вичавила з себе Галина, роздуваючи ніздрі тонкого носа від стримуваної всередині люті.

Відпустивши її руку, Павло обернувся до дверей і, важко ступаючи, пішов у сіни, відчуваючи, що не може більше знаходитися поряд з цією жінкою, яка самим своїм існуванням отруїла найкращі роки його життя. Він був уже на порозі, коли в спину йому, мов живе, ударилось її прокляття.

— Будь ти проклятий!

Важкі двері зачинились за ним, і майже відразу почувся важкий удар, немов у двері жбурнули каменюкою, й дзвін розбитого скла.

«Бутля розбила», — здогадався Павло, виринаючи з темних сіней у ще більш темну ніч. Тяжкі, темні хмари повисли над самою хатою, а в долині, коло Дніпра, спалахували блискавки. Павло вдихнув жадібно свіжого повітря, відчуваючи, як світлішає від того голова. Хата Кравецьких виднілась за тином чорною примарою, і, кинувши у її бік сумний погляд, Павло зітхнув і поволі поплентався до комори. Там, на горищі, він кинув на суху солому якусь ряднину та вклався зверху в найкращій своїй сорочці з тонкого білого сатину, котру вдягав лиш на свята. Полежав так хвильку, слухаючи далеке гуркотіння грому, та й заснув, насолоджуючись тишею.

Вранішній промінь сонця, просковзнувши поміж щілиною в занавісках, торкнувся сонного лиця Ганнусі теплим своїм дотиком, ледь відчутно полоскотавши ніжну шкіру. Дівчина ворухнула бровами, нахмурила гладеньке чоло, а потім розплющила очі. Зо хвильку полежала так, приходячи до тями, слухала звичні, майже непомітні звуки сільського ранку: оглушливе, навіть надривне кукурікання півнів, цвірінчання горобців та глухе мукання корів, яких вели на випас. Було також чутно, як обережно дзвенить посудом мама, готуючи сніданок.

Сонячний промінчик, награвшись, сковзнув далі, торкнувшись Ганнусиних рук, і вона знову заплющила очі, все ще залишаючись у полоні вранішньої дрімоти. І, напевно, знову б заснула, якби не рудий з чорним їхній півень, що, вистрибнувши на лаву біля вікна, прокукурікав так голосно, що Ганнуся навіть кинулась на своєму ліжку. Невдоволено забурчавши, вона припала до шибки і пригрозила розбійнику кулаком.

— Ну, шибенику, ти в мене доспіваєшся! У борщ укину.

Півень скосив на неї вологе темне око, подумав, а потім, немов насміхаючись, заспівав ще голосніше.

Ганнуся роздратовано засичала.

— Заріжу! — пообіцяла вона і відкинула ковдру. Все одно рудий розбійник заснути не дасть, а там скоро вже й на ланку. Краще встати та допомогти мамі зварити борщ, нема чого подушку давити, хоч мама завше її шкодувала, наполягаючи, щоб добре відпочивала.

— Уже прокинулась, доню?

Ганнуся звела на маму ще сонний погляд, усміхнулась, а потім повільно звелася на ноги.

— Та з отим паскудником, що горланить під вікном кожного ранку, не схочеш, а прокинешся, — весело відповіла вона, поглядаючи на маму.

Ярослава тільки посміхнулась.

— Не сердься на нього, доню. Він же у нас такий красень!

Ганнуся потягнулась.

— Доспівається в мене той красень, що в борщ утрапить, — пробурмотіла вона, розплітаючи свою довгу чорну косу, заплетену на ніч, та торкаючись волосся товстим гребінцем.

— А як ти спала, Ганнусю?

Ганнуся згадала, як крутилась, намагаючись заснути, слухала буркотіння грози за вікном і думала про Гребенка, але мамі того не сказала, тільки знизала плечима та всміхнулась.

— Добре, мамо. А що?

— Вигляд у тебе втомлений.

— То тобі здалось, мамо.

Ярослава промовчала, пильно вдивляючись у спокійне лице Ганнусі, зітхнула та пішла до сіней. У хаті стояла тиша, порушувана тільки оглушливим співом півня за вікном та цокотінням курей під хатою. Ганнуся все чекала, що мама ось-ось знову заговорить за Павла, але та мовчала, не наважуючись торкатись цієї болісної теми.

Сонце підіймалось усе вище, ранок поволі минав, і вже зовсім скоро біля двору зупинилась вантажівка, набита, мов стручок горохом, дівчатами та жінками. Митько оглушливо загудів, і Ганнуся, поцілувавши маму, вискочила стрімко у хвірточку. Та так і застигла на місці.

Біля машини, ледь помітно посміхаючись, стояв Гребенко.

Ганнуся ледь не спіткнулась на рівному місці, зустрівшись очима з його пильним та гострим поглядом, і мимоволі задивилась на нього, такого ставного та вродливого, у сяйві золотистого вранішнього сонця. Їй перехопило подих, загупало серце. Відчуваючи, як важко забилось серце, вона пішла до вантажівки. А Гребенко стояв у неї прямо на дорозі, зовсім не звертаючи уваги на жіноче товариство, котре з жадібною увагою пильнувало кожен рух Ганнусі й кожен подих агронома.

Нарешті Ганнуся зупинилась на відстані кроку від його високої постаті, з неймовірним зусиллям намагаючись зберегти спокійний вираз обличчя, не видати перед оцими пліткарками свого хвилювання.

Гребенко посміхнувся.

— Доброго ранку, Ганнусю!

Вона кинула на нього швидкий погляд, у якому не було нічого, окрім байдужості, потім пробурмотіла:

— Доброго ранку.

Дерев’яними руками взявшись за драбинку, вона занесла ногу, аби залізти на машину, й ледь не звалилась назад, коли її тонкого дівочого стану торкнулись гарячі та широкі долоні Гребенка, а поряд пролунав його голос.

— Я допоможу!

Ганнуся змовчала, тільки сердито блимнула на нього своїми ясними очима і хутко полізла наверх, туди, де її чекали притихлі дівчата. Гордовито закинувши темноволосу голівку, намагаючись не зустрічатися поглядом з іншими, вона примостилась скраєчку, краєм ока з жахом спостерігаючи, як Павло лізе за нею. Він ледве встиг перекинути ноги через перекладину, коли Митько рвучко зірвався з місця та погнав машину вниз по дорозі. Дівчата дзвінко та дружно зареготали.

— Що це ви, товаришу агрономе, вирішили приєднатися до нашого жіночого товариства? — зблиснувши білими зубами на засмаглій шкірі, насмішкувато запитала Надія Карпенкова, стрельнувши на Ганнусю швидким поглядом. — Чи то вам пішки набридло швендяти?

Гребенко посміхнувся.

— Набридло.

— Ой, то глядіть, — обізвалась Настуся Климиха, огрядна рудоволоса дівка з веселими зеленими очима на заквітчаному веснянками широкому обличчі. — Дізнається ваша дружина, то ще коси нам повидирає.

— Або Митька відлупцює, аби агронома не возив, — додала Карпенкова, і всі дівчата та молодиці так і скорчились від сміху, що голосним відлунням прокотився тихим вранішнім берегом, сколихнувши спокійні річкові води та наполохавши зграйку качок, які повагом походжали біля води. Не сміялись тільки двоє: Павло, якому жарти про ревнивість Галини завжди діяли на нерви, та Ганнуся, яка вбачала в тому сміхові кпини над собою, недобрі та неприємні. Вона вперто уникала відкритих поглядів Гребенка, відчуваючи їх на собі, але не повертаючи голови. Той погляд його тепло торкався її шкіри, примушуючи червоніти лице. Але вона жодним чином не виказала перед жадібно-допитливими поглядами дівчат свого неспокою, удаючи, ніби її цікавлять безмежні зелені поля, що вільно розкинулись за річкою, широкі схилені верби та пронизливо-синє небо, на котрому не зосталось навіть сліду нічної негоди. Тільки одного разу не втрималась вона, кинула на нього крадькома погляд, коли Митько з веселим гудінням оббризкав сварливу бабу Наталку, що випасала кіз за фермою. Вона замахала услід скарлюченим пальцем, вигукуючи щось неприємним, пронизливим голосом. Дівчата відволіклись, а Ганнуся тієї ж миті поглянула на Павла, замилувавшись несподівано його вродливим обличчям під густою шапкою світлого волосся, котре зухвало ворушив зустрічний вітер. А Гребенко відразу ж перехопив той її погляд, перехопив з посмішкою, від якої Ганнусі зробилось важко у грудях. Вона відразу ж відвернулась, занімілими пальцями вчепившись у темне дерево машини. Так і проїхала решту дороги до ланки, уже не озираючись на нього.

Нарешті машина зупинилась, дівчата загомоніли, а з кабіни визирнула кучерява голова Митька.

— Приїхали, бабоньки!

Він зареготав, знаючи, як не полюбляють ланові, коли їх так називають, і спритно сховав голову назад, ухилившись від недогризка яблука, що котрась із молодиць пожбурила у нього. Дівчата заворушились, скидаючи сапи на чорну масну землю, щедро напоєну нічним дощем. Починався новий робочий день, і Ганнуся зітхнула з полегшенням, коли висока постать Гребенка зникла серед зелених насаджень буряків та картоплі. А далі потягнувся спекотний звичайний робочий день. Ганнуся полола свій ряд, намагаючись зосередитися на праці й не думати зовсім про Павла, голос якого чувся то з одного боку поля, то з іншого. Вона вперто не підіймала голови, з несамовитою злістю виполюючи всюдисущий бур’ян. Ні, вона не буде на нього витріщатись, мов нерозумне дівча, мама каже правду. Нема чого лізти до чужої родини, хоч би який був з нього красень.

— Нашому агрономові тепер зосталось тільки сапу в руки взяти та стати з нами у рядочок, — пролунав у Ганнусі майже над самим вухом насмішкуватий голос Карпенкової, відриваючи її від думок. Але вона змовчала, не бажаючи розмовляти з настирливою дівкою, але ж від Карпенкової так просто не відчепишся. Надька помахала перед Ганнусею рукою і вигукнула ледь не на всю ланку:

— Агов, Ганнусю, ти мене чуєш?

Ганнуся повільно випросталась.

— Тебе, оглашенну, й мерці на цвинтарі почули, — утомленим голосом одізвалась вона, неприязно глянувши на Надію. — Чого репетуєш? Працюй краще.

У тої спалахнули очі.

— Невинність із себе вдаєш? Невже гадаєш, що не помітно, які іскри між вами з Гребенком в машині літали? Чи не видко, як пожирає він тебе поглядом…

Блакитні очі Ганнусі погрозливо звузились.

— Рота закрий, Надько!

— А не закрию, — вишкірилась та у відповідь. — Чи ти мені накажеш? Носа задерла, еге, Ганнусю? Що, краща на все село, Гребенка звабила?

— Заздриш?

— Чому заздрити? Почекай, добереться до тебе ще Галина, очі повидряпує та й правильно вчинить!

— А звідки ж вона дізнається? Чи не від тебе?

Надія недобре посміхнулась.

— Може й від мене, — зухвало вигукнула вона, й Ганнуся відчула нестерпне бажання кинутись на цю злісну пліткарку і закрити її широкого рота. Але втрималась, неймовірною силою волі примусивши себе залишитись на місці. Тільки зневажливо глянула в темні очі Надії, що світились недобрим насміхом, і знову схилилась над своїм рядком. Ні, вона не зробить нічого такого, аби ще більше не розпалити те вогнище людського осуду та пліток, що його, без сумніву, роздула Карпенкова. Та й чи були на селі дві більші пліткарки, аніж Надька та мати її Харитина Яківна? Напевне, ні. Все вони бачили, нічого не пропускали, а чого не знали, те легко доповнювали вигадками. Вона полола якусь хвильку, коли знову почувся отруйний голос Надійки.

— Ганнусю! Невже засоромилась?

— Кого? Тебе?

— А чому ж очі ховаєш?

— А щоб не бачити пики твоєї огидної, — кинула Ганнуся, не підіймаючи голови. Карпенкова щось засичала у відповідь, але змушена була відчепитись, зачувши роздратований голос Омелянівни.

Полегшено зітхнувши, Ганнуся з подвійною силою запрацювала сапою, аби опинитися подалі й від Карпенкової, й від її отруйного язика та недоброго погляду. Вона так заходилась, що й незчулась, як минув ранок і настав час обіду. Дві години відпочинку, коли можна було й попоїсти, й додому сходити. Край поля вже виднілась висока тітка Машка Золотенчиха, яку привезли на підводі з великими каструлями. Але Ганнуся полюбляла ходить додому, де і борщ у мами смачніший та й спокійніше. А по дорозі можна до річки зайти, змити бруд зі спітнілого тіла. Вона пішла просто до села. Не було щось настрою хлюпатись у воді. Хотілось спокою, щоб на самоті обміркувати, як бути з оцим тяжінням до одруженого агронома, який вабив її до себе, незважаючи ні на що. Дівчина повільно пленталась, коли раптом її боса нога потрапила на гострий камінець, що валявся у прибитій дощем пилюці. Ганнуся зойкнула, скривилась і затанцювала на одній нозі. Вона нахилилась, аби пожбурити зі злістю клятого камінця, а коли випросталась — їй перехопило подих.

На дорозі перед нею стояв Гребенко.

Ганнусю охопили суперечливі почуття. Вона начебто й зраділа, побачивши його, і водночас їй стало страшно. Проте очі, що палко дивились на неї, виявились сильнішими. Вони вабили до себе з такою силою, що вона не мала волі їм протистояти, з жіночою слабкістю відчуваючи той потяг, що віками кидав жінок у міцні чоловічі обійми.

Павло зробив до неї кілька кроків, а Ганнуся мов укопана застигла біля розгалуженого гілля старої верби, спостерігаючи за його наближенням. Вона зробила тільки один малесенький крок назад, коли він зупинився на відстані витягнутої руки від неї.

— Забилась, Ганнусю? — запитав тихо, чаруючи поглядом.

— На камінець натрапила.

— Боляче?

— Трішки.

Гребенко підійшов ще ближче.

— А чому ти вчора не прийшла? — похмуро раптом запитав він, і Ганнуся з подивом зачула в його голосі образу, й очі в неї засяяли.

— Мама не пустили.

Тепер він ледь помітно посміхнувся.

— А сама б прийшла?

— Можливо, — знизала вона плечима й зойкнула, коли Павло раптом схопив її в обійми, міцно притиснувши до свого великого тіла. — Що ви робите? Пліток вам мало з ранку? Чи ви з розуму зійшли? — запротестувала вона, але він тільки лагідно посміхнувся й тихо відповів:

— Зійшов, Ганнусю, геть зійшов! Від тебе!

Й не встигла вона отямитись, як він нахилив голову й припав до її рожевих, ніжних вуст першим палким поцілунком. Ганнуся завмерла, відчуваючи як сильно б’ється власне серце, а під рукою, ще сильніше, — серце Павла. Дівчина несміливо відповіла йому, але думка про те, що вона не повинна цього робити, що чинить неправильно, цілуючи чужого чоловіка, отруювала всю солодкість його пестощів. Не повинні вони цього робити, ні! Але Гребенко тримав її так міцно, що вирватись з його обіймів було просто неможливо. І тільки коли десь поблизу, в чагарях раптом загавкав собака, він відпустив її.

— Ганнусю!

— Ні! Облиште мене! — Ганнуся вперлась гострими кулачками йому в груди, відхиляючись якомога далі. — Облиште мене!

Павло гірко всміхнувся.

— Облишити тебе? Пізно, пізно, Ганнусечко, моє сонце. Невже не бачиш ти, що я пропав, пропав від кохання до тебе й ніщо вже не потрібно мені в житті цьому. Ніщо, окрім тебе, окрім очей твоїх чарівних, личка твого милого та коханого, окрім тебе, єдиної та жаданої?

Котрій жінці, а тим паче дівчині, не було б приємно чути такі слова та ще ж від такого красеня, і юна, ще наївна Ганнуся не була винятком. Не треба було їх казати, ці слова, але як солодко вони лунають! Слухаючи їх, Ганнуся відчувала себе так, немов стоїть біля самого краю глибокої прірви й тільки один маленький крок відділяє її від падіння. Крок, який вона може зробити, піддавшись чарам Гребенка.

— Ви одружені! — силоміць виштовхнула вона з себе два слова, ненависні слова, й помітила, як потемніло та насупилось його вродливе обличчя. Вона спробувала випручатись з його обіймів, відійти далі, але теплі чоловічі долоні не пустили її, тримаючи міцно за стан. А слова, що пролунали потім, змусили завмерти.

— Я покину Галину, — гаряче зашепотів Павло, й вона зрозуміла, що слова ці не є пустими. Він і справді покине дружину, покине заради неї! — Ми поїдемо звідси далеко-далеко, туди, де будемо тільки удвох, а поряд — наше кохання, наше щастя! Скажи тільки слово, Ганно, одне слово, і я все покину!

Які жадані та в той же час страшні слова! Вона була надто розгублена і схвильована, щоб відповісти на його заклик. Ганнуся відчувала, як все єство її розділяється на дві ворогуючі половини, коли одна бажала погодитись, а інша закликала отямитись, не руйнувати чужої родини.

Гребенко вхопив її ще міцніше.

— Погоджуйся, Ганнусю, погоджуйся, моя люба. Повір, ти не пожалкуєш, жодної хвилини не пожалкуєш.

На вродливому обличчі Ганнусі відобразились усі почуття, що розривали її зсередини.

— Я… я не знаю, — невпевнено прошепотіла вона й здригнулась, раптом зачувши зовсім поряд скрипіння важких коліс та свист шкіряного батога.

— Цоб-цоб-цобе, — почувся каркаючий старечий голос, й Ганнуся ледь не застогнала, упізнавши голос діда Опанаса, батькового дядька. Вона відчула, як розтислись сильні долоні Павла, відпускаючи її, і ледь втрималась на ослаблих ногах. Потім відступила на декілька кроків і повільно поглянула туди, звідки було чутно скрипіння коліс. На велику дерев’яну гарбу було навалено свіжої темно-зеленої трави, а на самій горі, похитуючись з боку на бік, сидів дід Опанас, худий, як жердка, старий, виблискуючи неприязним поглядом вицвілих сірих очей. Ледь помітно прижмурившись, він лупцював по спинах двох волів, не зводячи з Ганнусі гострого погляду.

— Здоров, Ганко, — нарешті проскрипів він, і Ганнуся помітила подив та осуд в його очах, відчула, як наливається жаром її лице від сорому.

Вона ще відступила від застиглого Гребенка.

— Здоров, діду, — ледь вичавила вона нарешті з себе і, кинувши на похмурого діда Опанаса збентежений погляд, раптом не втрималась, стрімко обернулась і побігла по дорозі вгору, до села, з жахом думаючи про те, що дід Опанас неодмінно розбовкає таткові про побачене, а вона не знала, навіть уявити не могла, як до всього цього поставиться батько.

3

Худими тремтячими пальцями Галина зібрала докупи своє тонке, рідке та змарніле чорне волосся, заплела його в неохайну косу та затягнула мотузкою. Потім глянула в дзеркало, болісно скривившись від побаченого. Марне, виснажене постійною нервовою напругою обличчя, яке ця безсонна ніч у сльозах зробила зовсім потворним. Пригадавши сяюче вродою та молодістю, з тонкими рисами та повними червоними вустами, блакитнооке лице сусідки Ганни, Галина ледь чутно застогнала й тихенько заплакала, заскиглила, порушуючи тишу пустої хати.

— Павле, Павле, — скрізь сльози завела вона, сідаючи на лаву та розгойдуючись з боку на бік. Петрик, дивлячись на неї широко, здивовано відкритими світлими, Павловими, оченятами, й собі тихенько заскиглив, але до матері не пішов, забився в куток біля пічки, час від часу кидаючи швидкі погляди в бік дверей. Бабуню виглядав. Галина тільки байдуже сковзнула по ньому поглядом, а потім знову заревіла, нервово жмакаючи грубу тканину своєї сукні.

Невже вона втратить його? Втратить назавжди. Невже ця ясноока діваха зможе зробити те, чого не зуміла зробити нескінченна ватага вродливих, гарненьких жінок та дівчат, що траплялись йому в житті? Невже вона закохала його в себе? Галина не бажала в це вірити, відчуваючи, що обманює саму себе. Потяг Павла до цієї дівиці був надто сильним, аби вона могла залишатися спокійною, знаючи, що його пристрасть мине досить скоро. Ні, із Ганкою було все інакше, Галина відчувала то, холонучи від думки, що він, можливо, уже й закохався в це кирпате дівчисько.

Невже, невже її чоловік кохає цю Ганну?

Думки про це гострими пазурами вп’ялись у серце, не бажаючи відпускати, наповнюючи його розпачем та болем. Як же ненавиділа вона його за це можливе почуття, почуття злочинне та злодійкувате. Ненавиділа і кохала. Кохала завжди, ще з самого дитинства, й буде кохати, кохати завжди, допоки подих смерті не обірве життя в її серці. Вона вирішила давно, що Павло створений для неї і має належати тільки їй, й усе зробила для того, аби він належав тільки їй, аби отримати його, забувши про все, про сором та власну гідність. І не для того перетерпіла вона стільки, аби віддати його якійсь негідниці, що ледь вилізла з пелюшок, а вже краде чужих чоловіків.

Ні, вона, Галина, без боротьби його не віддасть…

Заскрипіли тихо двері, відриваючи Галину від думок та змушуючи здригнутися. Обірвавши плач, вона повернула голову та невдоволено поглянула на низькорослу, товстувату постать матері, яка заходила до хати з цеберкою свіжого молока в пухких руках. Петрик теж затих і зачеберяв до бабусі на нетвердих своїх, слабеньких ніжках.

— Баба!

Блимнувши на дочку похмурим поглядом, Олена Миронівна поставила на припічок цеберко з молоком, підхопила на руки заплакану дитину й лагідно притулила до своїх широких грудей.

— Знову цюмриш? — зле, глухо запитала вона Галину, посилюючи роздратування.

Галина звузила очі.

— А що мені, радіти та пісень співати, коли в мене чоловіка крадуть, а в дитини батька?

Олена Миронівна декілька важких хвилин вдивлялась у бліде, змарніле, спухле від сліз обличчя доньки, а потім роздратовано повела плечима, скривила лице.

— Дура ти, Галько, дура, — промовила, наче виплюнула, вона, легенько погойдуючи Петрика на руках. — І чого вчепилась ти, мов той реп’ях, у того Павла? Чому не жилось тобі спокійно? Бачила ж ти, що не потрібна йому, що не кохає він тебе й не покохає, а все одно лізла, як те сліпе теля в яму. Чи не було в тебе хлопців? Той же Мишко Татаренко, чим гірший був він від твого Павла? А як упадав за тобою, як кохав, на руках був ладен носити.

Галина скосила на матір заплакані очі, вологу в яких поступово висушувало роздратування.

— Замовчіть, мамо, — вигукнула вона, схоплюючись з лави та підбігаючи спочатку до пічки, а потім до вікна. — Ви нічого не розумієте. Я кохаю Павла, чуєте, кохаю! І без нього мені життя на цьому світі немає.

Олена Миронівна плюнула собі під ноги.

— Кохаю Павла, — передражнила вона Галину, — життя без нього нема. А про дитину, про Петрика ти подумала? А про те дитя, що в тебе під серцем? Кого народиш, як будеш отак себе зводити? Чи Петрика хворобливого тобі замало?

Галина мовчки вислухала материнські докори, важко дихаючи та метаючись між пічкою та дверима, мов загнана в клітку дика тварина. Дитина! Іноді вона жалкувала, що народила Петрика, який виявися таким слабким та хворобливим. Не такого сина мріяла вона подарувати Павлуші, зовсім не такого. І хоч він і любив дитину, вона знала, бачила по очах його, наскільки він би був радий міцному, здоровому сину, яким би міг пишатися, якому б радів кожну хвилину, а не жалкував постійно, не досипаючи тих ночей, коли Петрику бувало зле і він своїм жалібним плачем не давав їм заснути. Народження слабкого сина, особливо від такого ставного та здорового чоловіка, як Павло, було кривавою застарілою раною на серці Галини, її постійним потаємним болем, який вона приховувала в самій глибині свого єства, приховувала навіть від матері, а іноді й від самої себе. Їй здавалось, що якби вона народила Павлу здорового, міцного сина, то він би забув про все минуле і зміг би її покохати. Покохати хоча б із вдячності за сина… А вона була б згодна й на таке кохання, та що там казати, вона була згодна на все, навіть на жалюгідні крихти його почуттів, мов той зголоднілий і безпритульний пес, аби тільки коханий був поряд. Але вона не мала навіть цих крихт, він весь час тримав багатство серця свого при собі, тримав, аби одного дня, проклятого небесами, кинути під ноги якогось дівчиська.

Згадавши про Ганну, Галина раптом зупинилась, поглянула в невеличке вікно надвір, туди, де за тином було видко стареньку, похилену хатку Кравецьких. Там, у тій убогій оселі, живе та, на появу якої вона завжди чекала. Появу тієї, яка відбере в неї Павла. Колись, після повернення його з навчання, в її серці жила свята впевненість у тому, що одного дня щастя неодмінно постукає у її двері й Павло покохає її, покохає так сильно, як вона про то мріяла. Але день минав за днем, місяць спливав за місяцем, складаючись у роки, але дива все не траплялось. Павло продовжував залишатись таким самим, як і раніше, болісно-байдужим. Та що там казати. Замість того жаданого й очікуваного кохання в його очах усе частіше спалахували іскорки глухого роздратування та тихої ненависті. Ненависті до неї, людини, що любила його так, як ніхто у світі. А тепер вона втрачає його, втрачає раптово… Втрачає того, у кому єдиному зосередився для неї весь сенс життя, зосередилось саме́ життя. Нехай він навіть не кохав її, а тільки терпів, але ж все одно був поруч, розділяючи з нею своє життя, проживаючи поряд кожен день, засинаючи бік у бік з нею та інколи даруючи скупу ніжність свого великого тіла. Як же зможе вона прожити без усього цього? Без його присутності в своєму житті, без змоги бачити його кожного дня, люблячим поглядом вдивлятися в його вродливе лице, у ці прозорі, світлі очі. Життя без нього буде для неї вже не життям, а тільки існуванням, існуванням пустим, скорботним та темним. Й те не лякало її, що залишиться сама з двома дітьми, те б вона пережила, перетерпіла, а ось втрату Павла не переживе, не перетерпить.

— Що ж мені робити? — ледь чутно прошепотіла вона, напружено вдивляючись у сусідню хату, ніби там, серед чисто вибілених стін, могла знайти відповідь. Як втримати Павла, як віднадити його від Ганни. — Як? — застогнала вона знову, вже не звертаючи уваги на материне бурмотіння за спиною.

А з хати Кравецьких, мов у відповідь на її палкий заклик, повільно вийшов Микита, батько Ганни. Високий, дещо худорлявий чоловік середнього віку, ще досить привабливий лицем, він постояв біля порогу, потягнувся й попрямував у бік повітки. Галина якусь мить, мов зачарована, дивилась йому вслід, а потім раптом зрозуміла. Зрозуміла, що має робити, аби не вража донька перемогу святкувала, а вона сама.

Стрімко обернувшись, вона кинулась до дверей, краєм вуха зачувши крик матері, але не звернула на нього уваги.

— Галько, ти куди?

Галина промовчала, тільки гучно гримнула дверима в сінях та вискочила у нагріте повітря спекотного полудня. Вона мусить, неодмінно мусить боротись за своє щастя. Й зараз у цьому мовчазному, статечному чоловікові вона вбачала своє спасіння, спасіння свого кохання. Швидко пробігши поміж коморою та хлівом, Галина опинилась на городі, а вже звідти увірвалась на подвір’я Кравецьких. Вхопивши краєм ока застиглу постать Ярослави, що терла кабаки на великій іржавій тертушці, вона кинулась до Микити, який порався біля старого воза.

— Микито Яковичу, голубчику, допоможіть, — зриваючись на крик, заволала вона, хапаючи збентеженого Кравецького за тверду, мозолисту та суху долоню і зазираючи в його суворі, досить непривітні очі. — Благаю вас, допоможіть!

Кравецький закліпав.

— Галино, що трапилось?

— Горе в мене, Микито Яковичу, — захлипала Галина, не зводячи з нього наполегливого погляду.

Кравецький нахмурився.

— Помер хтось?

— Я помру, — раптом зі злістю вигукнула Галина, відпускаючи його суху долоню та притискаючи руки до своїх пласких грудей. — Помру, якщо ви дочки своєї на ланцюг не посадите.

Микита спохмурнів ще більше.

— Що таке? Не розумію.

— А що ж тут розуміти? Погано ви виховали доньку, Микито Яковичу, дуже погано, коли вона залицяється до чужих чоловіків та відбирає в дітей батька, — промовила, мов виплюнула, Галина, з напругою вдивляючись у потемніле обличчя сусіда. Десь за спиною налякано зойкнула Ярослава, але Галина навіть не озирнулась, зосередивши всю свою увагу на цьому дещо похмурому чоловікові. Бо відчувала, що тільки він спроможний їй допомогти.

— Що ти таке мелеш, Галино?

— Правду.

— Яку правду?

— А про те, що дочка ваша волочиться з моїм чоловіком, — з наболілою зсередини злістю мовила Галина, відчуваючи, як наповнюються очі гарячою та пекучою вологою. Бо уявила, як її Павло, такий рідний і вродливий, десь обіймає та цілує ту кляту Ганну, даруючи їй свою ніжність та пристрасть, притискаючи до себе жадібно й міцно.

Лице Кравецького закам’яніло.

— Це серйозне звинувачення, Галино.

Вона хлюпнула носом.

— Так Павло сам зізнався.

Кравецький глянув на неї важко, недовірливо, потім перевів погляд на дружину, вдивляючись у неї пильно, допитливо. Галина теж озирнулась. Озирнулась, аби побачити на виразному обличчі своєї сусідки чіткий острах та провину.

— То правда, Ярославо? — спокійно запитав Микита дружину, але Галині його спокій видався досить оманливим.

Ярослава важко зітхнула.

— Не зовсім, — тихо відповіла вона, зводячи невпевненого погляду з чоловіка на Галину, — ніхто ні з ким не волочиться, — уже суворіше додала вона, — просто Ганнуся у нас дівчина гарна, ось і подобається усім, а чи то її провина?

Микита насупився.

— Що, й агроному сподобалась?

Ярослава знизала плечима.

— А почім я знаю почуття агронома? Та Ганнуся мені сама казала, що не має з ним ніяких стосунків…

Галина аж підскочила на місці.

— Еге ж, не має! Менше вірте їй, донечці своїй. Та він убити мене присягнувся, якщо я хоч слово їй скажу. То немає між ними нічого? Та зроду не повірю. — Вона знову заридала, негарно скрививши тонкі, бліді свої вуста, розуміючи, як жалюгідно виглядає в очах цих людей. Але зараз їй було байдуже. Все було байдуже, окрім несамовитого бажання втримати Павла, й заради цього вона була згодна на все, навіть на приниження. Знову обернувшись до напруженого і мовчазного Микити, Галина жалібно прошепотіла: — Благаю вас, Микито Яковичу, не дайте моїм діткам — Петрику та ще ненародженому немовляті, — при цих словах вона охопила себе за ще плаский живіт, — залишитись без батька!

За спиною знову зойкнула Ярослава, чоло ж Кравецького спохмурніло ще більше, і він відповів:

— Можеш не хвилюватись, Ганнуся не завдасть тобі більше клопоту. — Він деякий час мовчки дививсь на Галину, потім поглянув на дружину й рішуче додав: — За тиждень я відвезу дочку до брата в місто — нехай охолоне.

— Микито! — голосно, налякано й, у той же час дещо розгублено, вигукнула Ярослава, а Галина ледь встояла на ногах від почуття полегшення і знову вхопила Кравецького за руку.

— Дякую, Микито Яковичу, дякую!

— Йди вже та заспокойся, — трохи сердито пробурмотів той, і Галина, сяйнувши невпевненою вдячною посмішкою, попрямувала до свого двору, відчуваючи, як оживає в ній надія, а разом з нею оживає й весь світ, що було вже погас і геть стемнів, засліплений чорним маревом несамовитих ревнощів. І хай він не кохатиме, то нічого, її палкого кохання вистачить на двох, головне — ця дівка щезне з його очей.

Повернувшись до свого двору, вона краєм ока вхопила струнку постать Ганни, яка пробігла біля їхнього тину, голосно грюкнувши своєю хвірткою. Завмерши біля старої, геть висохлої вишні, Галина напружено спостерігала, як ненависна розлучниця увірвалась до хати, а майже слідом за нею попрямував і Кравецький, відкинувши роздратовано руку Ярослави, яка теж рушила туди, плачучи та крадькома хрестячись.

Галина застигла на місці, розуміючи, що зараз усе має й вирішитись. Уп’явшись похололими пальцями у висохлий стовбур старого дерева, вона широко розплющеними застиглими очима вдивлялась у зачинені сінешні двері сусідньої хати, закликаючи, волаючи до неба, аби клята Ганна не взяла над нею верху та не вмовила батька дозволити зостатися в Пирогах.

Раптом десь поряд заскрипіла хвіртка, і Галина здригнулась, відірвала погляд від сусідньої хати та глянула на чоловіка, котрий прямував до порога з похмурим обличчям. Не помітивши її, Павло зупинився біля порогу та так і завмер, напружено вдивляючись у білу стареньку хатинку. І за мить, немов у відповідь на його жагучий погляд, двері тієї хатини відчинились, й у темному отворі забіліло округле лице Ганни. Вона рвонулась було на вулицю, але побачила Павла і завмерла на порозі. А Галина, відчуваючи, як повільно згасає в ній радість, подивилась на Павла. На його обличчі застигла пристрасть і ще щось, чого вона не бачила на ньому ніколи, бо навіть у часи подружньої близькості не дивився він так на неї, як дивився зараз на Ганну. Від побаченого рана, що майже ніколи не гоїлась у серці, допікала ще сильніше. Захлинаючись сухим, нечутним плачем, до болю вп’явшись занімілими пальцями в грубу вишневу кору, ледь тримаючись на ногах, Галина вдивлялась у чоловікове обличчя, на якому квітло захоплення іншою, а у неї всередині все волало, охрипало від крику: «Йому вона, Ганна, потрібна, а я ні!»

Ганна, зачувши голос батька, відступила від порогу і стрімко зачинила за собою двері. А Павло, зітхнувши, опустив голову і зайшов до хати. Він не помітив худорлявої постаті дружини, що причаїлась біля стовбура старої вишні. А вона ще довгенько стояла так, дивлячись перед собою застиглим поглядом, не відчуваючи нічого, окрім бурхливої, невпинної хвилі ненависті, що підіймалась із самих глибин її єства, заповнюючи серце та переливаючись через край. Ненависті, густо замішаній на болю та стражданні зрадженої жінки. Ненависті, котра змусила її розтулити занімілі вуста та випустити із себе прокляття.

— Будь ти проклята, Ганно! Будь же ти проклята!

Зачинивши двері та повернувшись до великої кімнати, Ганнуся стала біля дверей, з мовчазним докором вдивляючись у похмуре закам’яніле обличчя батька, що сидів біля столу, не зводячи з неї важкого, невдоволеного погляду. Мама безмовною тінню завмерла поряд, й по тому, як ледь помітно ворушились вуста, Ганнуся здогадалась, що та молиться. Молиться, аби татко не впав у лють та не підняв на Ганнусю руку. Сама ж Ганнуся батька не боялась, бо ще ніколи не бив він її — лаяти лаяв, але не бив.

— Сядь, Ганно, — порушив напружену тишу хати досить спокійний голос Микити. Але Ганнуся і не подумала сідати.

Вона лише вперто задерла голову.

— Я постою.

— Краще сядь.

— Мені на ланку повертатись скоро!

Микита звузив очі.

— Про ланку можеш забути, — так само тихо та спокійно промовив він, а Ганнуся відчула, як по спині проповзли мурашки недоброго передчуття. — На цю роботу свою ти вже не повернешся, можеш бути певна. Чи тобі замало того, що накоїла, осоромила нас перед усім селом…

Ганнуся аж підстрибнула.

— А що я такого накоїла? — ображено вигукнула вона. — Ви, тату, наслухались Галчиних пліток, їй вірите, а доньку рідну ладні брудом полити? А хіба ж моя провина в тому, що привабила я того Гребенка, хіба я просила його про те? І що ж мені тепер лице хусткою обв’язати чи по селу не ходити?

— Не знаю я, що там між вами трапилось, — похмуро обізвався батько, — але мені тут сорому не потрібно! Чи думав я, що доживу до такої години, коли до мене прибіжить сусідка, звинувачуючи мою доньку в перелюбі з її чоловіком? Ні, не потрібно мені таке. — Микита помовчав, а потім рішуче додав: — За два дні відвезу тебе до міста, до дядька Данила, нема чого тут тобі Гребенку цьому очі мозолити.

Ганнуся застигла, зневірливо вдивляючись у похмуре лице татка. Дядька Данила, завжди мовчазного, а тим більше його сварливу дружину Ганнуся не надто любила, а щоб жити поряд з тією набундюченою тіткою Глашкою…

— Ні, тату, я нікуди не поїду, — прошепотіла вона, захитавши головою і зробивши крок назад.

Батько нахмурився ще більше.

— Ні, Ганно, поїдеш, інакше не батько я тобі, — заперечив він, і в його спокійному голосі Ганнуся зауважила ледь помітний гнів, ще прихований, але вже досить відчутний. І ще щось, ледь вловиме, ледь помітне, змусило Ганнусю проковтнути всі слова заперечення, що вже рвались з її вуст, та придивитись пильно до таткового обличчя. Він і раніше сварив її за пустощі, за якісь провини та непослух, але такого виразу на його обличчі вона ще не бачила. Та то було дитинство, провини були незначними, дитячими, а зараз… зараз все по-іншому. Те, що йому наговорила про них з Павлом Галина, вже не було ані дитячими пустощами, ані дріб’язковою провиною, за яку тато посварить-посварить, далі й заспокоїться, забуде. Відчуття того, що ось саме в ці хвилини її дитинство минає, йде від неї назавжди, було таким гострим та несподіваним, що Ганнуся аж похитнулась, раптом знесилившись та прихилившись до стіни. І здавалось їй, що очима тата, гнівливими та осудливими, дивиться на неї зараз оте доросле життя, про яке вона мріяла і до якого прагнула всі останні роки.

— Ганнусю, донечко, що з тобою? — пролунав мов здалеку голос мами, й за якусь мить відчула вона, як торкаються її та обіймають лагідно теплі натруджені материнські руки. Зовсім як у дитинстві. У дитинстві, якому не судилось уже повернутись. — Ганнусю, ти чуєш мене? — знову наполегливо запитала мама, і дівчина кволо посміхнулась.

— Чую, мамо, чую. Все гаразд, просто щось у голові запаморочилось.

Мама поглянула на Ганнусю якось дивно, з незрозумілим острахом, і посміхнулась, трішки боязко, але ніжно та лагідно, мов намагаючись пом’якшити ласкою своєю різкі, образливі слова татка, а потім взяла Ганнусю за руку.

— Ходімо, донечко, ходімо до кімнати, ти ляжеш, трішки перепочинеш, а то он як зблідла, а я тобі потім борщику наллю, ряжанки свіженької, а вже тоді ми з батьком спокійно все обговоримо, — ласкаво приговорювала мама, підштовхуючи Ганнусю до кімнати та кидаючи на чоловіка застережні погляди. Той сидів біля столу мовчки все такий же похмурий та замислений. Ганнуся розуміла, що він свого не полишить. Надто впертою була вдача Кравецьких, Ганнуся це добре знала, по собі знала. Вона дозволила мамі відвести себе до кімнати, де майже впала на ліжко, і байдужим поглядом втупилась у побілену стелю. Мама примостилась поряд, мовчки погладжуючи її натомлені руки. Заговорила вона тільки тоді, коли за батьком грюкнули сінешні двері й вони залишились у хаті самі.

— Ганнусю, що з тобою коїться?

Ганнуся відвернула голову.

— Не знаю, мамо. Я нічого не знаю.

— Гребенко не полишає? — немов не зачувши її слів, запитала Ярослава, стискаючи долоню. — Бачу, доню, по очах твоїх бачу, що не полишає. Але ж ти обіцяла, Ганночко, обіцяла з серця його гнати…

— А якщо я не можу? Якщо це сильніше від мене, мамо? — підхопилась на місці Ганнуся, наполегливо вдивляючись у материнські очі, в котрих докір був змішаний зі співчуттям. — Чому я маю заради щастя Галини відмовлятись від свого власного, страждати, аби не страждала вона?

— Ганнусю, ти не повинна казати таких слів! Так уже склалось життя, і тут нічого вже не вдієш. — Ярослава помовчала, мов не наважуючись сказати щось, а потім все-таки додала: — До того ж… до того ж Галина чекає на другу дитину, ти це розумієш, доню?

Ганнуся розуміла, о, як добре вона це розуміла. Але вражена гордість заважала їй погодитись зі словами мами, небажання поступатись якійсь гостроносій вороні так і кипіло всередині, хоч й знала вже, що не для неї той Гребенко, що ніколи не зможе вона бути щасливою з ним, відібравши батька в дітей. Та і як можна бути щасливою від прокльонів Галини. А бунтувала в ній зараз та маленька дівчинка, що ще залишалась десь у глибині, не бажаючи поступатись тим, що так подобалось їй, хоч і не належало по праву.

— Що ж мені робити, мамо? — жалібно запитала вона. — Чому вона мене перемагає, та Галька, чим гірша я од неї? А він страждає поряд з нею.

— Тут нічого не вдієш, доню, така вже його доля. Сам з нею одружився — бачили ж очі, що брали. А ти ж у мене сильна дівчинка, мине час, забудеш все. І як мені того не хочеться, але буде краще, якщо ти поїдеш до міста.

Ганнуся скривилась.

— Ой, мамо, ні…

— Так, люба, так, — заперечила на те Ярослава. — Ну поміркуй сама, що ж буде, якщо залишишся ти в Пирогах? Гребенко від тебе все одно не відчепиться, а батькові з ним битись, чи що? А Галина? Вона ж все одно спокою тобі не дасть. А осуд? Бачить Господь, важко мені відпускати тебе від себе, я й не хотіла одразу, сперечалась із батьком, та все ж він, певно, правий — так буде краще.

Ганнуся свіркнула очима.

— Для кого краще? Для Галини?

— Для всіх.

— Ні, мамо, неправда.

— Правда, — ласкаво заперечила Ярослава Ганнусині гіркі слова. — І колись ти згадаєш мене, згадаєш ці слова. А зараз відпочинь, прийди до тями, поміркуй про все спокійно та без запалу. А ще краще — поспи, подрімай.

Ганнуся промовчала, покірно заплющила очі й несподівано заснула, забувши і про Павла, й про дружину його. А коли відкрила очі, то відразу ж почула тихий голос мами, що лунав з великої кімнати.

— Микито, не треба, нехай відпочине, — тихо казала вона, і Ганнуся зрозуміла, що батько хоче з нею поговорити. Але вона не могла. Просто не могла та й не хотіла, ображена його словами. Тому міцно заплющила очі, вдаючи, що ще не прокинулась, та так і пролежала, поки батько не пішов на зміну.

— Ганнусю? Ти не спиш? — зачувся поряд голос мами, яка нечутно увійшла до її кімнати. Ганнуся розплющила очі.

— Не сплю.

— То, може, борщику?

— Ні, я не голодна.

— Ганнусю, — тепер у голосі мами виразно було чутно докір. — Не можна ж так.

— Можна, — байдуже відповіла Ганнуся, здригаючись від думки про те, що доведеться поїхати з рідної домівки й все через ту Гальку з її ревнощами дурними та довгим язиком.

— Випий хоча б ряжанки, — знову звернулась до неї занепокоєна мама, й Ганнуся доволі кволо погодилась.

— Добре, тільки трішки.

— Зараз принесу.

Мама вийшла, а за мить біля Ганнусі вже опинився Івасик. Він дещо несміливо наблизився до її ліжка, витріщивши блакитні оченята, намагаючись рухатись якомога тихіше. Потім зітхнув.

— Ти захворіла, Ганнусю?

Ганнуся не втрималась від слабкої посмішки.

— Трішки.

— А що в тебе болить?

— Серце, — сказала Ганнуся правду. Бо воно, серце, й справді боліло, напевне, вперше за усе її життя.

Івасик помовчав, роздивляючись її з подивом та розгубленістю, з якимось невимовним виразом, а потім запитав:

— То ти тепер будеш, як баба Климівна, щоразу хапатися за груди, коли тобі хто щось не так скаже, чи хлюпатись додолу, коли на тебе хтось гримне?

— Ні, дурненький, — відповіла Ганнуся, зводячись з ліжка та пригортаючи до себе брата. — Я просто сумую, тому що татко хоче відправити мене до міста.

Івасик скривився.

— А я не хочу, щоб ти їхала.

Ганнуся зітхнула.

— Я теж, любий. Але так вирішив татко.

Хлопчик поморщив лоба.

— То татко негарно вирішив! Я от ублагаю його не робити цього!

— Ну спробуй, — відказала Ганнуся, але віри в те, що батько полишить її в Пирогах, чомусь не мала. І в очах мами, що мовчки застигла на порозі з глиняним кухлем та куснем хліба в руках, вона теж побачила зневіру в тому, що тато ще передумає.

Поволі минув вечір, мама з Івасиком лягли спати, але Ганнусі не спалося. Поглядаючи у вікно, вона посиділа деякий час на ліжку, а потім, глибоко зітхнувши, повільно підвелась, постояла, дослухаючись сонливої тиші хати, й попростувала до дверей. Постояла так деяку мить, а потім швидко шмигнула на вулицю, не помітивши мами, що застигла на порозі своєї кімнати, прокинувшись від невідступної тривоги за доньку. Могла, але не зупинила. Нехай попрощається з тим Гребенком, хоч так утішить своє серденько, а вона вже вимолить у Господа, щоб забувся він, відпустив її любу донечку, щоб там, у місті, Господь послав їй гарну пару, послав щастя, щоб відвернуло її від того Гребенка.

Прохолодне повітря зоряної ночі неприємно торкнулось тіла Ганнусі, прикритого тільки тонкою довгою сорочкою. Вона зіщулилась, але рішуче відійшла від порога хати, щоб уже посеред двору застигнути в нерішучості. Прямо перед нею, серед дерев, причаїлось обійстя Павла, але воно було темним, тихим та пустим. Хата витріщалась на неї чорними очицями віконниць, у котрих не було видко навіть проблиску світла. Ніхто не чекав на неї в цій темряві — тільки тиша та повний місяць десь високо в небі.

Постояла ще, коли раптом у густих кущах порічок щось зашаруділо. Вона завмерла, дослухаючись. Невже він, поважний агроном, немов безвусий зухвалий хлопчисько, може сидіти в кущах, чекаючи на її появу? Та у сріблястому світлі місяця побачила Ганнуся не його вродливе лице, а біленьку мордочку песика Колобка.

— Не спиться тобі, розбійнику?

Собака підбіг, завилявши хвостом. Ганнуся погладила його, а коли випросталась, здригнулась.

Біля воріт у світлі місяця стояв Гребенко.

Він постояв якусь мить, а тоді рішуче попрямував до неї, пропалюючи палким, відвертим поглядом. Коли він простягнув руки, аби схопити Ганнусю в обійми, дівчина раптом, несподівано для себе, вигукнула:

— Не треба!

Павло розгублено опустив руки.

— Ганнусю, але чому?

— А ви не знаєте?

— Ні!

— Невже Галина не повідомила вас про те, про що вже встигла розказати моїм батькам? Невже ви не знаєте, що маєте вдруге стати батьком?

У місячному світлі було видко, як Павло нахмурився та скривився. Відчайдушним жестом запустив руку в густе світле волосся, важко зітхнув.

— Знаю я, Ганно, все знаю. На жаль.

— На жаль, — відлунням відгукнулась Ганнуся й затихла. Примара важкої Галини, знервованої та зі злим поглядом, мов жива, стала біля Павла, нагадуючи, що не належить їй цей чоловік і ніколи не належатиме.

Павло зробив до неї крок, упіймав слабку, якусь мляву руку і міцно стис між своїх долонь.

— Але ж то нічого не змінює, Ганнусю, моє світелко. Заради тебе я все покину, як би важко то не було…

— Не кажіть так, — відсахнулась від нього Ганнуся, вивільнивши руку. — Ніколи нам щастя не буде, ніколи не збудуємо ми його на сльозах Галини. Та і я не зможу так жити.

— А кому вона потрібна, Ганю, ця твоя жертва? — розсердився Гребенко. — Гадаєш, що мені? Ні, люба, помиляєшся. Вона нікому, окрім Гальки, не потрібна. Я так стомився від неї, настраждався. Досить! Тепер я щастя хочу, не з нею, обридлою та нелюбою, бути, а з тобою.

— Нічого не вдієш, так уже доля склалась, — повторила Ганнуся мамині слова.

— А ми можемо її змінити, — заперечив Гребенко, ухопивши Ганнусю за плечі й примусивши її глянути на себе. — Ми поїдемо далеко звідси, туди, де будемо тільки удвох. Там не буде Галини, не буде її ревнощів та остогидлого невдоволення.

Ганнуся гірко усміхнулась. Ні, не зможе вона бути з ним щасливою, не для неї він, а то якесь затьмарення, примха молодого та ще недосвідченого серця, котрому забажалось мати те, що було таким гарним і звабливим. І мама має рацію: воно мине, колись мине.

— Ні, — коротко відповіла вона, — я не зможу так учинити, зрозумійте мене!

Павло нахмурився.

— Зрозуміти? Ні, Ганю, я не можу. Мені теж нелегко наважитись покинути дітей, нехай та дитина ще й ненароджена, але Петрик завжди був моїм сумом та болем.

— Ось бачте…

— Але заради тебе я згоден покинути і його, зрозумієш ти це чи ні? — якось знервовано запитав він, і пальці його вже досить болісно вп’ялися в її плечі. Ганнуся здригнулась, але він не відпустив.

— Розумію, але не можу, не можу погодитись.

— Батьки нацькували?

— Ні.

— Ганю, не бреши. Тільки одного я не розумію, чому вночі вийшла до мене…

— Я вийшла, бо хотіла з вами попрощатися, — прошепотіла вона, доторкаючись пальчиком до його напруженого та нахмуреного лиця. — За два дні татко відвезе мене до міста, до свого брата.

Гребенко застиг.

— Ганнусю…

— Так буде краще, — зупинила його заперечення Ганнуся і на якусь мить дозволила йому доторкнутися до себе поцілунком, а потім різко вирвалась із його рук та відступила.

— Прощавайте!

— Ганнусю, стривай!

— Ні, прощавайте!

Але Гребенко, мов не чуючи, рушив до неї, простягаючи руки.

— Ганнусю!

Вона птахою полинула до хати, забігла до сіней, зачинила за собою двері на защіпку та притулилась до неї спиною. За дверима щось бубнів Павло, дряпався, але вона мовчала. І здригнулась, коли почувся тихий голос мами.

— Не спиться, доню?

Ганнуся поглянула у всерозуміючі блакитні очі мами, в котрих світилось співчуття, і тихо прошепотіла:

— Не спиться, мамо.

— Воно забудеться, — прошепотіла Ярослава, притуляючи її до себе. — Йди, сонечко, поспи, а туга ця… вона мине. Повір мені.

4

Наступний день промайнув для Ганнусі мов у тумані. Забувшись на світанку важким та чутливим сном, вона прокинулась через деякий час від галасу, що вчинив Івасик. Дзвінкий голос брата лунав так пронизливо, що вона налякано підхопилась на ліжку.

— Та-а-а-тку, — тягнув братик у великій кімнаті, — та-а-ту, любий, не відсилай Ганнусю!

У відповідь лунав утомлений голос батька.

— Заспокойся, Івасику!

— Заспокоюся тільки тоді, коли ви скажете, що не будете відвозити Ганнусю до міста, — тримався свого Івасик. — Як же ми без неї, татку?

— Так треба, синку.

— Не треба, — гучно заводив знов малий. Серце Ганнусі було ладне вискочити з грудей від ніжності до брата, і вона тихо плакала, застигши на ліжку, дослухаючись, як батько щось бубнить, намагаючись заспокоїти сина.

Нарешті почувся голос мами.

— Що трапилось, синку? — занепокоєно запитала вона. — Що за галас? Що за сльози? Та тебе, певне, на тому боці села чутно.

— Татко Га-а-ннусю забирають, — протягнув Івасик і заридав ще гірше та гучніше.

— Цить, малий, а то Ганнусю збудиш, — обізвалась мама, й Ганнуся не втрималась більше, підвелась з ліжка та понуро прошвендяла босими ногами по зітканих мамою доріжках, відкинула занавіску й стала на порозі.

— А я вже прокинулась, — промовила вона, з німим докором та застиглою в очах образою торкнувшись поглядом спохмурнілого таткового лиця. Потім підійшла до братика, обняла його, міцно притиснувши до себе, а потім прошепотіла, зазирнувши у вологі оченята. — Заспокойся, Івасику, заспокойся, любий. Я ж не помираю, а просто від’їжджаю до дядька Данила. І раз татко не хоче нас зрозуміти, збагнути того, як нам важко, то не залишається нічого іншого, як тільки підкоритись. — Вона помовчала, кинувши на батька погляд, а потім додала з несподіваною злістю. — Підкоритися, але не пробачити!

Батько спохмурнів ще більше, а мама, перехрестившись, ухопилась за щоку.

— Ганнусю, хіба ж можна таке татку… — почала вона, але батько, різко підхопившись з місця, обірвав її.

— Облиш її, Славо, — напруженим, чужим якимсь голосом звелів він мамі, кидаючи на Ганнусю важкий та осудливий погляд. — Проміняла батька рідного на якогось півня красного, осоромила на усе село, то нехай іде з мого дому, може, в чужому хоч краплю розуму набереться. А пробачення мені не потрібне, бо вини не маю, а чиню так, як годиться.

Сказав, як відрізав, і вийшов геть на вулицю. Важкими краплями образи та болю впали ці слова батьківські на серце Ганнусі. Кортіло кинутись за ним, вхопити татка за суху, натруджену долоню, попросити вибачення… Але вона залишилась на місці. Ярослава несміливо порушила тишу.

— Доню, хіба…

— Облиште мене, мамо, — роздратовано обірвала її Ганнуся і, майже відштовхнувши притихлого Івасика, кинулась до себе.

День від’їзду видався досить похмурим, із самого рання небо затягнуло важкими темними, майже чорними хмарами. Ось-ось мав піти дощ, але поки Ганнуся мовчки сиділа у великій кімнаті, чекаючи на Митька, який мав відвезти їх з батьком до міста, надворі було сухо. Мама, мовчки ковтаючи рясні сльози, поспіхом цідила молоко, аби передати родичам на гостинець. Незвично притихлий Івасик стежив за батьком, що краяв великий шмат товстого, на три пальці сала. Теж на гостинець. Він жадібно вхоплював кожен його рух, кожен погляд, мов чекаючи, що ось зараз, саме в цю хвилину, він раптом передумає і Ганнуся нікуди не поїде.

Але батько й не думав про те, аби змінювати своє рішення.

Так у напруженому цьому мовчанні минула майже година, за яку мама вправно запакувала й молоко, й сало, й декілька десятків яєць, й дещо з городини, а батько виніс все це на вулицю, до воріт. А Ганнуся і здригнулась, і зраділа, коли нарешті за двором оглушливо загула Митькова вантажівка, підхопилась з місця й так і застигла посеред кімнати, останнім поглядом оглядаючи оселю, у якій народилась, де минуло все дитинство. І наче прокинувшись зі сну, засумувала за цими старими, мазаними білою глиною рідними стінами, за вишитими мамою рушниками, її турботливою рукою зітканими застилками та яскравим килимом на стіні. Все воно, навіть отой клишоногий стільчик у кутку, на якому сидів завжди Івасик, було таким знайомим, таким дорогим серцю.

В хату зазирнув батько.

— Готова?

Ганнуся відчужено хитнула головою.

— Готова.

— То пішли, Митько вже чекає, — коротко кинув, узяв торбину з її речами і вийшов з хати.

Ганнуся зробила декілька кроків, відчуваючи, як ноги робляться раптом дерев’яними та неслухняними, і майже одразу опинилась у гарячих обіймах мами, яка притисла її до себе міцно-міцно, ледь чутно видихнувши:

— Ганнусю, донечко моя, кровинко ріднесенька!

Та так і завмерла, обіймаючи доньку незграбними від хвилювання руками. Заплакала тихо, ледь чутно, але з такою гіркотою, що серце Гані краялось на шматки від гострого жалю до мами, такої невеличкої на зріст і такої тендітної.

— Мамо, — прошепотіла Ганнуся, стискаючи мамині худі плечі, — ну що ви так ридаєте, я ж не на край світу їду, а тільки в місто, а воно ж поряд.

Ярослава захитала головою.

— А для мене й місто, то вже той край світу, — скрізь сльози зізналась вона, а потім відхилилась від Ганнусі, взяла у свої шерехуваті, мозолисті долоні її лице, вдивилася в нього з жадібністю та любов’ю. — Яка ж ти в мене красуня, доню, чисто намальована. І що ж то чекає на тебе в того Данила? Що в місті тому чекає? Я день та ніч молитиму Господа, щоб послав тобі щастя й захистив на усіх шляхах. І ще… — вона невпевнено стихла, з незрозумілим для Ганнусі сумнівом вдивляючись у її лице й мов не наважуючись сказати тих слів, що так і рвались з її вуст. Потім наважилась й видихнула: — І ще я хотіла б подарувати тобі дещо на згадку… якщо візьмеш. — Й тремтячими пальцями витягнула з простенької своєї сірої кофтини мідну дощечку, котра виявилась іконою.

Ганнуся поглянула на ікону досить байдуже. Головним для неї було те, що ця річ від мами.

— Візьму.

Ярослава просяяла скрізь сльози полегшеною усмішкою.

— Нехай поблагословлять тебе Господь та Богородиця, — тихим, ласкавим голосом вимовила вона та перехрестила Ганнусю іконою, а потім вклала в долоню. Дивно якось зробилося Ганнусі від усього того, аж трішки морозно по шкірі. Але якось спокійно.

З двору пролунав голос батька.

— Ганно, Ганко, де ти запропастилась? Людина ж чекає.

Ярослава важко, якось приречено зітхнула, ще раз приголубила Ганнусю, поцілувала її міцно й видихнула:

— Ходімо, доню!

Востаннє кинувши тоскний погляд на рідну домівку, Ганнуся вийшла за мамою на вулицю. Батько чекав на неї біля воріт, про щось розмовляючи з Митьком. Івасик плентався з геть нещасним лицем, хлюпав носом, ухопившись обома руками за прохолодну долоню Ганнусі.

Вона була вже майже біля воріт, коли наче хтось штовхнув її у спину. Застигла, шкірою відчуваючи чийсь неприємний та недобрий погляд, який так і обпікав її. А потім повільно озирнулась, уже знаючи, від кого лине та ненависть.

Вона не помилилась. Там, на Гребенковому обійсті, під усохлою старою вишнею стояла Галина. З обвислим навколо похмурого обличчя волоссям, з палаючими дикуватим вогнем очима вона дивилась, не відриваючись, на Ганнусю, й погляд той дихав такою силою неприхованої, відвертої ненависті, що Ганнуся мимоволі здригнулась, відчуваючи, як погляд той пронизує її наскрізь, темно та недобре.

Потім Галина щось прошепотіла, ледь розтулюючи свої тонкі та безкровні вуста, але Ганнуся помітила отой шепіт, й він відгукнувся у серці якимось дивним почуттям, важко ліг на нього, та відчуло воно, серце її, що за слова лунали з блідих вуст Павлової дружини. Вона її проклинала.

— Швидше, Ганю, швидше, — зачувся мов здалеку голос батька, відриваючи погляд Ганнусі від застиглої постаті Галини. — Що ти, мов сонна?

Ганнуся ще раз глянула на зловісну постать Галини, а потім хитнула головою, проганяючи від себе мару, і рушила до воріт

А там до неї вже розквітав посмішкою Митько.

— Здоров була, красуне!

Ганнуся поглянула на нього кисло.

— Здоров.

— А я тут твоєму батечку казав, що негарно він вчиняє, що таку красуню від нас забирає, на кого ж ми тепер милуватись будемо? — з усмішкою промовив Митько, але Ганнуся тільки рукою махнула, притискаючи до себе Івасика.

— Тобі все тільки б базікати, — пробурмотіла вона, — вистачить тобі по селу ще красунь, аби намилуватись.

Митько заперечливо захитав головою.

— Таких, як ти, нема в нас більше. Ох, і поталанить же комусь у тому місті, така дівка йому дістанеться, — з жалем зітхнув він, але очі його карі весело поблискували під чорними бровами.

— Тіпун тобі на язика, — кинула Ганнуся та підняла на руки худенького та невеличкого на зріст Івасика, зовсім легенького, пригорнула його до себе міцно-міцно, відчуваючи, як здригається його тільце. — Бувай, мій рідненький, слухайся мами з татком та рости гарним хлопчиком.

Івасик ухопив її за шию своїми тоненькими рученятами, стискаючи з усіх своїх дитячих сил, вже не стримуючи ридань.

— Ганнусю! Не їдь!

Ганнуся промовчала, тільки кинула на батька виразний погляд й опустила братика на землю, майже одразу опинившись у лагідних обіймах мами. І її геть мокра від сліз щока тулилась до такої ж мокрої маминої щоки, а поряд було чутно, як гучно, майже оглушливо, стукало її серце.

— Бувай щаслива, лебідонько моя, — шепотіла Ярослава, торкаючись ніжного лиця Ганнусі загрубілими своїми пальцями та зазираючи в очі з невиказаним сумом, потім перехрестила та додала: — Бережи тебе Господь та Божа Мати, доню!

Швидко минули ті хвилини прощання, й Ганнуся рушила до вантажівки Митькової, останнім поглядом приголубивши Івасика та маму, стареньку свою хатину, такий же старий садок, де був знайомим та рідним з дитинства кожен куток, кожна деревинка. Коли вона тепер повернеться сюди, коли ще знову побачить рідну домівку? Того вона не знала й сумувала ще більше. Не дійшовши до машини, вона раптом зупинилась, побачивши Гребенка, що йшов до двору від ланів, а потім зупинився за своїм двором біля верби діда Омеляна. Позаду важко та невдоволено засопів батько, й не встигла Ганнуся отямитись, як вранішню, сповнену спокою тишу розірвав різкий та пронизливий жіночий голос:

— А щоб тобі життя не було, щоб ти спокою не знала, тварюко проклята, — раптово заверещала Галина, з’являючись у воротах з палаючими нелюдською ненавистю очима. — Мало ти мені життя попсувала й наостанок ще паскудиш, маниш його за собою? Та не вийде в тебе нічого, зі мною він залишиться, а ти облизня отримуй, блуднице!

— Галино, досить, — обірвав її Павло, підійшовши ззаду та міцно вхопивши за худу, засмаглу руку.

Вона рвонулась усім тілом.

— Не досить! — закричала так пронизливо, що з тину позлітали кури, полохливо заквоктали. — І ти, волоцюго, рота мені не затикай! Нехай їде та буде проклята там за всі мої сльози та страждання, клята відьма. — Вона зойкнула, скривила лице та заверещала ще голосніше. — Куди руку стиснув, злодюго? Зламати надумав? Ламай, я не боюсь!

Невеличка зростом, хворобливо худа та розпатлана Галина вовчком крутилася біля високого, широкоплечого Павла, випльовуючи з себе страшні прокльони та зиркаючи на Ганнусю повними пекучої ненависті очима. А та застигла, мов заморожена зсередини тими страшними словами, що оглушливо лунали навкруги. Як недобре було їй від тих прокльонів, мов щось чорне наповзало на душу, яка здригалась та тремтіла під натиском тієї сили темної, що хвилями надходила від розлютованої Галини. Вона не могла ніяк відірвати очей від Галини, мов причарована, хоч морозно й недобре було від її погляду.

— Чого стоїш? Поїхали. — Голос батька увірвався до її затьмареної неприємним почуттям свідомості. І вона, мов отямившись, повільно полізла до кабіни, а слідом за нею забрався батько. Останнім всівся за кермо Митько, вантажівка оглушливо загарчала. Ганнуся кинула останній погляд туди, де на маминих руках ридав Івасик, у руках Павла билась оскаженіла Галина, а потім машина рушила й все те зникло. Такою й залишилась рідна вулиця у її пам’яті — мама з братиком, Павло з Галиною. Майнув перед очима край села, машина повільно викотилась на широку ґрунтову дорогу й помчала у бік міста.

Батько похмуро мовчав, Ганнуся теж не могла вичавити з себе ані словечка, надто пригнічена неочікуваною розлукою з рідними та тим чорним маревом слів Галини, що пролунали їй услід. Тільки один Митько, мов не помічаючи поганого настрою своїх супутників, весело гомонів усю дорогу. Ганнуся тільки косила на нього невдоволеним оком, та обірвати балаканину не наважувалась. Якби не батько, Митько давно б у неї замовкнув.

Нарешті, коли в неї вже почала поболювати голова від цієї невтомної балаканини, за безмежними полями, що пропливали мимо, замережило будинками місто. Ганнуся і зраділа цьому, і в той же час засумувала ще більше. У самому місті вона була разів зо два, у дядька Данила, і місто не надто полюбляла. Може, тому що народилась та зросла на просторах, на волі мальовничого села, а забудоване високими будинками місто її пригнічувало. Душа її волелюбна почувалась тут не надто добре, та й родина дядькова вподоби не додавала…

Митько оглушливо загудів, ледь не розчавивши на дорозі чорного, як ніч, кота, що пострибки перебігав їм дорогу. Посварившись кулаком вслід геть наляканій тварині, Митько промовив, обернувши до Ганнусі хитре лице.

— Не буде тобі, Ганю, певне, щастя у цьому місті. Бачила, нечистяка чорна прямо під колесами перебігла? Радше вже зараз повернути до Пирогів.

Ганнуся тільки знизала плечима.

— Ти це батькові скажи!

Митько почухав свою пишну чуприну.

— Та казав я йому, уже не раз казав, та він чомусь утовкмачив собі в голову, що тобі конче до міста потрібно, — пробурмотів він, підморгуючи Ганні. — Еге ж, Яковичу?

Микита невдоволено скосився на Митька.

— Еге, — відповів невесело.

Ще хвилин десять їхали мовчки, а потім батько, вдивившись у вулицю, звелів:

— Зверни тут уліво, а біля будинку з червоної цегли зупинись!

Митько мовчки виконав вказівку, й вантажівка завмерла біля будинку на чотири поверхи. Батько відчинив кабіну, зістрибнув на землю, й Ганнуся неохоче зійшла за ним. Митько узявся допомогти з торбами.

Ганнуся з важким серцем крокувала за ними крутими східцями, понуро звісивши голову та ледь переставляючи ноги, відчуваючи себе засудженою, яку вели на екзекуцію. Кроки гулко та якось незвично лунали серед нерухомої тиші пофарбованого зеленим під’їзду. Все тут було незвичним, майже ворожим для Ганнусі, все нагадувало, що не її це місце, вона тут чужа та недоречна. Десь попереду різким звуком пролунав квартирний дзвінок, і Ганнуся застигла за широкою спиною Митька, відчайдушно бажаючи, аби дядька та його родини не було вдома, аби вони кудись поїхали. Тоді батькові не полишилось би нічого іншого, як повернути її назад, до Пирогів, до любої мами з Івасиком.

Двері тихо заскрипіли й на порозі дядькової квартири, розташованої на четвертому поверсі будинку, з’явилась висока, огрядна постать дядини Глашки. Ганнуся неприязно поглянула на цю ще досить молоду жінку, що виглядала значно старшою завдяки своїй повноті та невдоволеному виразу обличчя, подовгуватому та прикрашеному подвійним підборіддям. Очі її, заплилі жиром та ледь помітні, були незрозумілого сіро-зеленого кольору, а тонкі вуста завжди витягнуті у зовсім тоненьку стрічку. Якою проти неї виглядала молодою мама, якою вродливою та тендітною, хоч і мала значно складніше життя.

— Здоров була, Глашо, — пророкотів своїм низьким голосом батько, й Ганнусю занудило від погляду, котрим дядькова обдивилась спочатку батька, а потім їх з Митьком. Її тонкий, нервовий ніс навіть здригнувся, а вуста зробились ну геть тонкими, ледь не зникли.

— Здоров і ти був, Микито, — голосом, геть позбавленим привітності, відгукнулась вона, продовжуючи стирчати на порозі у строкатому червоному халаті. Але потім, мов щось пригадавши, посторонилась, промовила: — Проходьте!

А Ганнуся ледь не засміялась, помітивши, як підозріло дядина зиркає на притихлого Митька з густою чуприною чорного, смолистого волосся, з дещо циганським лицем та темними, швидкими очима, у розхристаній сорочці, з волохатими грудьми. Дядькова насторожено спостерігала за тим, як він поставив дві торбини з гостинцями на долівку, застелену гарним килимком, як покрутився, з подивом оглядаючись навкруги, мов чекаючи, що він зараз ухопить з полички котрусь дрібничку. І полегшено зітхнула тільки тоді, коли Митько нарешті вийшов.

Батько зняв капелюха.

— Данило вдома?

Глашка хитнула головою.

— Зранку ще пішов, але має скоро повернутись. Проходьте до кімнати.

Ганнуся, не промовивши ані словечка, скинула свої старенькі та стоптані черевики, задивившись на гарненькі білі босоніжки, що стояли біля стіни, пройшла у велику кімнату, простору та світлу, в порівнянні з якою хатинка їхня виглядала геть убогою.

— Сідайте, я вам зараз чаю заварю, — запросила Глашка, правда, привітності в її голосі не додалось ані на краплину.

Батько присів на стільчик.

— А де ж це діти?

Лице дядини пом’якшало.

— Хлопці ще з рання подались на курси, горе мені з ними — просто марять тими машинами, а Даруся ще спить.

Жінка повільно вийшла з кімнати, полишивши Ганнусю з батьком у напруженому мовчанні, яке панувало вже між ними, стояло стіною відчуження, густо замішане на дівочій образі. Ганнуся роздивлялась кімнату, котра зазнала значних змін. На вікнах з’явились нові, темно-червоного кольору важкі штори з оксамиту, гарний дерев’яний стіл посеред кімнати із стільчиками, обтягнутими таким же оксамитом, як і штори, та велика шафа, у котрій білів новий посуд.

Ганнуся зітхнула. З розмов батька з мамою вона знала: батько не схвалював того, що дядько Данило декілька років тому перейшов з тютюнової фабрики, де працював водієм, до міського відділку НКВС, де прижився досить непогано. А головне — розбагатів. Вони продали невеличкий будинок, що залишився від родича Глашки, а через деякий час Данило отримав непогану велику квартиру в цьому будинку, у само́му центрі міста, недалеко від Дніпра. Тітка Глашка ніде ж не працювала, повністю присвятивши себе вихованню дітей — хлопців-близнюків Якова та Миколи й улюблениці Дарини, Дарусі.

Згадавши про сестру, Ганнуся покрутила носиком. На декілька місяців старша, білява, схожа на матір, але значно вродливіша, Дарина з самого дитинства, рідко, на вихідні дні, навідуючись до Пирогів, незлюбила Ганнусі. Поважно розповідаючи про місто, вона кепкувала над простотою Ганнусі, її стареньким, залатаним одягом, навіть над її веселою вдачею. Згодом вона перестала до них приїжджати, з чого Ганнуся тільки раділа. Те, що вони не бачились уже два роки, тепла в почуття до Дарини не додавало. Та й Дарина, подорослішавши, насміхалась ще більше, ще жорстокіше, але вже інакше, ніж у дитинстві.

У дверях з’явилась тітка Глашка з двома малесенькими кухлями з простого заліза, з мисочкою рум’яних пиріжків. Підібгавши губи, вона налила їм ріденького чаю, в кожний кухоль поклала трішки цукру та всілась у велике крісло біля стіни, без особливого зацікавлення розпитуючи батька, як там справи в Пирогах. І поки батько доволі повільно розповідав їй про село та ще щось, старанно обходячи те, що трапилось у їхній родині, Ганнуся, посьорбуючи чай та відщипуючи пишного пиріжка, відверто нудьгувала. І щораз сильніше бажала, аби батько забрав її додому, не полишав тут, у цих незвичних, розкішних навіть, але чужих стінах…

— Мамо, кави звари, — почувся з коридору тонкий, досить високий голос, й Ганнуся, зачувши його, вмить напружилась. — І що за бубніння в нас із самого ранку, зовсім спати неможливо.

Глашка кинула на Микиту докірливий погляд, а потім надзвичайно хутко для огрядного тіла підхопилась із крісла, вмить просяявши усмішкою.

— Зараз, зараз, Дарусенько, хвилиночку, — ласкавим, співучим голосом відгукнулася вона, великими кроками наближаючись до порогу, на якому вже з’явилась струнка Дарина в довгій сорочці білого кольору та з розпущеним білявим волоссям. — А бубонить то твій дядько, ти ж знаєш цих людей.

Ці останні її слова неприємно різонули Ганнусю в саме́ серце. То вони для них ті люди, а які ті люди?

Дарина скривилась так, мов скуштувала кислиці, та повагом ввійшла до кімнати. Материні сіро-зелені очі були прикуті до Ганнусі, яка так і застигла на тому клятому стільчику з недоїденим пиріжком, котрий чомусь примушував її відчувати приниження, ніяковість перед цією стрункою білявою красунею, що доводилась їй сестрою. Пильно обстеживши лице родички, погляд Дарини сковзнув на стареньку та просту сукню, зачепився за руки, зауваживши під коротенькими нігтями чорні смужки від землі, на якій Ганнуся працювала майже увесь час. І вже знайома насмішка відобразилась в очах Дарини так явно, що Ганнуся відчула, як очі обпекли сльози образи.

Нарешті Дарина поглянула на дядька, посміхнулась навіть.

— На гостину до нас, дядечку?

Батько якось зніяковіло опустив очі.

— На гостину, — пробурмотів він, сьорбнувши тієї рідкої гидоти, котру дядькова гордовито іменувала чаєм, а потім невпевнено посміхнувся племінниці. — А ти вже доросла зробилась, красуня, справжня пава.

Дарина промовчала, але Ганнуся помітила, що батькові слова їй сподобалися. Вона солодко потягнулась, упала на те крісло, де сиділа мати.

— Вже і заміж скоро, — продовжив батько.

— То мамі, он, не терпиться, — махнула рукою Дарина.

Так за пустими розмовами минула година, яку Ганнуся ледь витерпіла, аби не підхопитись і не втекти з цього дому від цих чужих людей, що обпікали зневажливими поглядами. І ледь не застогнала від полегшення, коли в коридорі брязнули двері й Дарина підскочила на місці.

— Татусь приїхав, — вигукнула вона ті кинулась до порогу, майже відразу повиснувши на шиї високого, повного чоловіка у формі працівника НКВД.

Дядько Данило посміхнувся.

— Привіт, кізко! Давно прокинулась?

Дарина трішки відсторонилась.

— Давно. Мене дядько Микита збудив.

— То у нас гості? — перепитав Данило і, відсторонивши доньку, рушив назустріч братові. — Ну, здоров, Микито, здоров!

Брати обійнялися, але Ганнуся не помітила якось у тих обіймах справжньої доброти і тепла. Вона теж підвелась, несміливо поглянувши на рідного свого дядька, якого не бачила років чотири, бо в минулий приїзд він був у Києві. На її пам’яті він був завжди, а може, інколи похмурим та чимось невдоволеним, але зараз похмурості тієї та невдоволення майже не було видко, можливо, тому що життя його, досить складне та небагате раніше, змінилося в доволі кращий бік. Та як би то воно не було раніше, зараз він досить привітно вдивився в її лице й навіть посміхнувся.

— Яка ж ти вже красуня зробилась, Ганнусю, — промовив він, майже повторюючи слова брата на адресу Дарини. — Вся в маму, та, мабуть, ще краща.

Ганнуся опустила очі.

— Дякую, дядьку.

— То ви до нас на гостину? — запитав він уже батька, і Ганнуся, глянувши на тітку Глашку, помітила дивний, незрозумілий погляд, яким та пронизала її після дядькових слів. Щось було в тому погляді таке, від чого Ганнуся аж здригнулася, відчувши, як по спині сипнуло морозом.

Батько відкашлявся.

— Даниле, є важлива розмова.

Дядько Данило хитнув головою у бік коридору.

— То ходімо до мого кабінету. — Він поглянув на застиглу біля вікна дружину, й Ганнуся помітила на його лиці, вже трішки похмурому, теж дивний вираз.

Вони з батьком зникли в коридорі, а Ганнуся залишилась у вітальні сама з дядиною та Дариною, яка насмішкувато позирала на неї, явно маючи намір покепкувати. Краще б уже мовчала, бо Ганнусі вкрай не хотілось розмовляти з цією пихатою Дариною, яка не мала до неї жодних теплих почуттів. А бажалось тільки одного — опинитись якомога далі від цього дому, де все було хоч і таким розкішним супроти їхньої старенької хатинки, але непривітним до неї, чужим та ворожим.

— То що, Ганнусю, — таки озвалась до неї Дарина, знов прижмурюючись та насмішливо усміхаючись. — А чи є в тебе вже наречений?

— Немає. — Голос Ганнусі був ледь чутним.

— А чому ж це так? — промуркотіла Дарина, сховавши очі свої насмішкуваті під довгими віями. — Що, гідного парубка на селі не знайшла?

— Не знайшла.

— Чого ж так погано шукала? Хоча, що ж там казати, чи є вони в тій забурбелівці хлопці гідні? — зареготала Дарина. — Бачила я їх, замурзаних та неохайних, боронь мене од такого чоловіка. Але ж тобі, Ганю, нема чого вередувати, чекати на щось краще, а то ще в дівках залишишся. Харчами, як то кажуть, не гребують.

Ганнуся промовчала, пересилила себе, хоч з вуст її, міцно стиснутих, так і рвались слова. Ой, як кортіло їй крикнути в очі оцій випещеній дівасі, що несправедливо вона чорнить хлопців сільських, є серед них багато хороших, гідних людей, просто вона, Ганнуся, ставиться до них радше як до братів, ну, не торкають вони її серця. До того ж, хіба така стара вона літами, аби стрибати заміж якнайшвидше і за будь-кого. А чи гірша чим від неї, оцієї Дарусі, яка, певне, не вміла сама, без матері, й хліба врізати, а вважала себе набагато кращою, вартою чогось надзвичайного. Як же образливо слухати такі слова, що гострими цвяхами торкаються серця. Слухати і мовчати. Мовчати, аби не принижуватись перед цими людьми, не виказати їм, як боляче вп’ялись у неї ці образливі слова.

Хвилини минали повільно, нудотно повільно, а батько з дядьком Данилом все не з’являлись. Дарина, на щастя, більше нічого не питала, відвернувшись від Ганнусі, мов від порожнього місця, наказовим тоном попросивши матір розчесати густе, світле волосся, гордовито розкинувши його по спині. Вона щебетала щось про незнайомих Ганні людей, час від часу зриваючись на дзвінкий сміх. Ганнуся ж зачаїлась у кутку біля дверей, відчайдушно бажаючи, аби дядько Данило не погодився полишити її в себе, а батькові не залишилось нічого іншого, як забрати її назад додому, в любі серцю Пироги, геть з цього дому, де вона буде тільки зайвою й нічого, окрім насміху та образ, не отримає.

Нарешті, після довгих хвилин виснажливого чекання на порозі вітальні з’явились батько та дядько Данило. Ганнуся, застигнувши на місці, з напругою та острахом вп’ялась очима у спокійне лице дядька, чекаючи від нього заповітних слів. Ось зараз він скаже, що не зможе зоставити її в себе, й вони вийдуть з батьком у ті високі двері, аби вже ніколи не повернутись.

— Глашо, Дарусю, — пророкотів низьким голосом дядько Данило, звертаючись до дружини та доньки. — Ганнуся поживе в нас деякий час.

Щітка, котрою тітка Глашка начісувала Даринині коси, застигла на якусь мить, а потім дядина стрімко обернулась, палахнувши невдоволеним поглядом.

— Але, Даниле, у нас же нема місця.

— Глашо, не вигадуй, місця в нас вистачає.

— Можливо… та ти мене запитав? — Її голос задзвенів і ось-ось мав зірватися на крик, а сіро-зелені очі враз зробились великими, округлими та злими. — Може, я не хочу, щоб ця дівчина жила в моєму домі?

— Глашо, Ганнуся ж нам не чужа.

— Це тобі вона не чужа, — відгукнулась дядина, і Ганнуся ледь втрималась, аби не кинутись геть у двері. — А я що, маю терпіти її увесь день, поки ти на роботі? І що вона буде робити, байдики бити чи як?

— Можливо, восени піде вчитись, а поки допоможе тобі.

— Потрібна мені її допомога…

— Послухай, — перебив її дядько Данило, й Ганнуся почула в його спокійному голосі твердість, від якої тітка Глашка трішки притихла. — Мене попросив про це брат, і я маю йому допомогти.

— Але чому їй треба зараз тут жити?

— Так треба.

— Вона що, вагітна? — кинула тітка Глашка з такою злістю, що Ганнуся аж відсахнулась. Сльози, гіркі та пекучі сльози образи, які зовсім не приносили полегшення, а розпікали ще сильніше, таки полились з її очей, і скрізь них вона ледь помітила ті зловтішні погляди, котрими вп’ялися у неї Дарина з матір’ю, вже засуджуючи, вже висміюючи.

— Що за дурниці ти вигукуєш, що вигадуєш? — напустився на дружину дядько Данило, а Ганнуся поглянула на батька, бажаючи відшукати в очах його підтримку, щось тепле у цій холодній кімнаті, від близької та рідної людини. І застигла, помітивши з жахом у очах батька підозру та явне відображення думки про те, що вона й справді могла бути важкою від Гребенка. Біль від цієї батьківської зневіри з такою силою пронизав серце, що потемніло в очах, і вона, уже не стримуючи себе, кинулась до дверей, ледь зачувши за спиною його голос:

— Ганю, що з тобою? Ти куди?

— Облиште мене, — розридалась вона у відповідь, тремтячими руками вхопившись за двері та потягнувши їх на себе.

— Ганно! Ганно, стій!

Голос батька, занепокоєний та пронизливий, пролунав позаду, а вона все бігла, вже опинившись поза межею дядькової квартири, ледь помічаючи східці, що мигтіли перед очима зі страхітливою швидкістю.

Дива не трапилось, дядько допоміг батькові, але не це так боліло їй зараз, а ота підозра в батьківських очах, його думка про те, що вона могла так низько опуститись, допустити блуд з Гребенком.

Як міг він ось так швидко повірити цій пихатій тітці Глашці? Як? Ганнуся цього не розуміла. І від того їй було ще болячіше, ще образливіше.

Ридаючи вголос, вона штовхнула важкі, пофарбовані коричневим двері під’їзду та вибігла на вулицю, незвично гомінку після тиші темного, прохолодного приміщення. Гарячий вітер торкнувся її розпашілого лиця, обпікаючи, і Ганнуся з хвильку постояла так під широким каштаном й кинулась до другого боку дороги, бажаючи тільки одного — опинитись якомога далі від цього дому, від цих людей.

Вона перебігла дорогу й тепер ішла біля неї, чуючи за спиною голос батька, але не озираючись. А очі так і заливали сльози, розмиваючи все навкруги — дорогу та людей, що траплялись назустріч.

— Ганю! Ганю!

Голос батька пролунав уже досить близько, і Ганнуся несподівано прудко рвонулась у протилежний бік, забувши про все і необережно опинившись посеред дороги майже під колесами чорної машини, що відчайдушно загуділа та заскреготіла гальмами. Цей звук, а ще крик батька були настільки оглушливими, що Ганнуся, мов засліплена, застигла посеред дороги, не маючи сили ні втекти зі шляху машини, ані зробити навіть малесенького кроку вбік.

— Можеш привітати мене, Петре. Я сьогодні отримав розлучення.

Сріблясто-сірі очі водія Петра Черкая, співробітника міського відділу НКВС, уважно глянули на свого керівника в дзеркальце, а глухуватий голос досить спокійно промовив:

— Вітаю, Дмитре Михайловичу.

Майор Дмитро Михайлович Солодов на мить сховав очі під довгими золотаво-коричневими віями й прошепотів:

— Дякую, Петре! А тепер поїхали.

Петро кинув на нього запитливий погляд.

— Додому?

— Так. Я обіцяв Ганні Гаврилівні, що відвезу її сьогодні на кладовище, сьогодні ж роковини батьків.

Петро мовчки хитнув головою та повільно вивів машину на дорогу. Дмитро, відкинувшись на спинку шкіряного сидіння, прикрив очі й замислився. Сьогодні він розлучився. Із Наталкою. Чи гадав він три роки тому, коли брав її за дружину, що настане цей день, коли він отримає довідку, за якою жінка, яку він кохав п’ять років — три з яких у якості чоловіка — тепер доводиться йому колишньою дружиною, жінкою, що вже належить іншому.

Перед очима Дмитра все ще стояло лице Наталки, таке, яким він бачив його усього декілька хвилин тому, спокійне, просвітлене та неймовірно щасливе. І не заради нього так вона світилась та сяяла, не він зробив її такою щасливою. Він, на жаль, цього зробити не зміг, як не намагався, як не бажав того.

Дмитро народився в Кременчуці тридцять років тому і був єдиним сином у родині більшовицького підпільника, а ще військового царської армії Михайла Гавриловича та Катерини Богуславівни Солодових. Народився у великій п’ятикімнатній квартирі з високими стелями і фактично був вихований тіткою Ганною, незаміжньою сестрою батька, яка не працювала через хворі ноги і до нестями любила свого Дмитрика. Тато увесь час був то на роботі, то у відрядженнях, мама, як його секретар та помічниця, теж всюди прямувала за чоловіком, цілком віддана комунізму, тож для маленького Дмитрика тьотя Аня була і мамою, і татком. Коли йому минав тринадцятий рік, тато з мамою, поїхавши у відрядження, так і не повернулись. Тато, утомившись важливими справами в Москві, заснув за кермом… Прибита горем, утратою єдиного брата, тьотя Аня все ж зуміла вистояти і виховала Дмитра, подарувавши йому всю ту любов, на яку було багате її велике та ніжне жіноче серце. Іноді, досить неохоче, вона приймала допомогу доброго батьківського товариша Макара Семеновича Звольського, який у молодості був до неї небайдужим, але, отримавши відмову, одружився з іншою жінкою. Саме дядько Макар став для Дмитра другим батьком, й саме він привів молодого та несміливого Дмитра в органи, зробивши з роками з нього гідного офіцера, яким міг би пишатись покійний батько.

Дмитрові було двадцять п’ять, коли він зустрівся з Наталкою. Тоді, того пам’ятного весняного дня, він був черговим у відділку, коли охоронець привів її, невеличку на зріст, худеньку аж до прозорості. Вона ввійшла до його кабінету, нервово здригаючись та озираючись навкруги великими блакитними очима, й була такою нещасною, що у Дмитра защеміло серце.

Він вказав їй на стілець біля свого столу.

— Прошу, сідайте!

Вона поскаржилась на те, що в неї вкрали гаманець із грошима, а Дмитро, проявивши себе відразу ж, знайшов-таки зникле. Але на цьому його знайомство з чарівною Наталкою Верещакою не закінчилось. Вже того ж вечора, придбавши у вуличної бабусі букет польових квітів, у формі співробітника НКВС, яка так йому пасувала, він подзвонив у Наталчину квартиру, маленьку, вбого мебльовану, і запросив дівчину на побачення. Так у них все й закрутилось. Дмитро засипав її квітами, подарунками, а вона раділа, мов мале дитя. Він вірив, що вона відповідає йому взаємністю, й тому майже одразу познайомив з найдорожчою для себе людиною — з тьотею Анею. Та уважно оглянула трішки засоромлену Наталку, усміхнулась, запросила на смачну вечерю, але Дмитро помітив, як незрозуміла тінь сковзнула в її очах. Вона привітно й чемно розмовляла з Наталкою увесь вечір, але Дмитро бачив, що у ній відсутні тепло та сердечність, які були їй завжди притаманні. І зрозумів, що Наталка їй не сподобалась. А коли повернувся ввечері, то запитав прямо.

— Тобі не до вподоби Наталка?

Ганна Гаврилівна, уважно поглянувши на нього, відклала на столик своє вишиття, зняла окуляри й посміхнулась, але посмішка вийшла неприродною.

— Ну, чому ж, дуже мила дівчинка…

Дмитро захитав головою.

— Ні, тьотю, ні. Я надто добре тебе знаю, аби зрозуміти, коли ти говориш щиро, а коли ні. — Він кинув на неї виразний погляд. — Але я хочу почути правду.

Вона відповіла йому гострим поглядом.

— Правду? Навіть гірку?

— Навіть гірку.

— Я не хотіла тобі цього казати, але якщо ти наполягаєш. — Ганна Гаврилівна важко зітхнула. — Ця дівчина не кохає, повір, не кохає тебе, Дмитрику. Не твоя вона доля, не твоя.

Дмитро здригнувся, однак заперечив.

— Ти помиляєшся, тьотю.

— О, якби ж то було так. Але я на чотирнадцять років старша за твого татка, й, незважаючи на те, що є старою панною, багато чого встигла побачити у цьому житті, мій хлопчику, й здатна, повір мені, побачити в очах людини кохання. А в цієї Наталки його немає.

— Значить, буде, — уперто кинув Дмитро, а тьотя тільки промовчала, зітхнувши. — Я почекаю.

Чекати йому довелось два роки, поки Наталка нарешті погодилась стати його дружиною. На третьому році знайомства він таки став її чоловіком, оселив у своїй великій квартирі, подарував майже казкове життя. І зрозумів, що припустився помилки, уже через рік після весілля. Замість кохання, такого жаданого для нього, Дмитро отримав зраду, постійне невдоволення та холодність своєї дружини. Він сподівався, що колись усе зміниться на краще, але ставало все гірше. Він пробачив їй одну зраду, а вже через три місяці вона нанесла новий удар — витравила дитя, що билось під її серцем. Такого пробачити Дмитро вже не міг, хоча й намагався, втім, вона уже знайшла собі іншого, коханого, яким так і не встиг стати він, Дмитро…

— Ой, клята дівка, куди ж вона оце вилізла, — обірвав спогади Дмитра різкий голос Петра, й машина відразу ж оглушливо загуділа та заскреготіла гальмами.

— Що там таке тра… — хотів було запитати Дмитро, але машину так кинуло вліво, що він прикусив язика та злетів з сидіння.

Проїхавши вперед декілька метрів, машина здригнулась та завмерла.

— Ну, вона в мене зараз отримає прочухана, — вигукнув роздратовано завжди спокійний та врівноважений Петро й, перш ніж Дмитро встиг отямитись, вискочив з машини.

Дмитро ще посидів, потираючи забиту ліву руку, а потім повільно вийшов з машини, котра стояла, майже увіткнувшись своїм носом, увінчаним стрибаючим оленем, в насадження трояндових кущів. Високий та худий, як та палиця, Петро стояв над бідно вдягненою жінкою і щось сердито викрикував, махаючи перед її носом довгим та худим пальцем.

— Тобі, сліпото куряча, що, життя набридло? Чого під самі колеса втямилася кинутися? А про інших ти подумала, тих, кому доведеться відповідати за твої оці дурощі?

— Вибачте, — ледь чутно відгукнулась жіночка, й щось у голосі її пролунало таке невимовно сумне, що Дмитрові зробилося шкода цієї бідно вдягненої в просту блакитну сукню жінки зі стрункою дівочою постаттю та довгою косою.

Петро поморщив довгого носа.

— Вибачте, — невдало перекривляв він мелодійний голос винуватиці пригоди й, набравши в легені побільше повітря, приготувався до нової гнівливої одповіді, але Дмитро вирішив його спинити, поки він не залякав бідну жіночку вкінець. — Та я тебе…

— Досить, Петре, ти вже й так налякав жінку до смерті, — обірвав він новий потік слів, — охолонь трішки, нічого ж страшного не трапилось, усі живі та цілі.

Темноволоса голова, уквітчана товстою сільською косою, ледь помітно здригнулась на його голос, а потім повільно повернулась. І Дмитро замовк, не доказавши своєї думки. Прямо в його очі глянули прозорі, чарівні блакитні очі, від чого у нього на мить перехопило подих. Щось було таке в цих очах, що він мимоволі занурився у їхню синю глибину.

— Не скажіть, Дмитре Михайловичу, — увірвався до свідомості, мов скрізь туман, невдоволений голос Петра. Але він його майже не слухав, з подивом зрозумівши, що перед ним не жінка, як він подумав було спочатку, а ще зовсім молода дівчина. Вона мовчки дивилась на нього своїми ясними очима, й було в тому погляді щось незвичне, якась сила, що притягувала його до неї, полонила, не відпускаючи від себе. Він ледь чув бубоніння Петра, гудіння машин та людські голоси навколо. Час мов застиг, полишивши перед ним тільки оцю маленьку на зріст, струнку, неймовірно вродливу дівчину.

— Ганю! Ганю! З тобою все гаразд? — незнайомий чоловічий голос обірвав бурмотіння Петра, розвіявши чари, якими полонила його незнайомка. Вона блимнула очима, наче отямлюючись після сну, поглянула на того чоловіка, й лице її враз зробилось напруженим, невдоволеним.

— Все гаразд, батьку, — промовила вона мелодійним, співучим голосом, котрий якось дивно черкнув Дмитра по серці. Він мовчки спостерігав, як високий та жилавий чоловік, у грубій сірій сорочці з суворим обличчям, яке помітно порізали глибокі зморшки, вхопив дівчину за плечі, оглядаючи її уважно, щоб переконатись, чи дійсно вона ціла та неушкоджена. А потім він поморщився, нахмурив брови.

— Як ти могла так учинити, Ганю? — прогудів він. — Вибігти в незнайоме місто, кинутись під машину.

— Я не хотіла.

— Не хотіла?

— Так трапилось, — тихо прошепотіла вона, — я просто не помітила машини.

— Ганно!

— Я справді її не помітила. Так, я не хочу жити в дядька Данила, але ж не настільки, щоб кидатись під колеса машини. Просто я замислилась.

Високий чоловік уперше глянув на Петра, який все ще виглядав роздратованим, потім на Дмитра й промовив:

— Вибачте її, будь ласка, товариші. Ми прості сільські люди, а моя донька вдруге в місті, зовсім не звична до його руху, погано орієнтується.

Петро засопів, але промовчав, тільки махнувши рукою, знову повернувся до свого звичного спокійного, майже байдужого до всього стану, а Дмитро, помітивши лякливі та насторожені погляди, які кидав чоловік на його форму, спробував відповісти якомога привітніше.

— Та нічого страшного, просто ваша донька добре налякала мого водія. Але надалі попросіть її бути більш уважною, особливо на дорозі. — Він кинув погляд на схилену чорноволосу голівку й запитав, сам не знаючи чому: — А ви в місто приїхали по справі?

— На гостини до брата приїхав, — відкашлявшись, після деякого вагання відповів чоловік, і Дмитро помітив в очах його острах.

— А адреса?

Знову хвилька вагання, а потім коротка відповідь.

— Коцюбинського, чотири.

Дмитро кивнув. Цей будинок він завжди любив, бо народився в ньому та зріс. І те, що це дівча приїхало саме сюди, якимось дивним та незрозумілим чином схвилювало його та… втішило.

— А ім’я брата?

Знову пауза й коротка відповідь.

— Данило Кравецький.

— О, та ми з ним сусіди, — легенько посміхнувся Дмитро, радіючи й сам не знаючи з чого. То вона виявилась небогою його сусіда. Цікаво. Але зрада вродливої Наталки вже набила йому оскомину, тому він наказав собі не надто задивлятися та захоплюватись знову красою.

Лише пробурмотів:

— Бажаю всього найкращого.

А потім пішов, тільки не до автівки, у якій на нього чекав Петро, а повільно поплентався до свого дому пішки, з жадібністю вдихаючи свіже повітря. Пішов, намагаючись не думати про яснооку темноволосу сусідську родичку. Після зради Наталки він заприсягнувся, що не звертатиме віднині уваги на таких красунь, як його тепер вже колишня дружина або ось ця сільська простота. Врода їхня здатна тільки збурити спокій, обпалити чоловіче серце, зруйнувати життя, а потім кинути в саме́ пекло, наостанок безтурботно та любо всміхнувшись рожевими вустами. Так вчинила Наталка, й звідки було йому знати, як може зробити оця темнокоса дівчина, яка невідомо чому кинулась на дорогу під колеса автівки.

Біля дому на нього вже чекала тьотя Аня, маленького зросту, з тендітною, ще майже дівочою постаттю, з русявим, щедро присипаним сивиною волоссям, із завжди світлим лицем та м’яким поглядом карих очей, вона стояла, тримаючи в пожовклих маленьких ручках букет блідо-рожевих троянд, які колись любила мама.

Дмитро поцілував суху щоку тьоті.

— Вибач, я спізнився.

Вона хитнула головою.

— То пусте. А що там трапилось?

— Маленька пригода, я розповім тобі про неї по дорозі.

Тьотя Аня кинула на нього пронизливий погляд.

— Сподіваюсь, що ніхто не постраждав.

— Ніхто, — відгукнувся Дмитро й відчинив перед тьотею дверцята машини. А потім, усадивши її на сидіння, таки не втримався, кинув оком у той бік, де ще стояла небога Даниловича з батьком, що так несподівано схвилювала його серце. І, мов відчувши той його напружений погляд, вона раптом підвела очі, піднявши низько нахилену голівку, й вони знову зустрілися поглядами, незважаючи на відстань. На якусь мить час знову зупинився для Дмитра, й відразу напливом десь з глибин його єства виникла незрозуміла впевненість, що ця зустріч їх не остання, що не зникне вона ось так раз і назавжди з його життя.

5

«Дивний який», — подумала Ганнуся, спостерігаючи, як велика чорна машина зникає за поворотом, підморгуючи наостанок червоним яскравим оком.

Вона ще ніколи в житті не лякалась так, як у ту мить, коли опинилась на шляху цього великого чорного звіра. Смерть, далека та не до кінця зрозуміла, та, що мала приходити до геть стареньких бабуньок на зразок баби Петренчихи, але не до юних дівчат, декілька хвилин тому дивилась в її очі розлюченим та трішки наляканим поглядом того галасливого водія, дихала важким, чорним подихом бензинового смороду. І тільки дивом ця смерть у вигляді великої чорної машини в останню, найжахливішу мить звернула вбік, оглушливо заверещавши гальмами, пролетівши від неї на відстані якогось кроку і ледь не зачепивши.

І коли вона, ледь жива від пережитого страху, наважилась дихнути, забувши до цього, що взагалі потрібно дихати, з’явився цей розлючений та галасливий страшний чоловік і почав кричати на неї так, що аж вуха позакладало. Він був у формі співробітника НКВС, й Ганнуся вже не знала, чого боятися більше — чи то нещодавньої близької смерті, чи то оцього височенного дядька, що погрозливо махав перед нею руками з довгими пальцями та мало не вистрибував на своїх довгих і тонких ногах. Тому, зачувши спокійний та гучний голос за спиною, що наказував цьому страховиську відчепитися від неї, вона стрімко обернулась, аби подякувати своєму рятівникові, та так й застигла, вгледівши перед собою досить молодого, високого на зріст чоловіка. Коли вона обернулася до нього, його красиві та виразні темно-сірі очі спалахнули таким сяйвом, що в Ганнусі на якусь мить перехопило подих, а серце дивно завмерло. Здавалося, невидимі чари розлились між нею й цим чоловіком, високим та ставним, і вона забула про той страх, що пережила декілька хвилин тому, і про дядькову образу, і про образливі слова дядини. Щось було таке в його пильних темно-сірих очах, відтінених густими чорними віями, чорними бровами, схожими на крила ластівки, що схвилювало її навіть супроти бажання, схвилювало навіть сильніше, ніж палкі погляди Гребенка.

— І тобі не соромно? — голос батька наполегливо увірвався до її свідомості. — Таке учворила, повелась як мале нерозважливе дитя. А під машину тебе чого понесло?

Ганнуся скоса поглянула на батька заплаканими очима.

— Тітка Глашка сама мене образила.

Микита кинув на неї гострий погляд.

— А, може, вона не така вже й далека від істини, га, доню?

Ганнуся застигла перед дверима під’їзду, глянула ображено на батька і, проковтнувши важку грудку, що стала поперек горла, тихо прошепотіла:

— Ви теж туди, тату? — таке рідне та звичне слово тато птахою злетіло з її вуст, болем обпікаючи зсередини. — Вона встигла і вас отруїти, ця жінка? Як ви могли навіть допустити думку про те, що я на таке здатна? Як, тату? — Ганнуся вдивлялась прямо в очі батька, які той уперто відводив, не бажаючи зустрічатися з нею поглядом.

— Гребенко вже далеко не хлопчик, — нарешті відповів він. — Та наші пирогівські хлопці зроду тебе не зваблять, а цієї людини я майже не знаю, чужий він нам. А ти надто вродлива, Ганю, щоб міг перед тобою встояти чоловік.

— А чи моя провина в тому, що такою вродилась? — пошепки запитала Ганнуся, вхопившись тремтячими пальцями за залізну дверну ручку, але дверей не відчинивши. — І моя врода, якою б вона не була, для єдиного чоловіка, для мого коханого.

Микита прищурив очі.

— А Гребенко хіба не коханий? Хіба не єдиний?

Ганнуся пригадала відгодоване, навіть жирне лице Гребенка, яке все одно не втратило своєї привабливості, й майже відразу, мов намальована, майнула перед очима висока постать дивного того дядькового сусіда, Дмитра Михайловича. Продовгасте, чітко зліплене лице з красивим малюнком рота, прямим носом та такими пронизливими очима. З-під кашкета видно русяве, ні, темно-русяве волосся, постать висока, пряма та струнка, особливо супроти кремезного Павла. Хотіла кинути батькові, що і коханий для неї Павло, і єдиний, але, пригадавши того чоловіка, чомусь змовчала, тільки з болем глянула й увійшла до під’їзду, мов той засуджений на плаху.

Тітка Глашка та Дарина зустріли їх напруженим мовчанням, дядько Данило щось пробурмотів, але дядькова так і не вибачилась за образливі олова. Ганнуся проковтнула гіркі сльози, аби не виказати їм тієї глибини образи, можливо, дитячої, можливо, недоречної, але такої, що пекла її розпеченим тавром та перехоплювала подих. Вона просто сіла тихенько в куточку, мов і не було її тут зовсім, та й справді не було, бо душею своєю, усім серцем своїм вона була зараз далеко від цього розкішного непривітного дому, була там, де її рідна домівка, де мама з Івасиком, й майже не чула того, про що гомоніли батько з дядьком, про що щебетала Дарина. Отямилась вона тільки тоді, коли пролунав дзвоник і з’явився Митько. Якось відсторонено прощалась вона з батьком, байдуже приймаючи його обійми та підставивши щоку для поцілунку. Може, й хотілось кинутись до нього, обійняти, міцно притиснувшись, як то бувало раніше, та вона не могла. Образа, що задушливо копирсалась всередині, клятим ворогом стояла на заваді, будуючи між ними з батьком високу стіну відчуження.

— Ну, бувай, Ганю, — пробурмотів батько, прокашлявшись та пригладивши своє темне волосся. — Не поминай, як то кажуть, лихом і в усьому слухайся дядька з тіткою, щоб нам з мамою не було соромно за тебе перед ними.

Ганнуся відповіла батькові прямим поглядом.

— Не буде.

Батько з сумнівом поглянув у її сумні очі, зітхнув, попрощався з родичами та вийшов за незвично притихлим Митьком. І Ганнуся залишилась сама. Вперше за свої вісімнадцять років вона напрочуд гостро відчула, що таке самотність. Самотність, незважаючи на близьку присутність людей.

— Ходи, Ганю, з тьотею, — пролунав мов здалеку голос дядька, й Ганнуся злегка здригнулась. — Вона покаже тобі твою кімнату.

Ганнуся промовчала, тільки ледь помітно хитнула головою й покірно рушила за невдоволеною тіткою Глашкою, яка повільно попливла у кінець довгого коридору, не озираючись на Ганнусю, що неохоче пленталась слідом. Штовхнувши вузькі білі двері, вона увійшла до маленької кімнати.

— Ось, влаштовуйся, — процідила скрізь зуби, зупиняючись посеред кімнати та скошуючи на Ганнусю недобрий погляд. — Тільки затям собі, що в цьому домі є свої порядки й непослуху я не потерплю. Та якби моя воля, ноги б твоєї тут не було, але Данило іноді вміє так впертися. — Вона махнула рукою на стареньку невеличку шафу з облущеною коричневою фарбою. — Ось сюди можеш покласти свої ланці, а потім приходь на кухню, допоможеш з обідом.

Ганнуся зціпила зуби, аби не нагрубити, не зірватися. Ланці. Яке ж образливе, принизливе слово, особливо в тонких устах цієї жінки, з яких, здавалось, нічого, окрім отрути, не виходить. Дядина тим часом відчинила вікно, впускаючи до кімнати свіже повітря, а потім рушила до дверей, зупинившись біля застиглої посеред кімнати Ганнусі.

— То що, вагітна ти чи ні?

— Ні, можете не хвилюватись.

Тітка Глашка звузила свої банькаті очі.

— А чому ж ти тоді з села втекла?

— Я не тікала.

— Ну, батько привіз. Але чому?

— От у нього і питайте, — кинула Ганнуся й відвернулась.

Тітка Глашка похитала головою.

— А ти спесива, вся в покійного діда, Якова Семеновича, хоч і не любив він тебе малою. Але нічого, я той норов твій швидко зведу, я тобі не мамуся, зробишся в мене як шовкова.

Ганнуся промовчала, лише очі сяйнули яскравим непокірливим блиском, який вона приховала під довгими густими віями. А як тільки дядина вийшла, більше не сказавши жодного слова, дівчина опустилась на низьке ліжко зі стареньким матрацом й тихо, аби ніхто не почув, заплакала. Через деякий час, щоправда, сльози ті висохли, й вона почала розбирати речі. Як назвала дядина, ланці. Простенькі сукні, спіднички та декілька кофтинок. Все хоч і не нове, але чисте й не латане. Та все одно це ланці.

У двері раптом постукали.

— Ганко, ти що там, заснула? — зачувся роздратований голос тітки Глашки. — Ходи мерщій сюди, хлопці прийшли зголоднілі.

Ганнуся підвелась з ліжка.

— Зараз іду.

Вона кинула торбу з речами додолу, старанно витерла заплакані очі й вийшла з кімнати.

Так розпочалось життя Ганнусі в дядьковій родині. Брати-близнюки, яким було все байдуже, окрім автівок, сприйняли появу Ганнусі досить доброзичливо. Чорняві, з буйними непокірливими кучерями та темними очима, як у батька, вони були досить привабливими молодиками, веселими та гомінкими. Їли ж вони за чотирьох, не втомлюючись нахвалювати Ганнусині борщі та висміювати сестру, що не вміла навіть кави собі зварити. Кава… Справжня, пахуча, вона була дивовижею для Ганнусі, бо в них за каву завжди був напій з меленого та обсмаженого ячменю. Ганнусі ж скуштувати кави дядькова не пропонувала, а просити… Та вона радше залишиться голодною, ніж буде просити щось в цієї роздутої ропухи, яка і так стежила, аби вона лишнього кусня хліба не прихопила. А вдома ж бувало, зголоднієш, відріжеш окраєць від маминого хліба, примастиш олією, густо засієш сіллю — й смакота. А мама тільки радіє та ще відрізає. Тут же по-іншому. Поснідав, пообідав, повечеряв, а щоб перекусити — то зась. Ганнуся другого дня по приїзді, чомусь раптом зголоднівши, за сільською звичкою вхопила кусень хліба з салом, то тітка Глашка так блимнула на неї своїми очицями, що той шматок так і застрягнув у горлі на весь день. Ні, краще ходити напівголодною.

А так життя в дядька було легшим за сільське: вставала вона пізніше, йшла за хлібом, бо вони його не пекли, що було для Ганни справжнім дивом, потім варила борщ і ще готувала якусь страву, прала, прибирала, шила. Фізично то було досить не обтяжливо, а от морально… Постійна присутність дядини, злі очі, що стежили за кожним її кроком, дивлячись на неї з таким виразом, наче дівчина здатна була вхопити котрусь срібну ложку чи виделку та сховати в сукню або ж з’їсти того зайвого кусника хліба чи то сала, її невдоволена пика, що майоріла постійно перед очима, — як усе це дратувало та сердило, відбираючи сил набагато більше, ніж важка робота.

Ось так повільно та нудно минуло два тижні. Гребенко потрохи забувався, той болісний потяг до нього, те, що було недозволеним та неправильним, поступово відходило в минуле, забувалось, полишаючись у серці незначним спомином, розчаруванням та легким жалем. Не судилось. Мама мала рацію, коли казала, що полишить її туга, що це ще не справжнє кохання, а так, захоплення, пристрасть та потяг. І зараз, у вимушеній розлуці з ним, Ганнуся розуміла це несподівано гостро і навіть раділа. Натомість її не полишали думки про того дивного дядькового сусіда, Дмитра Михайловича.

Ганнуся швидко йшла вулицею з крамнички із хлібом, бо дядько Данило влаштовував увечері гостину на честь свого день народження, тому роботи в Ганни було по самі вуха, стільки наїдків потрібно було приготувати, і думала вона зовсім не про Павла, а про того майже незнайомця….

— Ганнусю! Ганнусю!

Голос, що пролунав за спиною, був таким несподіваним, що вона аж спіткнулась, а потім повільно обернулась. За її спиною стояв Гребенко.

Серце тільки на якусь мить схвильовано відгукнулось на несподівану появу сільського агронома, а потім стихло, поступившись спокоєм.

— Здоров була, Ганнусенько, — вишкірився у сліпучій посмішці Гребенко, і їй здалось, що ще мить і він кинеться до неї, аби вхопити в свої міцні обійми — це бажання відверто горіло в його очах — але він втримався, тільки взяв її за руку, стиснув міцно в своїх долонях.

— Як… як ви знайшли мене? — нарешті змогла запитати Ганнуся, не спускаючи з нього здивованого погляду.

Гребенко засміявся.

— Та Митька вмовив насилу, щоб розказав, куди тебе з Яковичем відвозив. Упертий він та й батька твого боїться, але все одно сказав, дай йому здоров’я.

Ганнуся помовчала. Вона б мала радіти, але радості не було. Зовсім нічого не було, вже ніяких почуттів до нього, переболіла, певне.

— Не треба було вам приїжджати, — сказала вона тихо, висмикуючи руку з його долоні та відступаючи на крок назад.

Він нахмурив брови.

— Чому?

Ганнуся зітхнула, а потім прошепотіла:

— Галина…

Гребенко роздратовано махнув рукою.

— Тебе все ще хвилює ця клята Галька?

— Звісно що хвилює. Вона ж ваша дружина.

Павло помовчав, важко дихаючи та кидаючи на Ганю виразні, палкі погляди, у яких яскравим полум’ям горіла пристрасть, а потім промовив:

— Ганю, я багато думав увесь цей час, що тебе не було в Пирогах, думав за життя своє, котре зіпсувала ця жінка, і зрозумів, що мені просто набридло, набридло мучити себе, проживаючи з нею найкращі дні свого життя. — Він помовчав, а потім рішуче випалив: — Я так більше не можу, серденько, я йду від Галини.

Ганнуся застигла.

— Як… йдете?

Він усміхнувся.

— А ось так, просто йду геть від неї, йду до тебе, Ганю, куди б ти мене не покликала за собою.

— Але… але ж це неможливо, — ледь чутно вимовила Ганнуся, відчуваючи, що немає в неї радості від цих його слів.

Павло кинув на неї гострий погляд.

— І чому ж це неможливо?

— Діти… Петрик і ненароджене дитя…

Гребенко роздратовано махнув рукою.

— Ганю, я благаю тебе, досить. Я ж від дітей не відмовляюся, буду їм завжди допомагати, підтримувати, але зрозумій одне — я більше не можу жити з Галиною. Ти не знаєш, яка то мука проживати з нею кожен день, яке то пекло терпіти її дурний характер. — Він знову взяв її маленьку ручку в свої великі долоні й ніжно погладив. — Не супереч мені, Ганю, я все одно тепер від свого рішення не відступлюся. Я і до Пирогів більше не повернуся, приїхав сюди з речами, є в мене в місті один товариш, поки в нього поживу, а там на роботу влаштуюся, і піде в нас життя. — Павло всміхнувся Ганнусі, та вона на усмішку не відповіла. — Ну ж бо, Ганнусю, що ж ти мовчиш? А чи не рада?

Вона кинула на нього розгублений погляд.

— Не рада, — прошепотіла чисту правду, бо й справді не була рада з того, що Гребенко покинув Галину.

Гребенко недовірливо звузив очі.

— Ганю, що ти таке кажеш?

— Правду.

— Та яка це, в дідька, правда? Я летів сюди, уявляючи, як зрадієш ти. Невже для того я все покинув, аби почути ці слова…

— Я вас про це не просила, — перебила його палку річ Ганнуся. — Я вам ще в Пирогах сказала, що не може між нами нічого бути, я не піду на те, аби розбити чужу родину, не так вихована, ви вже вибачте мені.

— Ти сама не знаєш, що говориш, — заперечив Гребенко, похитавши головою. — Я розумію, ти здивувалась, усе це так несподівано, але я згоден почекати, дати тобі час, аби ти звиклась, оговталась…

Він не договорив, тому що сонливу ранкову тишу двору порушило гарчання мотору й у двір повільно вкотилась велика чорна автівка. Ганнуся вмить впізнала її, ту, під колеса якої ледь не втрапила в перший день свого приїзду. Перед очима враз виникла висока та ставна постать у формі, пронизливий та пильний погляд уважних темно-сірих очей під стрімкими чорними дужками брів, і серце стислось. Її рука так і зосталась в долонях Павла, коли машина м’яко загальмувала на відстані двох чи трьох кроків від них. Ще мить, і задні чорні дверцята відчинились. Застигнувши на місці від незрозумілого та недоречного хвилювання, Ганнуся зачаровано спостерігала, як із темного нутра автівки з’являється він, дядьків сусіда, повільно випростовуючись перед ними з Павлом на повний зріст. Уважні темно-сірі очі за коротку мить охопили пильним поглядом спочатку високу постать Гребенка, потім зніяковілу Ганнусю, їхні переплетені руки…. А Ганнуся затамувала подих, помітивши, як спалахнули ці очі, а дуги брів склались у пряму та невдоволену лінію. Серце пронизливо занило, незрозумілим чином відгукуючись на цей погляд, який не мав би хвилювати її жодним чином, але ж хвилював. За ці два тижні вона не зустрічала його жодного разу, але забути не забувала, згадуючи кожного дня, думаючи про нього. І як напружилась вона, коли днів через чотири дядько завів про нього розмову за вечерею. Тоді вона взнала, що він майор, начальник дядька Данила, живе в квартирі поряд з ними, нещодавно розлучився з дружиною, яка йому зраджувала. Дядько також згадав про відрядження до Києва, в яке він відбув у той день. І ось зараз він, певне, повернувся. Повернувся й тепер стоїть перед нею поряд з Павлом, наче для порівняння. Він не поступався агроному ані вродою, ані статтю. Та й не в тому була річ, а в чомусь іншому, було щось таке в цьому майорові, що притягувало її, вабило наполегливо та зухвало, гасячи полум’я тяжіння до Гребенка.

Дмитро Михайлович знову поглянув на її руку, все ще затиснуту в долонях Гребенка, і щось тінню промайнуло в його очах, щось таке, від чого Ганнуся, мов отямившись, поспіхом висмикнула руку з гарячої агрономівської долоні, краєм ока помітивши, як той нахмурився ще більше та кинув на майора ревнивий погляд.

Витончене обличчя майора торкнула слабка усмішка.

— Доброго ранку, — нарешті привітався він глибоким, мов оксамитовим, своїм голосом, від якого по спині Ганнусі поповзли мурашки якогось передчуття. — А ви, я бачу, додому не повернулись.

Ганнуся кинула на нього швидкий погляд.

— Я… я деякий час поживу в дядька, — нарешті вичавила вона з себе ледь чутно, намагаючись не дивитися на застиглого в напрузі Гребенка.

— Он як, — обізвався майор, і очі його сяйнули, зовсім як того дня, коли вона побачила його вперше. У Ганнусі перехопило подих від цього сяйва його очей. Щось відбувалось між ними цієї миті, щось нове та незрозуміле для неї, таке, чому не завадила навіть присутність Гребенка, що вп’явся в лице майора недобрим поглядом. Він не мав так на неї дивитись, цей ледь знайомий чоловік, але дивився, бентежачи і зачаровуючи. Дівчина ледь помітно зітхнула, коли він нарешті відвів очі, аби взяти з рук свого галасливого водія невеличку валізу. А потім посміхнувся до неї. — Ще побачимось.

Останні його слова пролунали так, що навіть і наївна Ганнуся зачула в них котрусь обіцянку, якийсь відтінок інтимності, щось таке, що стосувалось тільки їх двох і більш нікого. Вона відчула це й відразу ж відчайдушно зашарілась, кинувши погляд на Гребенка — чи й він зачув це? О, він зачув та ще і як зачув, бо вже дивився на неї палаючим злим вогнем поглядом, від якого аж морозно робилось по шкірі. Перед нею стояла інша людина — вже не той щасливий від власної волі Павло, яким він був ще декілька хвилин тому.

Майор Солодов, узявши валізу, пройшов мимо Ганнусі до під’їзду, пройшов настільки близько, що його рукав торкнувся оголеної руки Ганнусі, яка здригнулась від того дотику, мов від удару струмом, вдихнувши в себе ледь чутний аромат чогось незнайомого та приємного. Їхні очі зустрілись поглядами зовсім поряд на якусь коротку мить, і вони, ті темно-сірі очі, мов пронизали її наскрізь своїм вогнем… А слідом поплентався той гомінкий водій, змірявши Ганнусю пронизливим поглядом своїх сірих очисьок.

— І що це за фраєр? — погрозливо запитав Гребенко, не дочекавшись навіть, коли водій зникне в під’їзді. Ганя здригнулась й ледь не зойкнула, коли широка його лапища боляче вхопила її за тонкий зап’ясток і міцно стиснула. Смикнувши, він рвучко притягнув Ганнусю до себе, і зовсім поряд із собою Ганнуся побачила його розлючені, налиті кров’ю очі. Таким вона його ще ніколи не бачила, тільки якось помітила схожий вираз в очах сільського теслі дядька Мирона Войського, коли той застукав свою дружину Варку, гомінку та вродливу молодицю з Броварків, разом із сином селищного голови Тимошем у пшениці за селом. І пам’ятала вона жах та сльози у великих очах Варки, коли та бігла в так-сяк застібнутій кофтині через село до контори, шукаючи захисту, а слідком за нею, майже наздоганяючи, летів розлючений дядько Мирон із сокирою та ревом: «Зарубаю, клята тварюко!» А Ганнуся з подружками дивилась на то дійство і мріяла, аби її хтось ревнував, кохаючи до нестями. Але виявилось, що в чоловікові, охопленому ревнощами, немає нічого гарного, а навпаки, відвертий прояв цього почуття спотворює людину.

— То просто дядьків сусіда.

Гребенко глянув на неї недобре.

— А ти мене за сліпого не тримай, — майже прогарчав він. — Гадаєш, не бачив, як дивився на тебе цей молодик і як ти на нього витріщала оченята? — Він нахилив своє лице так близько до неї, що вона відчула слабкий цибульний сморід з його рота. — А я не дозволю, Ганю, брати те, що належить мені. Зрозуміла?

Ганнуся рвонулась в його руках.

— Я належу сама собі, а не вам!

— Помиляєшся, мені ти належиш, а будеш віятись із цим душогубом…

— Та ні з ким я не віялась! — вигукнула Ганнуся, серце котрої боляче обпекли слова агронома.

— То я не бачив, як витріщилась ти на нього, наче хоч зараз готова стрибнути з ним у гречку…

— Та йдіть ви до дідька!

Зібравши всю свою силу, Ганнуся рвонулась з його рук так стрімко та рвучко, що сталеві пальці від несподіванки ослабли і вона опинилась на волі, правда, впустила торбинку з хлібом. Підбирати не стала. Тремтячими пальцями намацала позаду себе важкі двері під’їзду, сковзнула в його прохолодне, темнувате нутро, а потім побігла, важко дихаючи, по крутих східцях, дослухаючись, чи не лунають позаду кроки Гребенка. Та в під’їзді було тихо, лише її дихання порушувало тишу.

Опинившись на своєму поверсі, вона ледь перевела подих, коли двері дядькової квартири відчинились і на порозі виросла висока постать тітки Глашки в строкатому халаті. Охопивши ціпким поглядом захекану Ганнусю, вона примружила очі та просичала:

— Тебе тільки за смертю посилати! Де ти, в дідька, лендала цілу годину і де твій хліб?

Ганнуся перевела подих.

— Я загубила його, — ледь чутно пробурмотіла вона.

Дядина витріщила очі.

— І як ти могла його згубити? Клишолапа, чи що?

— До мене якийсь волоцюга вчепився, а я злякалась, — Ганнуся зі мстивою втіхою обізвала Гребенка волоцюгою.

Тітка Глашка негарно викривила рота.

— Волоцюга? Що ти вигадуєш? Як роззява, то так і скажи, а не вигадуй тут мені дурниць. А зараз хутко шукай хліб і назад, у нас роботи непочатий край…

Вона не встигла договорити, тому що двері сусідньої квартири повільно відчинились і перед Ганнусею виросла висока та похмура постать вже знайомого водія. Поважно привітавшись з тіткою Глашкою та блимнувши на Ганнусю похмурим оком, він поволі пішов вниз, а Ганнуся спіймала себе на тому, що застигла на місці, забувши про наказ тітки бігти наниз за хлібом, і з напруженням чекає, коли в дверях з’явиться висока постать майора. І справді, майже відразу він стрімко вийшов у коридор, тримаючи кашкет у руках. Ганнуся мов причарована вдивлялась у його обличчя під коротко стриженим русявим волоссям, що без кашкета виглядало значно молодшим та привабливішим. Але коли він поглянув на неї, якось враз засоромилась та опустила погляд на долівку.

— Доброго ранку, Дмитре Михайловичу, — зацвірінчала раптом тітка Глашка, й Ганнуся здивовано підвела очі. Таким улесливим голосом дядькова розмовляла тільки з улюбленою своєю Дарусею, навіть хлопці не завжди отримували від неї лагідні відгуки. — Чи добре з’їздили?

Майор хитнув головою.

— Так, добре. Дякую.

На тонких вустах дядькової розквітла посмішка.

— А Ганна Гаврилівна вже переживала, ви ж бо її знаєте, ви ж їй за рідну дитину, вона так вболіває за вас серцем. Ой, та вона, мабуть, не сказала вам, що у нас сьогодні буде маленька вечірка, день народження Яковича, тільки для найближчих друзів, ви ж його знаєте?

— Тьотя мені сказала.

— То добре. Приходьте неодмінно. Даруся обіцяла приготувати щось смачненьке, вона в нас така вже дотепниця… — Погляд тітки, прикутий увесь цей час до ставної постаті майора, сковзнув раптом у бік притихлої на східцях Ганнусі, й вона відразу нахмурилась, голос її миттєво втратив свою медову солодкість. — А ти чого тут стирчиш? Чого рота роззявила? Я тобі що наказала робити?

Ганнуся геть зніяковіла.

— Я… я… Вибачте, — вичавила вона з себе й кинулась донизу, відчуваючи на собі уважний погляд темно-сірих очей. А за нею лунав голос дядини.

— Вибачте вже мене, Дмитре Михайловичу, за різке слово, але це така придуркувата та лінива дівка, що інакше з нею й не можна, так і простоїть день, витріщивши свої зеньки.

Відповіді майора Ганнуся вже не почула. «А й не хочу я її чути», — вперто та похмуро сказала вона собі, штовхаючи важкі двері та вибігаючи в сонячний ранок. Водій спокійно палив біля автівки, Павла ж ніде не було видно, а її загублена торбина лежала біля лави, майоріючи червоним на сірому тлі землі. Ганнуся роздратовано вхопила її і пішла назад. Сльози, застигнувши непролитою вологою в очах, пекли зсередини, а горло здавлювало від образи. Ну чому дядькова її ненавидить, що вона зробила такого, що її ось так оббріхують?

Ковтаючи сльози, вона увійшла до під’їзду, у якому було так темно після сонця, і тихо зойкнула, натикнувшись на чиєсь тверде та тепле тіло. Але спершу, ніж вона встигла налякатись, її серце підказало, в чиї руки вона втрапила, оглушливо та схвильовано забившись у грудях. Теплі пальці обережно обхопили її руки, і дівчина ледь не зомліла від незвичного дотику майже чужої людини.

— Не треба ображатися на слова нерозумних людей, — нарешті пролунав його спокійний та красивий голос. Перед її очима нарешті розвиднилось настільки, що вона могла побачити перед собою його лице та пильний погляд темно-сірих очей, котрі були зовсім поруч і котрі хвилювали навіть супроти її волі. — Запевняю вас, що Глафіра Семенівна глибоко помиляється.

Ганнуся здивовано закліпала.

— З чого ви взяли, що я образилась?

Майор посміхнувся.

— У вас очі ображеної дитини, яка тримається щосили, аби не заплакати, і яку так кортить захистити.

Ганнуся відсахнулась від нього.

— Не треба мене захищати, — кинула вона, відчуваючи, як прокидається приспана було гордість. — Вибачте, на мене тітка зачекалась.

Вона відійшла вбік, аби оминути його застиглу постать, але він знову вхопив її за руку, й руки його торкнулись ніжно, без грубості, з якою тримав її ревнивий Гребенко, так ніжно, що Ганнуся затремтіла усім тілом.

— Аню, — почувся його оксамитовий голос, що кликав її так незвично — «Аню». — Я не вірю її словам.

— Вельми вдячна.

— Її слова несправедливі, й мене дивує її упередженість, але ви не повинні так перейматись, краще взагалі не звертайте уваги на ті образи. — Він помовчав, продовжуючи тримати Ганнусю за руку й уважно та напружено вдивлятися в лице. Вона теж мовчала, не маючи сили висмикнути у нього руку та втекти геть, бо відчувала міць, що хвилями надходила від нього, наче він ділився нею з Ганнусею, аби заспокоїти. Заспокоїти без слів, ось так ніжно тримаючи її за руку та зазираючи в очі поглядом, від якого застигав час навколо них, уповільнюючи свій шалений біг, і від якого самій Ганнусі вже не хотілось думати про щось, окрім цієї хвилини. Хто він, чому має над нею таку силу, що здатна витиснути з думок усе, навіть Павла, за яким вона так упадала в Пирогах? — Аню, а ви потанцюєте зі мною ввечері?

Його несподіване запитання мов розсіяло ту дивну мить, що зчарувала їх удвох, й Ганнуся наче отямилась зі сну.

— Я не вмію танцювати ваших танців, — можливо, занадто різко відповіла вона, але Дмитро тільки всміхнувся.

— Я навчу.

— Краще не треба, товаришу майоре.

— Мене взагалі-то Дмитром кличуть, — простягнув Солодов, а потім якось раптово, що Ганнуся аж здригнулась, швидко запитав: — А скажіть мені, Аню, хто вам отой чоловік, з яким ви стояли внизу?

Ганнуся кинула на нього пильний погляд. Невже він теж ревнує? Та тільки лице у нього було спокійним, можливо трішки напруженим, але не таким страшним, як у Павла. І їй зробилось чомусь приємно.

— Ніхто, — сказала вона правду. Бо, й справді, ким для неї був Гребенко? Ані нареченим, ані чоловіком, ані коханцем, як то припустив батько. Він просто сусіда, до якого її так притягнуло. — Просто сусід, — додала вона, зовсім не помічаючи в напівтемряві під’їзду, як у виразних очах Солодова відобразилась недовіра до її слів. Та він нічого більше не сказав на те, просто мовчки тримав її за руку, мов зовсім забувши про те, що має відпустити й іти у своїх справах, а не стояти зовсім поруч в оглушливій тиші та пильно вдивлятися в очі, забувши про все на світі. І Ганнуся теж, геть зчарована цим його поглядом, легеньким, ніжним дотиком, зовсім позабула, що нагорі на неї чекає тітка Глашка, що треба поспішати, щоб знову не зачути від неї цілої купи несправедливих, образливих слів. Серце, мов та впіймана птаха, калатало десь у глибині єства, бурхливо реагуючи на близькість цього чоловіка, ще кілька днів тому зовсім незнайомого. І що ж таке є в ньому, від чого вона поводиться так дивакувато, утрачаючи спокій? Ганнуся не знала, не знала нічого, окрім того, що була згодна стояти вічність, просто потопаючи у його очах та відчуваючи ніжний дотик рук.

Десь нагорі грюкнули двері, різкий звук безжально розірвав тишу, і Ганнуся, отямившись, підвела на Дмитра налякані очі.

— Мене ж тітка чекає, — пробурмотіла вона й, вихопивши з теплої чоловічої долоні свою руку, полохливою пташкою кинулась до східців, зачувши тільки за спиною його слова.

— До вечора.

— Ну, — зневажливо процідила скрізь зуби дядькова, як тільки Ганнуся з’явилась у квартирі. — І де тебе цього разу носило? Знов волоцюга приклепався?

Образа та злість, які важкою каменюкою давили серце Ганнусі протягом усього цього часу, раптом спалахнули всередині з такою силою, що вона не встигла й отямитись, як процідила у відповідь.

— А вам що до того? Де ходила, там ходила, я вам не служниця, щоб звітувати за кожен крок.

Дядина, вирячивши свої сіро-зелені очиська, роззявила рота, мовчки хапаючи повітря, наче викинута на берег рибина. Потім видихнула:

— Та як ти… як у тебе язик звернувся, ти, тварюко, так зі мною розмовляти в моєму ж домі?

Ганнуся сяйнула очима.

— Це дім мого дядька також.

— Закрий рота. — Важка, пухка та випещена долонь дядини товстою зміюкою звелася доверху та боляче луснула Ганнусю по щоці. — Сидиш на моїй шиї, на моїх харчах та ще й рота до мене розтуляти? Що, випестила мамуся, а треба було батога брати та колотити, аби не росла такою спесивою.

— А що ж ви своєї Дарини не били? — кинула Ганнуся, не зводячи з тітки важкого погляду, бо не боялась цієї жирної злобниці, не такої вдачі була.

— А ти Дарусі не чіпай! Вона в мене янголятко, а не дівчинка, була такою й залишиться, тобі до неї далеко, як куцому до зайця, бісова кров, очі б мої тебе не бачили!

— Скажіть, тітко, за що ви так мене не полюбляєте? — раптом запитала Ганнуся. Вона й справді не могла уявити, чим же була викликана ця тітчина ненависть, ця зневага. Бо змалку нічого поганого дядьковій не зробила, ніколи слова поганого не сказала. Але вона чомусь відверто не полюбляла їх з мамою, тільки до батька ставилась ще більш-менш.

Глашка кинула на неї такий погляд, що Ганнусі зробилося аж млосно. Було в тому погляді щось таке схоже з поглядами Павлової Галини, така ж образа та люта, непримиренна ненависть.

— То в матері своєї запитаєш.

Кинула, мов відрізала, тому що в коридорі з’явилась невдоволена, заспана Дарина і смачно потягнулась.

— Чого це ви зрання галасуєте? Мамо, ти ж знаєш, сьогодні такий день, я маю гарно виглядати. А як це можливо, коли я не висплюсь?

У дядини очі спалахнули ніжністю. Вона лагідно посміхнулась доньці, мов перед нею стояло малесеньке дівча, а не пишна та висока панночка з вередливо скривленими вустами.

— Вибач, любонько, то все Ганька, прижилась тут настільки, що вже заповзялася командувати.

— Треба-таки вмовити татка, аби відіслав її назад до тієї забурбелівки, — протягнула Дарина, кидаючи на Ганнусю невдоволений погляд.

Але та тільки посміхнулась.

— Зробіть ласку, умов, — майже весело відповіла вона, не бажаючи більше принижуватись, підхопила торбочку з хлібом і попростувала до кухні, спиною ж відчуваючи злі та ненависні погляди майже однакових сіро-зелених очей.

6

— Мамо, швидше можна? — галасливо вигукнула Дарина, стрибаючи по великій кімнаті в одному спідньому, що складалось із шовкового ліфчика та панталон, щедро пообшиваних тонесенькими смужками мережива. — Вже майже шоста, а ти ніяк мою сукню не допрасуєш.

Глашка зиркнула на Ганнусю.

— Я й так кваплюсь, люба. То якби Ганька моторніше рухалась. — Вона покривила носом. — Візьми, нагрій ще, тільки не будь гускою, швидше рухайся!

Ганнуся, взявши з тітчиних рук важку та незграбну праску й відчувши сильне бажання запустити тією праскою в її невдоволену пику, тільки промовчала. А потім вибігла на кухню, бо її підігнав нервовий крик вицяцькованої, як лялька, Дарки:

— Ганько, швидше, швидше рухайся!

Як не кортіло їй обернутися та порадити Дарині самій трішки пробігти, аби лишок струсити, та вона втрималась.

Після важкого дня біля плити якось і сваритись не хотілось. Та й впарилась вона добре. Напекла тістечок та пиріжків, запекла вгодованого гусака та двох качок, накрутила голубців та нарізала дивних зовсім маленьких скибок хліба з м’ясом та прозорою рожевою ковбасою з овочами та сиром, котрі тітка назвала незнайомим словом канапки. А Дарина майже весь день провела біля дзеркала, час від часу роздратовано покрикуючи на матір.

Бухнувши важку праску на плиту, Ганнуся перевела подих і кинула неуважний погляд у вікно. І здригнулась. У глибині двору, в затишку широкого каштана, вона побачила високу постать Гребенка. Він стояв, похнюпивши голову, і, певне, чекав на неї, але Ганнусю аж ніяк це не втішило.

— Ганько, ти там заснула?

Крик Дарини відірвав Ганнусю від вікна, й вона, вхопивши розпашілу праску, кинулась геть з кухні.

Ще декілька хвилин, і Дарина вся засяяла, вдягнувшись у неймовірно гарну сукню світло-зеленого кольору зі сріблястим відтінком, що так пасувала до її очей. Вона гордовито пройшлась кімнатою, поглядаючи на себе в дзеркало з усіх боків та всміхаючись від задоволення собою. Тітка Глашка зітхнула.

— Ой, доню, яка ж ти чарівна в мене, мов та квіточка, надивитись на тебе не можу. Напевне, й Дмитро Михайлович оніміє від зачарування тобою.

Дарина кинула на матір роздратований погляд.

— Мамо, ти знову?

— А чому б і ні? — заперечливо відгукнулась Глашка, мов не помічаючи Ганнусі, яка здригнулась при цих словах. — Марно ти крутиш носом, доню, Солодов з дуже поважної родини, у нього така міцна дружба, такий зв’язок із Звольським, у нього велике майбутнє, а то багато значить, та й красень він який.

— Мамо, ні.

— Дарусю! Але ж…

— Досить! — командирським тоном рубонула Дарина, і тітка Глашка слухняно замовкла, тільки похитала святково вбраною головою. Дарина ж повертілась ще хвильку перед дзеркалом, милуючись своїм відображенням, а потім повернулась до Ганнусі. — А ти чого стовбичиш тут, мов засватана? Йди, переодягайся, скоро приїдуть перші гості, допоможеш зустрічати.

Ганнуся мовчки вийшла та пішла до своєї кімнати. Настрою бути присутньою на цьому зборищі незнайомих людей у неї не було ніякого. Але дядько наполягав, і вона не хотіла йому перечити. Дарина з матір’ю теж воліли б не допустити її, сільську простоту, до того високого товариства, але дядько навіть чути про це не хотів. Тому змушена була Дарина запозичити Ганнусі свою святкову сукню, аби не засоромитись перед тими поважними людьми, що мали завітати до них увечері. Сукня та здалась Ганнусі просто казковою, біла, мов сніг, вона пишною хмарою спускалась нижче колін, а на стані була перехоплена широким чорним пояском. Щоправда, трішки завелика, та то байдуже, головне — краса ж яка, а тканина! То ж набивний шовк, такий м’якенький та гладкий, що так і кортить до нього пригорнутись, насолодитись м’якістю.

Ганнуся пірнула в сукню, міцно затягнула пояс і крутнулась перед дзеркалом. Яка ж краса, он як м’яко тканина торкнулась ніг. Короткі рукавчики були трішки заширокі для неї, та й у плечах і грудях сукня була дещо широкуватою, втім, за її білосніжною красою того можна було й не помічати. Ганнуся якийсь час замилувалась своїм лицем, а потім смикнула себе за довгу, товсту косу. Не надто вона пасує до цієї сукні, а в порівнянні з пишною зачіскою Дарини й взагалі виглядає вбогою. По-сільському вбогою. Потягнувши стрічку, Ганнуся стрімко розпустила косу, й довге густе волосся вкрило її плечі темною завісою. Гарно, але ж так вона не вийде. По-перше, то незручно, а по-друге, дядину ще удар ухопить від такого зухвалого вигляду. Поморщившись, Ганнуся швидко зібрала волосся у довгий хвіст, що теж вийшло непогано.

Пролунав дзвінок, і вона, набравши в легені побільше повітря, стрімко вийшла з кімнати, аби не дратувати тітку.

— Проходьте, проходьте, прошу, Давиде Йосиповичу, — уже вуркотів у коридорі приязний та веселий голос дядини. — О, Тамаро Наумівно, ви, як завжди, надзвичайно гарно виглядаєте.

— Взаємно, Глафіро Семенівно.

— Та куди вже мені, завше заклопотаній, троє ж мужчин у домі, а то така морока, що вже не до себе.

Ганнуся тільки скривилась. Он якою вона може бути люб’язною з чужими, он як барвінком в’ється біля вже досить немолодого подружжя, он якою виглядає награно доброзичливою господаркою, що аж нудно робиться. Не встигла вона провести гостей до вітальні, як у двері знову подзвонили.

— Відчини, Ганю, — ввічливо попрохала тітка Глашка, сховавши на цей вечір свого роздвоєного, отруйного язика.

«Хоч би сніг не випав», — подумала про себе Ганнуся і попленталась відчиняти двері. На порозі перед нею стояв одинак, досить ще молодий чоловік, без дами, але з маленьким букетиком польових волошок у руках. Кашкет він тримав поряд з квітами, вдягнений же був у форму співробітника НКВС. Середнього зросту, смуглявий лицем, з чорним волоссям, досить привабливий, він дивився на Ганю здивованими темними, мов терен, очима. І поволі, по тому, як сковзав його погляд з її блакитних очей на юне, свіже лице, на темно-рожеві густа, той подив змінювався на суто чоловічий інтерес, а потім вже відверте захоплення.

— Вибачте, — нарешті промовив він, розтягуючи тонкі вуста в широкій посмішці. — Я, певне, помилився квартирою.

Ганнуся знизала плечима.

— Буває.

— Але ж, може, це все-таки квартира Кравецьких?

— Кравецьких.

Незнайомець тихо засміявся.

— Тоді не помилився, — промовив він, блискаючи білозубою усмішкою, — тільки що ж робить тут таке дивне створіння з чарівними оченятами?

— Живу.

— Он як? Яка ж приємна несподіванка, я просто вражений, — зізнався він, не зводячи з Ганнусі уважного погляду, потім він, певне, хотів ще щось сказати, та в коридор раптом вистрибнула Дарина, вся така сяюча, надзвичайно гарненька, мов та лялька, й відразу ж засяяла посмішкою до незнайомця.

— Миколо Федоровичу, — ясним дзвоником пролунав її голос, — так не годиться, а де ж полуниця, що ви мені обіцяли?

Чоловік знизав плечима.

— Не доїхала. Та ви не переймайтеся, люба Дарусенько Данилівно, для вас, моя зоре, я неодмінно її привезу, хай не сьогодні, тоді іншим разом.

Ганнуся з подивом спостерігала, як очі Дарини сяють, уп’явшись в обличчя цього Миколи Федоровича, з якою жадібністю вдивляється вона в нього… Ого, та наша вередлива та зніжена Даруся неначе закохалась, закохалась у цього чоловіка з дивною вимовою, чимось дуже схожою на швидку мову їхнього сільського гуцула Мишка Куліша. Закохалась у той час, коли мати нагледіла для неї вже іншого жениха — привабливого сусіда, майора Солодова, чиї темно-сірі очі так бентежили Ганнусю. Вона, почувши з вуст дядини про її наміри щодо майора, впіймала себе на тому, що почала по-новому дивитись на сестру, на красу її, котра могла б привабити Солодова. Чомусь сама думка про те, що зможе покохати він оцю випанькувану Дарину, тримати її ніжно за руку, як тримав саму Ганнусю вранці, вдивлятися в неї своїми очима пильно та наполегливо, викликала в Ганнусі бурхливий внутрішній спротив, неприйняття. Не хотілось їй зовсім того, аби Дарина зачаровувала майора та вабила його до себе… Нехай уже квіткує перед оцим гуцулистим молодиком, а майора не чіпає, тому що… Невже сама вона зачарувалась ним настільки, що почала ревнувати його до сестри?

— Познайомте нас, Дарусенько, — долинув до неї голос чорнявого Миколи Федоровича. — Це ваша родичка?

Дарина сковзнула по Ганнусі поглядом.

— Так. Батькова небога.

— О, теж Кравецька?

— Так, Ганкою кличуть, — невдоволено одізвалась Дарина, і Ганнусі здалось, що в очах її великих та ще хвилину тому таких щасливих, промайнуло щось недобре, ревниве. — Та ви на неї уваги надто не звертайте, два тижні як із села приїхала, тільки й уміє, що про буряки та про всяких свиней торохтіти.

Микола Федорович посміхнувся Ганнусі.

— О, та я саме такі розмови й полюбляю та запевняю вас, що вони жодним чином не применшують чарівності вашої сестрички, радше навпаки. Ця невинність, ці надзвичайні очі ще більше притягують до себе своєю простотою.

Ганнуся була ладна провалитись скрізь землю, з жахом спостерігаючи, як змінюється вираз Дарининого обличчя. Ну якого дідька цей язикатий Федорович розспівався на її, Ганнусі, честь? Чи не помічає він, чи що, чарівних поглядів закоханої в нього Дарини?

Дарина вичавила з себе щось на зразок усмішки.

— А я й не знала, що вас так приваблює простота, — простягнула вона, рішуче підхоплюючи його під руку. — Але зараз на вас чекає татко.

— Звісно, звісно.

Обдарувавши Ганнусю посмішкою та довгим поглядом, виразність якого так і сяяла невимовною обіцянкою чогось невідомого, Микола Федорович дозволив Дарині потягнути себе у велику кімнату. Скривившись від того занадто відвертого погляду, Ганнуся вже хотіла піти, коли навпроти повільно відчинились важкі дерев’яні двері темно-коричневого кольору. Серце підстрибнуло доверху, аби потім вже повільно скотитись вниз, тілом пройшлось тремтіння… Вона, зачаївши подих, чекала, коли у тих дверях з’явиться високий та ставний майор Солодов.

Нарешті двері відчинились повністю, і спочатку на порозі з’явилась невеличка на зріст, охайно одягнена у вишневу сукню літня жінка, з привітним обличчям, на якому по-особливому світились гострим розумом допитливі й уважні карі очі. Ганнуся знала, що це тітка майора, Ганна Гаврилівна, навіть уже зустрічалась з нею. Вона завжди приязно віталась, посміхаючись світло та щиро, зовсім не так, як тітка Глашка.

А потім з’явився він. Стрімко вийшов слідком за своєю тітонькою, самою появою зробивши тісно в грудях Ганнусі. Замість форми він був одягнений у чорні, добре випрасувані штани та буро-зелену сорочку з короткими рукавами. Його погляд, сковзнувши коридорчиком, майже відразу віднайшов її завмерлу біля дверей постать. І Ганнуся зачаїла подих, побачивши, як погляд той охоплює її всю, мов поглинаючи в себе та запалюючись зсередини особливим, сяючим світлом.

— Доброго вечора, — пролунав його оксамитовий голос, мов огортаючи Ганнусю. Погляд сковзнув по її сукні, густому волоссю, зібраному в пишний хвіст. Очі його знову повернулись до її очей, і Ганнуся з внутрішнім тремтінням помітила, як схвально вони сяйнули з-під завіси темних вій. — Ви надзвичайно виглядаєте сьогодні, Аню.

«Аня». Таке незвичне звертання, в його вустах воно пролунало по-особливому, з ледь помітною ніжністю, воно торкнулось Ганнусиного серця, змусивши його болісно та водночас солодко защеміти.

— Дякую, — прошепотіла вона, невпевнено посміхаючись. Надто схвильована, зосереджена на Дмитрові, вона не помітила гострого та уважного погляду, котрим Ганна Гаврилівна поглянула спочатку на неї, а потім на свого небожа, не помітила й легкої вдоволеної посмішки, що торкнулась блідих вуст цієї літньої жінки. А потім тільки пробурмотіла, мов отямившись зі сну та зрозумівши, що загороджує їм дорогу. — Проходьте, будь ласка!

Ганна Гаврилівна, м’яко всміхнувшись, пройшла до квартири, а от Дмитро, порівнявшись з Ганнусею, зупинився поряд настільки близько, що його сильна, ледь помітно засмагла рука торкнулась Ганнусі, викликаючи несподівану слабкість. Деякий час він просто стояв, ледь торкаючись та вдивляючись у неї своїми загадковими очима. Він не хапав її, на відміну від Гребенка, в міцні обійми, не заціловував пристрасно до болю, але все одно вона відчувала, як земля гойдається навколо неї, а сама вона робиться такою слабкою, що ще якась коротка хвилька й просто впаде в його обійми. Що за сила прихована в цих очах, що вона робиться перед нею такою слабкою. Вона геть забула в ці хвилини й про дядькове свято, і про те, що зовсім поряд сміються й перемовляються люди, забула про все, окрім нього.

— Аню, — порушив його голос таку затишну тишу між ними, — вам не здається, що до вашої чудової сукні все ж дечого не вистачає, га?

Ганнуся зніяковіла.

— Я… я навіть не знаю.

Дмитро всміхнувся.

— А от мені здається, що їй все ж не вистачає ось цієї невеличкої дрібнички. — Його долоня пірнула до кишені, а коли він повільно витягнув її назад, щось заблищало між пальцями. — Дозвольте, Аню, подарувати вам ось це. На знак нашої дружби.

Ганнуся, вдивившись, побачила в його руці тоненький жовтуватий ланцюжок — невже золото? — та на ньому дивну блакитну квітку з прозорого каменю. Дівчина аж відсахнулась від майора, боляче забившись спиною об стіну, і заперечно захитала головою.

— Ні, що ви, я не можу.

Гладке чоло Дмитра спохмурніло.

— Чому, Аню?

— Воно занадто коштовне.

На губах Солодова промайнула коротка, але сповнена такої ніжності усмішка. Він несподівано торкнувся обличчя Ганнусі, а вона у відповідь затремтіла усім тілом, ледь зачувши його шепіт.

— Повірте мені, Аню, коштовнішим за радість та світло ваших очей нічого не може бути. Ви дозволите?

Вона не заперечувала, зачарована його близькістю, коли він схилився над нею, овіюючи слабким запахом одеколону та ще чогось, незнайомого та притаманного саме йому, й відчула, як прохолодний ланцюжок торкнувся її почервонілої від хвилювання шиї, а блакитно-прозора квітка затишно лягла поверх білого шовку сукні.

Дмитро зазирнув у вологі очі Ганнусі.

— Вам подобається?

Вона ледь помітно хитнула головою.

— Так, дуже. Зроду ще не бачила такої краси, — прошепотіла, сяючи радісним та вдячним поглядом. Ще ніколи не отримувала вона таких подарунків, навіть на день народження мама дарувала дешеве намисто, а батько взагалі не полюбляв викидати гроші на зайві та непотрібні, за його розумінням, дівочі витребеньки. Та й ні в кого на селі не було таких розкошів, хіба що в тітки Уляни Верховської, дружини селищного голови. Сама ж Ганнуся навіть і не мріяла про таке, а тут… — Я не знаю навіть, як зможу вам віддячити…

Дмитро захитав головою.

— Подарунки дають не задля вдячності, а щоб зробити приємне. Але якщо хочете мені віддячити, то всміхайтесь частіше, посмішка вам так пасує.

Ганнуся невпевнено посміхнулась. Знав би він, що ще зовсім нещодавно була вона першою реготухою, першою пустункою на селі, безтурботно проживаючи кожен день свого життя, радіючи з простих речей, таких як веселка над Сухим Кагамликом чи то десяток жовтих каченят, знайдених вранці біля качки. Але болісне тяжіння до Гребенка, а вже потім переїзд до міста, здавалось, назавжди позбавили її здатності безтурботно та весело сміятися.

На східцях внизу почулись голоси, й Дмитро, як то здалось Ганнусі, з невдоволенням відступився від неї. У ту ж хвилину в коридор величною ходою виплила дядина, поглянула на Ганнусю підозріло, але до Солодова улесливо посміхнулась та защебетала птахою.

— Дмитре Михайловичу, що ж ви в дверях стоїте? Ганко, ти чому людину на порозі тримаєш?

На Ганнусю мов холодом повіяло.

— Я…

— Вона мене не тримала, Глафіро Семенівно, — перебив її Солодов, й Ганнуся аж здригнулась, таким холодним та різким здався їй його завжди такий оксамитовий голос. — І я був би вам надзвичайно вдячний, якби ви за моєї присутності поводились з небогою як із людиною, без цих грубощів.

Тітка Глашка, розтягнувши в посмішці свої тонкі губи, трішки зблідла та глянула на Дмитра так, наче той стратив розум.

— Але ж, Дмитре Михайловичу, вона… — почала вона, але Дмитро зупинив її владним рухом сильної долоні.

— Не треба, прошу вас, я вже все чув.

Глашка якось нервово посміхнулась.

— Ну, якщо ви наполягаєте…

— Наполягаю, — підтвердив Дмитро і, кинувши на Ганнусю теплий погляд, пройшов до великої кімнати, полишивши її наодинці з дядьковою, очі котрої вже й так палали недобрим, відьомським полум’ям. Вона вже й рота роззявила, аби, певне, знов вилити на Ганнусю цілу купу бруду, та, побачивши біля дверей вже немолоду подружню пару, застигла на якусь мить, а потім розтягнула свого тонкогубого рота в неймовірно широкій посмішці.

— Макаре Семеновичу, Фросино Дмитрівно, — видихнула вона, здавалось, ураз забувши і про Ганнусю, і про все на світі.

З появою високого, з помітною сивиною Макара Семеновича у великій кімнаті відразу ж зробилось якось напружено, і Ганнуся здогадалась, що це ніхто інший, як полковник Звольський, керівник дядька, керівник усього міського відділу НКВС. Не раз батько розповідав, скільки лиха завдали звичайним людям ці похмурі тіні під головуванням ось сивочолого дідуся із звичним, простуватим лицем та трішки стомленим поглядом водянисто-блакитних очей. Ганнуся, завжди зайнята чимось веселим та своїм, майже ніколи не звертала особливої уваги на батьківські слова, на його невдоволення новим місцем роботи дядька Данила. Все то було таким далеким: масові арешти, які знищували цілі родини, чуже горе й невідомі, ненависні для батька енкавеесники. Який стосунок усе це мало до її майже безтурботного життя простої сільської дівчини, звичайнісінької ланової, яка ніколи у своєму непомітному житті не зробиться ворогом народу та не потрапить до когорти тих нещасників. Та й хто такі вони, оті вороги народу, Ганнуся погано собі уявляла та й мало над цим замислювалась.

Але зараз ті далекі та незнайомі люди, від яких залежала доля не однієї людини, не однієї родини, ті, кого так не любив батько, опинились поряд з нею, більш того, рідний батьків брат, дядько, був одним з них. Після Звольських завітали ще декілька чоловік, хто сам, хто із супутницею. Вони невимушено спілкувались між собою, вели свої розмови, котрих Ганнуся не розуміла, й відчувала себе зовсім зайвою на цьому зібранні, чужою та непотрібною цим людям. Запхавшись у куток, вона мовчки спостерігала за людьми, з якими в неї не було нічого спільного, на відміну від тітки Глашки та Дарини, що так і пурхали поміж гостей, весело перемовляючись. Солодов стояв біля вікна, про щось дружньо розмовляючи зі Звольським, а до Ганнусі несподівано саме в цю хвилину дійшло, що він, такий доброзичливий, щирий з нею, навіть ніжний, який захистив її від нарікань дядини, теж належить до цих людей. Як таке можливо? Скільки ж крові на тих руках, котрі якусь хвилину тому так ніжно торкались її шиї, одягаючи золотий ланцюжок. Вона не спускала очей з його спокійного вродливого обличчя, ніби сподівалась розгледіти, побачити щось звірине, але бачила перед собою тільки високого стрункого чоловіка з широкими плечима та легкою усмішкою на вустах. А він, мов відчувши її пильний погляд, раптом поглянув на неї, повільно посміхнувшись. Ганнуся невпевнено посміхнулась у відповідь, відчуваючи себе якось ніяково через свої думки про нього.

— Увага, увага, — заплескала в долоні тітка Глашка, зупинившись біля Ганнусі. — Прошу всіх до столу на нашу скромну трапезу, прошу, влаштовуйтесь. Ганю, — звернулась вона до Ганнусі з удаваною ласкою, у той час як очі так її і пронизували, — ходімо, люба, допоможеш мені!

Ганнуся мовчки вийшла за дядьковою, чекаючи неминучого буркотіння, але та мовчала, можливо, берегла свою злість на потім, коли всі розійдуться.

— Ось, та неси обережно, — пробурмотіла вона, всунувши до рук Ганнусі велику гарну миску з голубцями. — Гусака я сама понесу, а то чи втримаєш.

Наступні декілька хвилин Ганнуся мандрувала з кухні до вітальні та назад, виставляючи на стіл різноманітні наїдки та час від часу ловлячи на собі погляди Солодова, який уже сидів поряд з поважним Макаром Семеновичем, що теж кинув погляд на Ганнусю, а потім на дядька Данила.

— То ваша небога, Яковичу?

Дядько Данило посміхнувся.

— Так, братова донька. Ганнуся.

Звольський хитнув головою.

— Красуня.

— Так. — У дядьковому погляді, кинутому на Ганнусю, промайнув мрійливий і трішки сумний вираз. — Уся в маму, така ж красуня.

Дзенькнуло, на стіл впало блюдечко з канапками, впущене тремтячими руками дядини. На білосніжну святкову скатертину, вишиту золотавими квіточками, нерівно впали рожеві шматочки ковбаси та темно-червоні кружальця м’ясистих помідорів. З хвилину тітка Глашка дивилась на них якимось зовсім нетямлячим поглядом, а потім сполохано заквоктала:

— Ой, вибачте, я така незграбна. Ви вже пробачайте мене, весь день така заклопотана, поки наготувала всього, й ще зараз руки тремтять.

Фросина Дмитрівна, не особливо гарна лицем дружина Звольського, посміхнулась.

— Не переймайтесь так, люба Глафіро Семенівно. Ми все розуміємо, самі ж господині й не раз тремтіли над стравами.

Тітка Глашка неприродно голосно зареготіла, але Ганнуся помітила, що в очах її зовсім не було веселості. І чому вона впустила блюдце, також помітила. Дядько Данило назвав її маму красунею, при цьому погляд у нього був такий, наче сумував та жалів за нею.

«Що за маячня?» — обірвала саму себе Ганнуся й примостилась на стільчик край столу, на той, який указала дядькова. Поряд з тим гуцулистим Миколою Федоровичем, який від такого сусідства увесь розквітнув, особливо усміхнувшись Ганнусі. Вона неуважно посміхнулась у відповідь, отримавши похмуро-злий погляд Дарини, яку мати наполегливо всадовила біля Солодова, плекаючи надію звести їх разом. Даремно. Дарина не зводила ревнивого погляду з Миколи та Ганнусі, майже не спілкуючись зі своїм сусідом, а її сусід… Він час від часу кидав на Ганнусю погляди, у яких важко було щось прочитати чи зрозуміти. А от Ганнусин сусіда базікав майже без перепочинку, встигаючи підкладати на її тарілку найгарніші та найсоковитіші шматочки та немов між справою стискаючи її маленьку ручку своїми довгими, засмаглими пальцями. За короткий час вона дізналась, що звуть його Микола Федорович Прокопенко, родом зі Львова, а в Кременчуці тільки рік, приїхав за рекомендацією дядька, полковника НКВС, і встиг себе добре проявити.

Ганнуся ввічливо посміхалась та слухала те, що їй було зовсім не цікаво. Ну навіщо їй щось знати про цього Прокопенка? Вона слухала тости на честь дядька, пила смачне солодке вино й чекала, аби скоріше все це закінчилось. Прокопенко продовжував щось бубніти, але Ганнуся не дослухалась, почуваючись не зовсім гарно під недобрим поглядом Дарини, яка ревниво спостерігала за кожним рухом Прокопенка, що, мов дратуючи її, час від часу то схилявся до Ганнусі зовсім близенько, то погладжував її руку, яку вона потім почала ховати під стіл, аби тільки уникнути оцих дотиків, зовсім непотрібних. Та ще Солодов усе більше похмурнів лицем, кидаючи на залицяння Прокопенка косі погляди.

— Вам не казали, Ганю, — шепотів Прокопенко, знов прихиляючись до Ганнусі та обдаючи її легким горілчаним подихом, — що за такі очі, як у вас, чоловіки ладні на все?

Ганнусі пригадався Павло, його палка та пристрасна мова біля річки, що збурила її спокій, і трохи різко вона відповіла:

— Казали.

— Така краса, як у вас, трапляється досить рідко, — вів своє Прокопенко, але Ганнуся його не слухала, поки не відчула, як чужа зухвала долоня торкається її коліна під столом. Вона кинула на нього погляд, але він тільки усміхнувся масно і сяйнув темними очима, нахабно стискаючи коліно. Ганнуся спохмурніла і рвучко підхопилась з місця, уловивши на собі уважний погляд майора.

— Принесу тістечка, — швидко сказала вона, побачивши здивований погляд дядини, й рушила вже до дверей, коли пролунав голос Дарини.

— Я допоможу.

Не встигла Ганнуся дійти до кухні, як Дарина вхопила її за руку, рвучко розвернула та, зблискуючи очима, мов справжня вовчиця, прошипіла:

— Облиш його!

— Ти про що?

Дарина негарно покривила губи.

— Дурненьку з себе вдаєш? Та не така ти вже дурненька та простенька, як то здається. Жениха приїхала шукати? Ну так і шукай, я тільки рада буду, а от тільки чужого не чіпай!

— Нікого я не чіпаю!

— За сліпу мене тримаєш? — визвірилась Дарина, стискаючи руку Ганнусі з такою силою, що в тієї від болю аж сльози виступили на очах. Вона смикнула руку, намагаючись вивільнитись, та куди там. Вища, набагато важча Дарина тримала її з такою силою, яку могла дати тільки злість. — Думаєш, не помітила я, як ти посміхалась йому та оченятами пострілювала. Всілась коло нього…

Ганнуся поморщилась.

— Нас твоя мати так посадовила.

— Рота закрий! — обірвала її Дарина, роздуваючи ніздрі. — І не виправдовуйся! Ще раз біля Миколи поряд сядеш, посміхнешся йому або поглянеш, я тебе зі світу зживу, таке влаштую, що пожалкуєш, що приїхала, ти зрозуміла?

Ганнуся мовчала, відчуваючи страшну втому від життя в цій родині, від Дарини цієї скаженої з її лапастим Прокопенком. І так хотіла додому, до мами, де на неї дивились би її лагідні очі, а не оці вовчі очиська сестри.

— Ти зрозуміла? — Дарина стисла ще сильніше, але Ганнуся, не видавши, наскільки їй боляче, тільки поглянула спокійно й прошепотіла:

— Зрозуміла.

— Гордійка проклятуща! — процідила Дарина з ненавистю та відпустила Ганнусю також різко, як і вхопила. Потім взяла зі столу миску з тістечками та всунула Ганнусі під носа. — На, неси, я зараз прийду.

Ганнуся мовчки взяла в неї тарілку та повернулась у велику кімнату, де гості вже майже закінчували святкову вечерю. Поставивши тістечка на стіл, вона відійшла до вікна, аби тільки опинитися подалі від того нахабного Прокопенка, який їй ні краплини не подобався, а викликав тільки незрозуміле та неприємне почуття тривоги. Він поглянув уважно-здивовано, але полишився сидіти на місці, тільки всміхнувся. Солодова щось заговорив Звольський, й Ганнуся раптом відчула розчарування через те, що його очі тепер не стежили за нею.

Залунав дзвоник, й Ганнуся відразу ж ринулась, аби відчинити, аби тільки втекти з цієї кімнати. Але з коридору пролунав голос Дарини.

— Я відчиню.

Ганнуся знову повернулась до вікна, кинувши погляд туди, де ще недавно бачила високу постать Гребенка. Але під каштанами вже нікого не було, і Ганнуся й зраділа з того, відчувши полегшення.

«Краще хай іде, нічого йому тут стирчати», — подумала вона та кинула мимохідь погляд на двері. І остовпіла. На порозі, тримаючи в руках плетений кошик з пиріжками, стояла вдоволена Дарина, а поряд з нею… поряд з нею стовбичила висока постать Гребенка. У руках він тримав три пишні криваво-червоні троянди і досить упевнено посміхався.

— А в нас ще один гість, — промуркотіла Дарина, примхливо усміхаючись. — Знайомтесь, агроном Павло Микитович Гребенко. — Вона помовчала, витримавши паузу та обвівши кімнату таким поглядом, що Ганнусі зробилось зле, а потім дзвінко додала: — Наречений нашої Ганни.

Ганнуся застигла, мов прикипіла до того місця вітальні, на якому стояла, відчуваючи, як гаряче червоніють щоки від уваги всього цього зібрання, уваги такої, від якої робилось ніяково й бажалось тільки одного — опинитись якомога далі, втекти, аби не бачити цих чужих людей, котрим вона була зовсім байдужа. Можливо, тільки одному серед них було не байдуже, але на нього Ганнуся боялась навіть поглянути. Вона вказала на Павла як на сусіда, а от зараз Дарина називає його нареченим, і, навіть не дивлячись, Ганнуся знала, що зараз його темні брови нахмуряться, а в темно-сірих очах сковзне розчарування. Золотий ланцюжок, одягнений його руками, враз зробився важким та пекучим, мов наказуючи Ганнусю за оману.

— Що ж ти, Ганю, не вітаєш нареченого?

Насмішкуватий, до країв сповнений отрути голос Дарини змусив Ганнусю здригнутися. Її погляд, мов налякане кошеня, заметушився по кімнаті, раптово наштовхнувшись на дядькові очі. І без слів зрозуміла вона, що він все знає, що батько тоді все йому про них з Павлом розповів. Але він мовчав увесь цей час, як мовчав і зараз, тільки спостерігав, як Дарина ледь не за руку волочить пізнього гостя за собою у вітальню.

— Проходьте, проходьте, Павле Микитовичу, не соромтеся, — воркотіла вона, підштовхуючи геть зніяковілого Павла до столу, до того стільця, на якому сиділа Ганнуся. — Наша Ганя щось засоромилась, та ви не звертайте уваги, пригощайтесь. У нас сьогодні таке свято, таткові іменини.

Павло заблимав світлими очима.

— Та я ж без подарунка.

Дарина весело реготнула.

— О, не переймайтесь, йому вже стільки надарували, що не на один рік вистачить. Та ви пригощайтесь, що ж ви? — втиснувшись між Прокопенком та Павлом, Дарина по-господарськи схилилась до столу, майже лягла на Павла, виловлюючи йому на тарілку зеленуваті кавалки голубців та наколюючи соковиті рештки гусака. А він сидів, мов деревину проковтнувши, невпевнено стискаючи три трояндові стовбурці пухкими, великими пальцями. І в якусь мить, коли Ганнуся вже була ладна від жалю до нього, такого зніяковілого серед цього поважного зібрання, кинутись підтримувати його, забрати в нього ті нещасні троянди, він поглянув на Дарину. Ні, не поглянув, а скосив очі, у коротку мить вхопивши жадібним поглядом її гладеньку шийку та повні високі груди, охоплені сукнею. Ганнуся, що вже зробила було крок до нього, застигла, відчувши, як неприємно стисло серце. Скільки похітливої снаги було в тому погляді, скільки голоду… Так бувало дивились пирогівські молодики на сумнозвісну та пишногруду Варку Войську, коли та, гордо виступаючи, йшла селом, зваблюючи чоловіків своїм пишним тілом.

А вона-то гадала, що для нього існує тільки вона одна, тільки вона йому потрібна, а на іншу він і поглянути не захоче. А виходить, що не одна, він поглянув на іншу, ще і як поглянув. Незважаючи на те що почуття до нього в ній майже зникло, все одно Ганнуся відчула, як серце обпекла гаряча образа на нього, образа за те, що слова його палкі виявились просто оманою, нічого вони не варті, ті слова, мовлені чоловіком, охопленим пристрастю.

— Ну що ж ви, пригощайтесь, — промуркотіла Дарина, вдоволено всміхаючись та відхиляючись від Гребенка. — Все своє, домашнє та смачненьке.

Павло ніяково покрутив троянди в руках, а потім підвів очі на Ганнусю. У них, тих очах, ще палахкотіло полум’я пристрасті до Дарини, яка, певно, і притулилась до нього навмисно, аби зробити боляче їй, Ганнусі. Але боляче вже не було, було просто огидно та образливо. Тепер вона несподівано гостро зрозуміла Галину, зрозуміла, як їй було все життя страждати, помічаючи такі ось погляди, котрі він кидав на інших жінок.

Павло відкашлявся.

— Ганю, це… тобі…

Він простягнув їй три троянди, три квітки, що вже встигли підв’янути й виглядали дещо жалкими. Як кортіло Ганнусі взяти їх та кинути в його відгодовану пику, але вона тільки посміхнулась здерев’янілими, зблідлими губами та взяла їх, відразу ж відсмикнувши руку. А Гребенко, мов не помітивши її напруженого обличчя, цього відсмикування, відразу ж схилився над тарілкою, дещо по-дитячому посміхнувшись та промовивши:

— Смачно-то як пахне! Я в товариша зараз живу, а він готує так, що тільки собак годиться годувати.

Дядько Данило кинув на нього швидкий погляд.

— А давно ви в місті?

— Та тільки вранці приїхав.

— І що збираєтесь робити?

Гребенко дещо жадібно обгриз соковиту ніжку гусака, прицмокнувши блискучими від жиру губами, і простодушно посміхнувся.

— Що ж робити? Працювати ж, звісно, руки-ноги є, а робота знайдеться. Трішки обживемося, влаштуємося, а там і поберемося з Ганнусею, — вдоволено відповів Гребенко та вгризся в ніжку міцними білими зубами, ледь не загарчавши.

Ганнуся на мить заплющила очі, бажаючи, аби, коли відкриє їх знову, вся ця кімната з усіма цими людьми, з Павлом, щоб усе воно зникло геть… Та воно нікуди не поділось і не зникло. На неї все також дивились із цікавістю, трішки насмішкуватою. Дядина взагалі дивилась на Гребенка, що вправно поїдав тепер її голубці, з тихим жахом та огидою, Дарина ж веселилась від душі, зупинившись біля стільця свого коханого Прокопенка. Ганнуся здогадувалась, що Дарина навмисне затягнула його сюди, аби відвадити від Ганнусі свого дорогоцінного гуцула, що було зайвим, бо не потрібен Ганні зовсім той Прокопенко.

Розмова за столом знову відновилась, гості досить швидко втратили інтерес до Павла з його гарним апетитом і знову заговорили про своє. Прокопенко, злегка усміхаючись, налив Павлові чарку, кинувши при цьому на Ганнусю довгий, замислений погляд. Яків поставив платівку в програвач, і кімнату наповнили чарівні звуки музики. Ганнуся, якось недоречно застигнувши біля столу з тими трояндами в руці, здригнулась, пригадавши вранішню розмову з Дмитром, і нарешті наважилась кинути погляд туди, куди весь час тягнуло її очі й куди вона не сміла дивитись. Відразу ж очі її наштовхнулись на темно-сірі озера, що уважно спостерігали за нею, опустивши вії та нахмуривши темні брови. Обпікшись об той погляд, вона швидко відвела очі, опустивши їх на геть зів’ялі квіти. Певне, ось так, без вологи та поживи, й зів’яло її почуття до Павла, загинуло під наполегливим поглядом отих темно-сірих очей, котрі зараз з образою та сумом поглянули на неї з-під густих вій. Воно, те почуття, буйним цвітом квітло в Пирогах, а ось тут, у дядьковій квартирі, воно майже зникло, знищене пильним поглядом ледь знайомого чоловіка. А може, зовсім і не коханням було те болісне тяжіння до агронома, може, вона сама собі намислила його, не розібравшись через відсутність досвіду. Бо ще ніколи не кохала й не знала, яке воно, це почуття.

— А тепер ми будемо танцювати, — радісно вигукнула Дарина, відірвавши Ганнусю від її напружених думок. Вона знову поглянула на Солодова, але той уже не дивився на неї, допомагаючи підвестися з місця своїй тітоньці. Ганнуся серцем відчувала, що не захоче він тепер з нею танцювати взагалі, чи словом озветься знову, і ця думка виявилась такою болючою, що в неї перехопило подих. Потім Дмитро випростався на весь зріст, але навіть мимохідь не поглянув на Ганнусю. І коли пролунав його оксамитовий голос, вона відчула, як стислось її серце, болем відгукуючись на це звучання.

— Прошу нас вибачити, Даниле Яковичу, — промовив він, кинувши погляд на дядька Данила, — але ми вже підемо, тьотя не зовсім гарно себе почуває.

На обличчі тітки Глашки промайнув невдоволений вираз, вона стрільнула очицями спочатку на Дмитра, потім на доньку, посміхнулась доброзичливо, ось тільки тепла в тому погляді не було зовсім.

— Звичайно.

Потім вона помовчала, щось обмислюючи, й знову посміхнулась.

— Яка ж тут може бути образа, здоров’я дорогої Ганни Гаврилівни для нас головне. А ось Даруся вас проведе, справді ж, люба?

Дарина скривила свого носа так, мов покуштувала кислиці, та невдоволено поглянула на матір.

— Ой, мамо, в нас же для цього є Ганна, нехай вона їх і проводить, а у мене ще є справи, — відповіла Дарина й підкреслено відверто нахилилась до Прокопенка, щось зашепотіла йому на вухо.

Темно-сірі очі Дмитра, сковзнувши до лиця Ганнусі, затримались на ньому всього якусь мить, а потім байдуже відвернулись, але його тьотя привітно відгукнулась, посміхнувшись.

— Ходімо, дитинко, відчиниш нам!

Ганнуся покірно рушила за ними на геть ватяних ногах, продовжуючи стискати в спітнілих долонях Павлові троянди, відчуваючи на шиї важким тягарем майоровий подарунок. Стежачи за його високою прямою постаттю, вона не могла позбутися думки про те, що немає в неї права на цю річ та й він, побачивши Павла, певне, уже жалкує про цей свій подарунок. Відчинивши їм двері, Ганнуся тремтячими вустами посміхнулась у відповідь на теплу посмішку Ганни Гаврилівни, а коли коло неї порівнялась висока постать майора, не полишаючи собі часу на вагання, ледь чутно вичавила з себе:

— Дмитре Михайловичу… можна вас на хвилинку?

Погляд незрівнянних очей напружено сковзнув спочатку по її обличчю, потім опустився нижче, на оті нещасні квіточки, знову зазирнув їй в очі, ледь помітно примружившись та сколихнувши у серці Ганнусі котрусь невидиму струну, що озвалась на його погляд пронизливою нотою.

— Я слухаю, — сухо відповів він, зупиняючись на порозі. Його тітонька, кинувши на них погляд через плече, швиденько зникла за дверима своєї квартири та ще й щільно причинила їх за собою.

Залишившись з ним наодинці, Ганнуся знічено пробелькотіла:

— Я… мені здається, що я маю повернути вам ось це. — Невпевненим рухом поклавши троянди на столик біля дверей, вона підняла руки, аби зняти з себе ланцюжок з прикрасою, але його тепла рука, торкнувши її за лікоть, зупинила Ганнусю, пронизавши її тіло мов гарячим струмом.

— Не треба. Я подарунків назад не беру.

Ганнуся зніяковіло опустила руки.

— А мені здається, що буде недоречним залишати його в мене, — промовила Ганнуся, почуваючи себе досить дивно під його пильним та пронизливим поглядом, яким він деякий час дивився на неї після цих слів, а потім промовив, скрививши рота в незрозумілій усмішці.

— Боїтесь свого нареченого?

Він ревнує! Усвідомлення цього гостро торкнулось Ганнусі, змушуючи підвести очі й зазирнути темно-сірі озера, у глибинах котрих чаїлось щось незрозуміле та хвилююче. Його обличчя і далі було прохолодно-відчуженим, але очі промовляли про його почуття без слів. Він ревнує! Якщо ж так, то просто не може бути байдужим до неї.

— Він мені не наречений, — повільно відказала Ганнуся, гадаючи з простою невинністю своєю, що слова ці звеселять його, зруйнують ту стіну відчуження, що поросла між ними з появою Павла та неправдивих солодко-оманливих слів Дарини про те, що Гребенко її наречений. Та вийшло зовсім навпаки. Дмитро знову спохмурнів лицем, а очі його вмить зробились колючими та холодними.

— Не треба мене обманювати, — кинув він. — Я цього найбільше не люблю і не вибачаю.

А потім, відвернувшись від остовпілої Ганнусі, він пішов геть, тільки кроки голосно пролунали в тиші вечірнього під’їзду. А вона, притулившись зблідлою зовсім щокою до стіни, дивилась йому вслід налитими сльозами очима, а з вуст так і рвалось тихе, сповнене болю відчайдушне «Не йди!» Воно тремтіло на губах, мов та наполохана птаха, але так і не пролунало, навіть коли Дмитро гучно гримнув важкими дверима і в під’їзді запанувала оглушлива тиша. Яке все-таки дивне створіння людина! Ну як могла вона, ось так швидко охолонути до Павла і прикипіти серцем до малознайомого чоловіка, за яким серце болить, аж сльози навертаються на очі, нікого не хочеться ні бачити, ні чути, окрім нього. І що ж тепер робити, Ганнуся не знала й взагалі не хотіла думати про те, як буде жити, відчуваючи на собі його холодність та образу. Думати не хотілось ні про що, повертатись до вітальні теж, але вона все ж примусила себе піти, залишивши зів’ялі троянди Павла на невеличкому столику біля дверей.

7

Решта святкового вечора промайнула для Ганнусі мов у тумані. Забившись у стареньке крісло в кутку вітальні, вона вологими від непролитих сліз очима мляво спостерігала за кімнатою, котра без Дмитра раптом зробилась майже темною та непривітно чужою. З байдужістю, що межувала з легкою огидою, дивилась вона на Павла, який, смачно попоївши та від душі нахлиставшись із тих чарок, що раз у раз підсовував йому Прокопенко, тепер голосно балакав з тим же самим Прокопенком та веселим худим дядечком у товстих окулярах. Не відчула вона майже нічого й тоді, коли розпашіла, з червоними щоками Дарина після танців зі своїм Прокопенком опинилась у міцних руках Павла. Ганнуся спокійно спостерігала, як його долоні, котрі ще зовсім нещодавно обіймали та голубили її саму, відверто пестять пишне тіло сестри, а захмелілі, блискучі очі не відриваються від її лиця. Вона також бачила невдоволене, шоковане лице тітки Глашки та похмуре лице самого дядька Данила, але їй уже все було байдуже, і вона навіть не поворухнулась, коли через деякий час, під час другого танцю Дарини з Гребенком, до неї підійшов дядько Данило. Зупинившись поряд, він деякий час спостерігав за її сонливою байдужістю, а потім промовив трохи невпевнено:

— Я думаю завтра листом викликати твого батька.

Ганнуся звела на нього втомлений погляд.

— Робіть, як знаєте.

Дядько Данило прокашлявся, пом’явся ще поряд, а потім, несподівано взявши за руку, здивував своїм питанням.

— Ганю, я роблю так з поваги до твого батька, але я можу ніякого листа й не писати, якщо ти не хочеш. Скажи, ти й справді кохаєш цього Гребенка? Якщо так, то я зможу промовчати про його появу та не руйнувати твого щастя.

— Чому? — тільки й могла, що прошепотіла здивована Ганнуся, ледь чутно серед звуків лунаючої музики. І знову побачила на його лиці той мрійливий та трішки сумний вираз, що й на початку вечора, коли він згадав про її маму, а тітка Глашка впустила тарілку з канапками.

Дядько Данило важко зітхнув.

— Чому? — повторив він, й очі його сковзнули по сумному, невеселому обличчі Ганнусі, а потім поглянули туди, де зі Звольською стояла його дружина, яка старанно вдавала, що не помічає відвертого танцю доньки з якимсь агрономом.

— Скажу я тобі, Ганю, відверто, що на серці в мене. Одружився я з Глашкою своєю рано, ще геть зеленим парубком. Одружився без особливого кохання, просто молодим був, якоюсь мірою ще дурним, розпустив руки трішки, ласий до незнайомого жіночого тіла, а мати в неї, покійна тітка Палажка, баба була така галаслива. Узріла нас та такий ґвалт учинила, що батько мене, мов те паскудне кошеня, за шкірку потягнув під вівтар з Глашкою. Та я особливо не пручався, дівкою вона тоді була ще досить гарною, й то вже потім я скуштував отрути її кепського характеру. Але куди подінешся, час йшов, народились діти. Ну, попарубкував я коротко, то й що з того? Не все ж життя й парубкувати. А потім Микита побрався з твоєю мамою, Ганю. І чи повіриш, скільки разів бачив її й дитиною, й дівчинкою вже досить дорослою, та як побачив на весіллі, мене мов той грім накрив. Закохався я, що пропав. Та що з того мого кохання? Я одружений, з трьома дітьми, вона заміжня за моїм братом. Я й боровся з тим своїм почуттям, Ганю, та все марно. Зізнався їй, був ладен все покинути заради неї, та вона Микиту залишати відмовилась, мене з родини не забрала — гріх, сказала, як відрізала, але й сама кохала, я по очах бачив, що кохала, хоч і мовчали її вуста. А Глашка, як провідала, то й витягнула мене до міста, подалі від Слави. Та відстань виявилась безсилою перед тим почуттям, що полонило моє серце майже двадцять років тому. Нічого, Ганю, не забулось, все живе ось тут. — Дядько Данило вдарив себе в білу сорочку туди, де билось його серце, і замовк, замислено вдивляючись у суцільну темряву за вікном.

Ганнуся теж мовчала, не знаючи, що сказати, й почуваючи себе дещо ніяково від такої дядькової відвертості. Тепер вона знала, чому тітка Глашка так ненавиділа їх із мамою. Зрозумілою стала ота печаль, що досить часто затьмарювала ясні мамині очі. Невже вона й справді весь цей час кохала дядька Данила, а з батьком жила тому, що боялась згрішити, розбити чужу родину й порушити обітницю, котру давала перед вівтарем? А ще й дорікала їй, що вона нічого не розуміє, тоді як мама все розуміла, більше ніж будь-хто. Ганнуся навіть про таке й подумати не могла.

— Ти, можливо, мене почнеш засуджувати, — продовжив дядько, — і будеш мати рацію.

Ганнуся заперечно захитала головою.

— Ні, я вас не засуджую.

Дядько Данило слабко посміхнувся.

— Дякую. Я все це розповів для того, щоб ти знала, що я розумію тебе, розумію те, чого не хоче зрозуміти Микита.

Ганнуся стрепенулась.

— Скажіть, а батько знає про… — швидко запитала вона й невпевнено змовкнула, зніяковівши.

Дядько хитнув головою.

— Ні, не знає, хоча певне я сказати не можу. Глашка он сама здогадалась, а Микита завжди потайним був, може, про що й здогадується, а тільки ж мовчить. — Він помовчав, а потім вже рішуче запитав: — То скажи мені, Ганю, чи кохаєш ти оцього агронома?

Ганнуся підвела на нього очі, а потім поглянула на Павла, який тепер танцював з поважною Фросиною Дмитрівною. Можливо, ще кілька б днів тому вона й відповіла ствердно, але зараз, зараз вона відказала, як відрізала.

— Ні, я не кохаю його. Але прошу вас, не пишіть нічого батькові, я сама розберусь з ним. Але за вашу доброту я вам дуже вдячна.

Дядько Данило усміхнувся, а потім відійшов до гостей. Через деякий час деякі з них почали збиратись додому. І поки вони повільно підтягувались до дверей, до Ганнусі підсів Гребенко. Сяйнувши вдоволеною усмішкою та обдавши міцним запахом спиртного, він по-господарськи взяв її мляву руку й поцілував, наче й не зауважив ані байдужості, ані холодності.

— Гарні в тебе, Ганю, родичі, — промовив він, цьомкаючи руку вологими, гарячими та м’якими вустами. — Даруся навіть дозволила мені переночувати у вас сьогодні, аби не плентатись хто знає куди до того Семена в темряві.

Ганнуся напружилась.

— Ви самі напросились?

Павло хитнув головою.

— Та ні, — вдоволено відповів він, — вона сама запропонувала, от добра дівка, така вже приємна та гостинна, а що вже красуня яка.

Ганнуся роздратовано висмикнула в нього руку.

— Було б краще, аби ви таки пішли ночувати до того свого Семена, — відказала вона, гордовито випростуючись та кидаючи на Павла невдоволений погляд. Від нього нестерпно тхнуло горілкою та духами Дарини, солодко та нудотно.

Гребенко просяяв п’яною усмішкою.

— Ревнуєш? — ледь чутно та хрипко прошепотів він, знов наближаючи до неї свого вологого та слинявого рота, муторно обдаючи смердючим духом горілки. — Це приємно, ой, Ганю, як це приємно. А я теж ревную тебе до того хмиря вилощеного. Добре, що він рано пішов, а то не втримався б я, морду б так відходив, аби не чіпав чужих дівчат. А ти ж моя, Ганю, моя навіки, а я, віриш, свого нікому не віддам. — Він схилився до неї надто близько, відверто обшарюючи поглядом, та гаряче зашепотів на вухо. — Не замикайся сьогодні, я прийду, як усі полягають, ти чуєш, Ганю?

Вона швидко поглянула на нього, зовсім поряд побачивши розвезене, палаюче захмелілим рум’янцем лице, скляні очі, й не відчула нічого, окрім легкої огиди. Тому твердо відповіла:

— Ні!

— Ганю, ти що, це ж така нагода, ми ж і так належимо одне одному, то чого б нам не з’єднатись…

— Я сказала, що ні, — перебила його Ганнуся з натиском у голосі й підвелась, аби йти геть, але Павло не пустив її, поклавши на підлокітник свою важку руку та просвердливши недобрим поглядом.

— Для того душогубця себе бережеш? — похмуро запитав він, і щось таке промайнуло в його очах, від чого Ганнусі враз зробилось не по собі, навіть страшно.

— Ні для кого я себе не бережу, — заперечила вона, відхиляючись від нього якомога далі. — Це ж дім мого дядька, а ви, мало того, що вдерлись сюди, назвавшись моїм нареченим, та ще й пропонуєте мені таке? Як ви можете, ви одружений чоловік. Чи ви про Галину забули?

Павло роздратовано смикнув підборіддям.

— З тобою забудеш, — пробурмотів він, знову нахиляючись до неї. — Сказано ж тобі було, що я вже покинув її, остогидла вона мені, гадюка повзуча, на все життя. То чого тобі ще треба, Ганю, чого ти носа вже вернеш від мене, мов чужа, мов не було нічого між нами.

— А що воно було між нами? — кинула Ганнуся, покрививши лице.

— Між нами було і є кохання, дурненьке дівча, — з кривою усмішкою відповів Гребенко, простягаючи руку, аби обійняти Ганнусю. У Пирогах це в нього виходило якось гарно та ніжно, але ось зараз, геть сп’янілий, він вхопив Ганнусю досить грубо, умить нагадавши про відверті обійми з Дариною.

— Заберіть від мене свої пазурі, — вигукнула вона розлючено й, несподівано відштовхнувши його від себе, вскочила на ноги. — Вам що, геть розум відібрало, чи що?

Павло кинув на неї важкий погляд.

— То он ти як, гониш мене, відштовхуєш? На отого ката око поклала? Ну, давай, стелись під нього, та як кине, то до мене можеш не приходити, мені чужі недоїдки не потрібні!

Його злі, ревниві слова важко падали в саму душу Ганнусі, в її серце, вбиваючи там останні залишки колишнього почуття. Як міг він так ображати її, навіть ревнуючи, як? Ганнуся того не розуміла. Образа клекотіла в ній, обпікаючи краї серця. Хотілось ударити його, крикнути, аби він забирався геть з її життя й ніколи більше не повертався. Але Ганнуся, уже розкривши рота, так нічого й не сказала, не встигла, бо за спиною пролунав сердитий голос дядини.

— Ганко, чого це ти стоїш руки в боки? Чи не бачила, що на кухні посуду вже під саму стелю?

Зиркнувши на Павла, що спокійнісінько розвалився у кріслі, Ганнуся мовчки розвернулась та вийшла на кухню. Лють, що її переповнювала, вимагала виходу, тому вона завзято накинулась на брудний посуд, не відчуваючи вже ні втоми, ні сонливості після цього, здавалось, зовсім нескінченного дня. А в душі так і клекотіла образа на несправедливі слова Гребенка.

Розходившись, Ганнуся від душі гримала посудом, не переймаючись особливо зі своєї галасливості й не звертаючи уваги на те, що миє посуд у сукні Дарини й на білий шовк летять брудні плями. Обізвавши Гребенка телепнем, вона ледь не розбила гарну білосніжну тарілку, але таки втримала її мокрими руками.

— Ти, що, зайвого вихилила чи сказилась уже геть? — пролунав раптом за спиною голос тітки Глашки, так непередбачувано, що Ганнуся аж підскочила, й добре, що не було в її руках нічого з посуду, а то неодмінно б розбила. — Ніч на дворі, люди спати лягають, а ти чого оце гримаєш?

Ганнуся поклала до шафи начищені виделки.

— Ви ж самі наказали посуд помити.

— Помити, — зашипіла дядина, — але ж не гримати ним на весь будинок.

Ганнуся кинула на неї байдужий погляд.

— Я вже закінчую, — досить спокійно відповіла вона, складаючи чисті тарілки та витираючи стіл.

— Можеш іти відпочивати, — промовила тітка Глашка, з жадібністю випиваючи склянку холодної води. — Сьогодні я надто втомилась, але завтра ми неодмінно поговоримо з тобою про твою недостойну поведінку і про нього, — вона зневажливо хитнула головою у бік кімнат. — Притягнула мені його.

Ганнуся витерла руки рушником.

— Його ночувати запросила ваша Даруся, — заперечила вона, дивлячись прямо в очі дядини.

Та роздратовано знизала плечима.

— Та, мабуть же, того й запросила, що ти вмовила її, знаючи про янгольську доброту Дарусі.

— Нікого я не вмовляла, — відказала Ганнуся і вийшла, навіть не побажавши дядині доброї ночі.

У вітальні ще чулись чоловічі голоси, серед коротких слів яких виділялось п’яне бурмотіння Гребенка. Поморщившись, Ганнуся тихенько пройшла мимо вітальні й сковзнула в свою кімнату. Подивилась на двері й про всяк випадок зачинила їх на защіпку, чого ніколи не робила з часу свого приїзду. Постояла так, вслухаючись у заспокійливу тишу своєї кімнати, а потім, не запалюючи навіть світла, пройшла до вікна, де за білим маревом занавіски вже заглядала у вікно темна ніч. Десь за стіною, з правого від неї боку, була квартира Солодових. Вона трішки напружилась, дослухаючись, але там було тихо, мов біля кладовища глухої ночі, тільки з вітальні ще було чутно, як лунають голоси. Обійнявши себе руками, вона застигла так на деякий час, вслуховуючись у цілковиту тишу та думаючи про те, що їй тепер робити. Одне вона знала певне — ніяких стосунків з Павлом, особливо після оцих образливих слів, у неї вже не буде. Досить вже, награлась на все життя. Нехай що хоче, те й робить, хоч до Галини повертається, хоч у місті залишається — то вже його справа. Тільки вона віднині для нього втрачена назавжди. Подумавши про село, вона раптом схопила себе на думці, що й повертатись не хоче, вже не хоче. А тримав її тут Дмитро, надія на якого продовжувала жити в її серці, незважаючи на його ревність.

— Мамо, — прошепотіла вона, озиваючись в темряву, а серцем звертаючись до мами, — що ж мені робити?

Вона ще постояла так, сумуючи, а потім, мов блискавицею сяйнула думка, що мамі ж можна листа написати. Обернувшись, Ганнуся запалила світло, знайшла папір та олівець, а потім упевнено вивела:

«Здрастуйте, дорога моя мамо!»

Далі слова полились, мов з прорваного лантуха горох. Вона написала про все: про зустріч із Дмитром, приїзд Гребенка, про ті почуття, які викликав у неї сіроокий майор, про те, що не знає, що їй тепер робити.

Навкруги вже було зовсім тихо, голоси у вітальні давно затихли, і дім поринув у цілковиту сонливу тишу, яку тепер порушувало тільки сюрчання цвіркунів за вікном. Тому несподівано гучно пролунав раптом для Ганнусі тихий, обережний стук у двері, схожий радше на чиєсь шкрябання. Ганнуся застигла, не дописавши слова, майже відразу ж здогадавшись, хто шкрябається до неї в таку пізню годину. Гребенко.

Гребенко!

І справді, за якусь коротку хвильку серед нічної тиші пролунав його тихий, свистячий шепіт.

— Ганю! Ганю, відчини!

Ганнуся зачаїлась на ліжку, все ще не скинувши сукні та затиснувши в спітнілих пальцях олівець. Відчувало її серце, що він приплутається. І не помилилось. Цікаво, на що він має надію? Що вона, як остання блудниця, впустить його до себе? Та ще після тієї образи, котрою він так її поранив.

— Ганю, — знов почулось з-за дверей тепер вже трішки голосніше, — відчини, люба, я ж знаю, що ти не спиш, через двері світло видно. Ганю, чуєш?

Чула вона, добре чула його захмелілий спокусливий шепіт, що рвав тишу глибокої ночі на дрібні шматочки, але продовжувала вперто мовчати. Нехай шкребеться, нехай навіть усю ніч отак прошкребеться, але вона жодним, навіть коротесеньким словом до нього не озветься, й нехай думає, що хоче.

— Ганю, — знову залунало з-за дверей уже голосніше та впевненіше, — я знаю, ти образилась на мої слова, але ж ти й мене маєш зрозуміти, я ж ревную тебе, чуєш, Ганю? — І знову тиша, наче він і справді чекав, що вона відповість.

Але Ганнуся продовжувала мовчати.

— Мовчиш? — почулося знову з образою в голосі. — А я все одно від тебе не відступлюсь, бажаєш ти того чи ні. Ти мені належиш, Ганю…

— Що тут за галас? — обірвав раптом його палку річ невдоволений голос тітки Глашки. — Це ви? Слухайте, добродію, якщо не бажаєте, аби я серед ночі виставила вас за двері, то краще лягайте спати. Подуріли ви з Ганкою, чи що? Одна посудом гримає, а ви по квартирі шастаєте вночі. Понабирались тут свинарки та агрономи усякі на мою бідну голову — ні спокою, ні відпочинку немає.

Павло щось пробурмотів, певне, вибачаючись, а тітка Глашка ще побубоніла, але потім тихо хряснули двері, й знову дядьковим домом опанувала сонлива тиша. Ганнуся, вже позіхаючи, швидко закінчила листа до мами, маючи намір завтра ж відіслати його додому, а потім квапливо роздягнулась, застигла на декілька хвилин, опустила очі й обережно торкнулась блакитної квітки на ланцюжку. Тепла та яскрава, вона, здавалось, ще берегла невидиме тепло сильних і довгих пальців Дмитра, увібравши його в себе повністю, аби зігрівати Ганнусю, нагадуючи їй невідступно про чоловіка, темно-сірі очі якого заполонили собою її думки, полишили сердешного спокою.

Зітхнувши, Ганнуся зняла з себе подарунок Дмитра та поклала його до торбинки, у якій зберігала мамину іконку. Потім лягла й майже відразу провалилась в міцний сон без сновидінь.

— Доброго ранку, тьотю!

Привітавшись з тьотею впівголоса, уникаючи її пронизливого, запитливого погляду, Дмитро опустився на стілець навпроти тьоті та відпив гарячої кави з невеличкої чашечки у блакитних польових квітках.

«Зовсім, як очі в Ані», — несподівано та недоречно промайнуло в голові, і він з роздратуванням різко поставив чашечку назад. Та оглушливо дзенькнула, вдарившись об блюдце. Тьотя Аня здивовано підняла брови.

— Здається, не такий він уже й добрий, цей ранок, — замислено протягнула вона, продовжуючи вивчати Дмитра з якимсь незрозумілим, дратівливим інтересом.

Він скосив на неї темно-сірі очі.

— Чому це?

Тьотя Аня м’яко посміхнулась.

— У тебе надто втомлений погляд, наче ти ночі не доспав, — відповіла вона, підіймаючи кришку з великої білої каструлі і бовтаючи черпаком свіжий, тільки-но з плити, червоний із золотавими крапельками жиру борщ. Потім насипала у тарілку та присунула до Дмитра. — Тебе щось турбує?

Дмитро, котрий завжди, ще з дитинства, полюбляв ті тітчині борщі, з байдужим виглядом поколотив вариво, потім з’їв декілька ложок, майже не відчуваючи смаку, й нахмурився, коли тьотя повторила запитання.

— Дмитрику, що все-таки трапилось?

Дмитро відклав ложку, поглянув на тьотю дещо сердито й пробурмотів:

— З чого ти взяла, що щось трапилось?

Тьотя Аня, всипавши й собі борщу в полумисок, поглянула на нього ніжно та лагідно своїми темними очима.

— Я чула, що ти не спав майже всю ніч, — відповіла вона, уважно вдивляючись у його очі, котрі він вперто ховав від неї, опускаючи їх на заставлений тарілками, склянками та чашечками стіл, затінюючи густими віями.

— Просто вночі було надто жарко, от не міг заснути, — нарешті відповів Дмитро, знизавши плечима та відсьорбнувши кави.

Ганна Гаврилівна у відповідь тільки недовірливо посміхнулась, бо вночі було доволі прохолодно.

— Чому ти так на мене дивишся? — нарешті не втримався Дмитро, відкушуючи від шматка хліба та з’їдаючи ложку смачного наваристого борщу.

— Чому?

— Так, чому?

— Просто я думаю, що ти, мій любий, закохався.

Дмитро, ледь не вдавившись черговим ковтком кави, закашлявся, а потім витріщив на тьотю здивовані очі.

— Тьотю, що за дурниця прийшла тобі в голову?

Та знову посміхнулась.

— Гадаєш, що якщо мені так багато років, то я неодмінно маю бути сліпою? Ні, любий мій, я ще добре бачу, особливо те, що мене цікавить.

Дмитро нахмурив гладеньке чоло.

— Тьотю, ти помиляєшся.

— Та невже? — махнула вона рукою, підвівши сиві брови та пронизливо поглянувши на Дмитра. — Ні, любий, можеш, якщо тобі вже так кортить, обманювати себе, але мене ти не обманеш. Я надто добре тебе знаю. Ти позаочі кажи мені що хочеш, але я знаю одне — ти закохався, Дмитрику.

— Ти помиляєшся, — знову повторив Дмитро, намагаючись не згадувати прозоро-кришталевих блакитних очей тієї, яка йому зовсім не належала.

— Ні, не помиляюся, — майже весело відповіла тьотя Аня, продовжуючи квітнути тією своєю всерозуміючою посмішкою. — Я бачила ваші з Ганею очі…

Дмитро напружився.

— Я би попросив тебе не згадувати про ту дівчину.

Ганна Гаврилівна наморщила свого прямого, досить красивої форми носа і вдало передражнила Дмитра.

— Ту дівчину! Звідки ця зневага в твоєму голосі, любий? Та дівчина має ім’я, до речі, досить красиве. А те, що ти ревнуєш, ще не надає тобі права так зневажливо говорити про неї.

— Я ревную?! — Дмитро аж скочив з місця, усе ще не бажаючи відкривати свого серця тьоті. — Ну з чого ти вигадала оцю дурницю?

— А то неправда?

— Ні!

— То чого ж тоді пащекуєш?

— Я не пащекую! Що це взагалі за вираз такий? І я просто тебе прошу не згадувати про цю… Ганю.

— Що ж вона тобі такого зробила?

— Нічого.

— Дмитре!

Дмитром вона взагалі-то називала дуже рідко, тільки тоді, коли починала чомусь гнівитись. І зараз в її очах почав з’являтись гнів, й Дмитро, зітхнувши, сказав правду.

— Вона обманула мене.

— Обманула? Як?

Дмитро роздратовано знизав плечима.

— А як обманюють жінки? Я вранці бачив її біля під’їзду з цим агрономом, а коли запитав, хто він для неї, вона відказала, що ніхто, просто сусіда. А що виявилось? Він наречений, а вона мене обманула.

Дмитро відійшов від столу до вікна, поглянувши на вранішнє місто, що прокидалося повільно зі сну, відвернувся від пронизливого погляду тьоті, аби вона не бачила почуттів, що володіли ним зараз. Він ще досі не міг зрозуміти, як змогла ця звичайна, простенька дівчинка з села, за такий короткий час геть витиснути залишки його почуття до Наталки. Як змогла вона настільки увійти в його думки, що не міг він ні про що думати, окрім неї, навіть у Києві думаючи тільки про неї. Він не втримався й купив їй той подарунок, гадаючи, що вона не така, як Наталка, але виявилось, що він помилився. Вона така самісінька.

— І це все? — пролунав голос тьоті Ані, обриваючи його думки своїм неголосним та спокійним звучанням. — Тільки через це ти про неї навіть чути не бажаєш?

Дмитро кинув на неї невдоволений погляд.

— Тобі цього замало?

— Тобі теж було б замало, якби справа стосувалась Наташі, — відбила Ганна Гаврилівна. — Ось кому ти був ладен вибачити все, навіть зраду, справжню зраду, а не те, що було вчора. Ти взагалі в очі її дивився?

Дмитро зітхнув.

— Дивився, — відповів він, з гіркотою подумавши про те, що краще б йому було цього не робити, не зазирати в ті ясні та блакитні очі, що сяйвом своїм притягували його до себе, причаровували, а потім змусили страждати, не спати всю ніч, а тільки згадувати кожну мить їхнього короткого знайомства та згорати від ревнощів до того товстого, але досить привабливого мужика.

— І що ти там побачив?

Дмитро промовчав, відвернувшись до вікна.

— Мовчиш? — злегка усміхнулась тьотя Аня. — Ну то мовчи. А я скажу, що теж встигла зазирнути в ті незвичайні оченята, коли вона зустрічала нас біля дверей. І знаєш, що я там побачила, побачила тоді, коли слідом за мною з’явилась твоя велична постать?

— Не знаю.

Тьотя Аня переможно усміхнулась.

— Я побачила там радість, а також зародження великого почуття — справжнього кохання…

Дмитро заперечливо хитнув головою.

— Тьотю, я тебе благаю! Про яке кохання ти говориш, коли в неї є наречений?

— Наречений! — зневажливо мугикнула Ганна Гаврилівна. — Ще невідомо, який він їй наречений. Можеш мені повірити, вона далеко не зраділа, коли побачила його несподівану появу, її очі не спалахнули так, як запалали вони, коли з’явився ти. До того ж, чи помітив ти, як цей так званий наречений поїдав очима цю дівицю Кравецьких? Вона мені ніколи не подобалась, незважаючи на те, що ця сусідка наша Глаша спить і марить, як би втесать тобі свою милу доню…

З недовірою і в той же час ненаситною жагою слухав Дмитро тьотю, неуважно поглядаючи у вікно. Потім, коли він уже хотів відійти, щось змусило його поглянути в подвір’я. Й він відразу ж напружився. З під’їзду стрімко вийшла, майже вистрибнула Аня, й до неї відразу ж підбігла молоденька чорна кішечка, завертілась, а потім почала тертись об стрункі дівочі ноги. Аня запустила руку в свою торбинку та витягнула якийсь шматочок. І дзвінко, сріблясто засміялась, коли кішечка стала перед нею на задні лапки. Її сміх долинав до нього скрізь відкрите вікно, й він застиг, заслухавшись, бо не чув ще її сміху, й не міг уявити, що вона так приємно, так чаруюче сміється…

— Агов, Дмитрику, ти мене чуєш? — голосно запитала, майже закричала тьотя Аня, й Дмитро, здригнувшись, кинув на неї винуватий погляд.

— Чую.

— Воно й видко, — пробурмотіла вона. — Витріщився у вікно, ледь шию не зламав. Слухай, що ти там набачив?

Дмитро, провівши поглядом струнку постать Ганнусі, яка швидко зникла серед широкого зеленого листя дерев, повернувся до тітоньки та нарочито байдуже відповів:

— Нічого цікавого.

Вона нагородила його красномовним та недовірливим поглядом, але більше допитуватись не стала. Просто знову заговорила про Аню і того її нареченого.

— Добре. Тільки скажи мені, чи питав ти в неї про того нареченого, що він для неї та хто?

Дмитро враз нахмурився.

— Тьотю, я нічого не питав.

— Дмитрику…

— Вона сама сказала мені, що він їй не наречений, — кинув Дмитро.

— А ти, що ти? Не повірив їй?

— Не повірив. І будь ласка, — заперечив він, піднявши руку, — давай більше не будемо про це. Ось-ось має заїхати Петро, у мене сьогодні допит, тому я краще почекаю машину на вулиці.

Тьотя Аня поглянула на нього похмуро.

— А сніданок?

— Щось не хочеться, — з винуватою усмішкою відповів Дмитро, цілуючи тьотю в суху прохолодну щоку, ніби не помічаючи того невдоволення, що застигло на її виразному обличчі. — Якщо зголоднію, то поїм у конторі.

Вона промовчала, а він рушив до дверей, махнувши їй на прощання рукою. Провівши його похмурим поглядом до порогу, вона раптом тихо гукнула:

— Дмитрику!

— Так?

— Я хочу, щоб ти запам’ятав дві речі, — пролунав її трішки напружений голос. — По-перше, ти впертий, сліпий віслюк, а по-друге, вона все одно кохає тебе!

Дмитро на мить заплющив очі.

— Тьотю…

— Не заперечуй мені, хлопчику, тому що я не помиляюсь, як не помилилась колись стосовно твоєї дорогоцінної Наталки, в очах котрої не було й десятої частини того, чим палають очі цієї дівчинки. — Вона махнула рукою. — А тепер йди, йди собі, заривайся в роботу, мов той кріт, ховаючись від свого справжнього щастя.

Дмитро пішов, а голос тьоті Ані, її слова про те, що Аня кохає його, продовжували лунати біля нього, наздоганяючи його легким подихом швидкого прохолодного вітру. Люба тьотя Аня, знала б вона, як самому Дмитрові хотілось, аби її впевнені слова про кохання Ані виявились правдою. Але він боявся. Боявся повірити в них, мов сама ця віра чаїла в собі біль, прихований біль зради, що уже встиг торкнутися його серця. Він тільки похитав головою, спускаючись східцями на вулицю, намагаючись викинути все це з голови. Але марно…

— Дмитре Михайловичу, можна вас на хвилинку?

Впізнавши голос, що пролунав за спиною, Дмитро мимоволі здригнувся й повільно повернув голову. Ліворуч від під’їзду, біля пишного куща оцвілого бузку, стояла висока, тоненька, але якась незграбна, а від того жалюгідна дівоча постать. Великі, мов випуклі, очі сірого кольору дивились на нього з острахом, болем та напругою, але Дмитро бачив у них і потаємну ненависть, що гніздилась у самій глибині. Він добре пам’ятав цей погляд. Саме він обпік його вчора увечері, коли він приїхав заарештовувати її батька, отця Федора Юрченка, диякона місцевої забороненої церкви. Коли Дмитро під’їхав до невеличкої, вбогої глиняної хатини на правому березі Дніпра, його підлеглі вже вивели з неї невисокого, худорлявого чоловіка середніх років з худим, утомленим лицем, а слідом вибігла ось оця дівчинка років шістнадцяти-сімнадцяти з болісним криком.

— Тату! Таточку, куди вони тебе везуть?

Отець Федір здригнувся, його й без того бліде лице зробилось ще більш блідим. Кинувши швидкий, наляканий погляд на Дмитра, він цикнув на доньку.

— Цить, Таню! Зі мною все буде гаразд.

— Тату!

— Забери її! — коротко наказав він русоволосій, ще досить молодій жінці, що вийшла з хати слідом за донькою, та поліз до воронка.

— Тату! Таточку рідненький!

Несамовитий, повний невиразного болю крик розірвав сонливу тишу теплого літнього вечора, торкнувся слуху Дмитра, торкнувся так, що йому аж морозно зробилось на шкірі, незважаючи на спекотну погоду. Потім вона перевела погляд на нього, відшукавши серед решти присутніх, здогадавшись, що він є головним. І Дмитро ледь не відсахнувся — такою ненавистю спалахнули заплакані сірі очі.

— Відпустіть мого татка! Відпустіть його, благаю вас!

Вона рвонулась було до Дмитра, але з хати вискочила якась незнайома похмура літня жінка і вхопила дівчинку з несподіваною силою, потягнула до хати, а мати стояла поряд, не проронивши жодного слова, тільки пакала. А дівчинка все дивилась на нього, і погляд той проходив, здавалось, у саму його душу, перетворюючи звичайний та звичний вже арешт на щось таке, від чого Дмитро відчував себе не надто добре та затишно. Звична річ, вони пов’язали ворога народу, який багато чого встиг накоїти протизаконного. А скільки їх уже було таких до нього, Дмитро навіть ніколи не рахував, він просто завжди виконував свою роботу, ніколи особливо не замислюючись над долями тих людей, що майже нескінченною стрічкою проходили через його допити. Але там, біля бідної дияконської хати, через оцю дівчинку він чи не вперше відчув за собою неясну, незрозумілу для нього провину. Провину перед тим, хто був ворогом народу. Спочатку він навіть зніяковів, але вже потім офіцер НКВС взяв над ним гору, і Дмитро розсердився на самого себе за цей прояв м’якосердості, зовсім недоречний у його суворій та безжалісній роботі.

І ось ця дівчинка, що одним поглядом зуміла пробудити в ньому незрозумілі та недоречні почуття, стоїть тепер перед ним. На худому, навіть виснаженому обличчі з досить непривабливими рисами горять, вирізняючись, оці великі сірі очі, в котрих по-дитячому гірка образа зливається з цілком дорослим почуттям ненависті.

Дмитро зітхнув.

— Я вас слухаю.

Вона мить помовчала, опустивши долу сірі очі, мов приховуючи ту палаючу свою ненависть та збираючись з духом. Потім підвела очі й повільно, мов штовхаючи з себе слова, вимовила:

— Мама не чула, як я пішла сюди, інакше б ніколи в житті не дозволила, але я… я не могла не прийти. — Знов коротке мовчання та відчайдушна невпевненість в очах, а потім знову слова, палкі та болісні, які, здавалось, лились прямо з юного дівочого серця. — Дмитре Михайловичу, ви ж теж жива людина, у вас теж є татко…

— Він помер, — чомусь тихо вставив він, але вона, мов не зачувши його тихих слів, провадила:

— Ви маєте зрозуміти мене. Від вас залежить подальша таткова доля. Він же не ворог народу, він є найдобрішою людиною на цьому світі, якби ви тільки знали, скільки в ньому світла, скільки тепла. Така людина просто не може бути ворогом для свого народу, навпаки, він так допомагав людям, скільки отримали від нього допомоги… Я благаю вас, не засуджуйте його, не полишайте нас сиротами, нас же семеро, а у мами таке слабке здоров’я, вона нас не потягне…

Дмитро зупинив її, піднявши руку.

— Долю вашого батька буде вирішувати слідство, — коротко проговорив він наче не своїм, дерев’яним голосом, намагаючись не замислюватись над її словами надто глибоко. Для нього Федір Юрченко має бути просто підсудним, ворогом народу, людиною, котра керувала підпільним зборищем богомольців, завербовуючи до своєї секти все нових і нових простачків. Так Дмитра вчили, так він робив протягом вже не одного року й особливо не переймався з цього приводу, не замислювався, що ці підсудні теж люди, у яких є сім’ї, що теж страждають. Він робив те, що вважав правильним та корисним для власного народу, тому що партія ж поганого не порадить, вона, навпаки, піклується про всіх чесних громадян, вилучаючи з їхнього оточення тих, хто є ворогами народу. Але ось це худорляве створіння своїм вчорашнім криком за батьком, своїм невимовним горем щось зрушило в його серці, чи не вперше змусивши замислитись про те, що чоловік, якого він має сьогодні допитати, теж є людиною, а не безликим ворогом народу.

Таня Юрченко благально простягнула до нього руки.

— Але ж ви головний у цьому слідстві, невже ви не можете вчинити так, аби мого татка відпустили?

— Якщо доведено буде його провину, то не зможу.

Вона зморщила своє гладке чоло.

— Але ж тато ні в чому не винен.

Дмитро важко зітхнув.

— Я вам ще раз повторюю, що долю вашого батька має вирішити слідство, — проговорив він, спостерігаючи, як у двір повільно, як завжди повагом, в’їжджає Петро. Не зважаючи на досить дружні стосунки зі своїм водієм, Дмитро волів би, аби той не чув його розмови з цією дівчинкою, не тому, що не довіряв йому, а просто довгі роки праці навчили його бути досить обережним з людьми, якими б вірними вони не здавались. — Я нічого вам обіцяти не можу, — додав він, намагаючись не дивитись в її сірі очі, котрі буравили його наполегливим та відчайдушним поглядом. Він уже зробив декілька кроків до машини, коли раптом праворуч замерехтіло щось блакитно-сіре, знайоме.

Аня!

Дмитро несподівано для самого себе застиг, не дійшовши до автівки й відчувши, як стрибнуло кудись вниз його неслухняне та зухвале серце. Вона йшла, опустивши голівку, не помічаючи його, але потім, відчувши його погляд, стрімко підвела свої ясні блакитні очі, зустрівшись з ним поглядом. І Дмитро завмер, занурившись з головою в ці блакитні озера дивовижної краси. Почуття було таким сильним, що він ледь утримався, аби не рвонути до неї і не вхопити в обійми. Але згадка про того горе-нареченого утримала його на місці, знов вибудувавши між ними глуху стіну.

— Чому ви такий безсердечний? — раптом пролунав за спиною дзвінкий дівочий голос, і Дмитро здригнувся, вже геть забувши про те жалюгідне створіння, що пронизувало його поглядом. Аня теж стрепенулась, здивовано поглянула на Таню, позбавивши чару своїх очей. — Мій татко не винен! Чуєте? — голосно закричала Таня Юрченко, й Дмитро зачув в її голосі істеричні нотки. — Мій татко не винен, ви засуджуєте невинного!

Дмитро напівобернувся до неї.

— Заспокойтесь!

Вона відповіла йому поглядом, повним ненависті.

— Заспокоїти мене може тільки воля мого батька, — відповіла, мов холодом його овіяла. — Я прийшла просити вас, як людину, змилуватись над невинним, та помилилась. Таким звірам, як ви, жалість не відома.

Тихі, мов приречені слова, від яких Дмитру зробилось не по собі. Він поглянув на Аню, в очах якої плескався подив з острахом, але сказати нічого не встиг, бо позаду пролунав занепокоєний, дещо напружений голос Петра.

— Щось трапилось, Дмитре Михайловичу?

Дмитро ще раз поглянув у палаючі ненавистю сірі очі, потім зустрів розгублений погляд Ані й рішуче відповів:

— Нічого не трапилось. Поїхали!

Петро ще раз уважно поглянув на застиглу Таню Юрченко, поглянув з насторогою й зник у темному череві автівки. Дмитро теж сів, так і не сказавши Ганнусі жодного слова, але розриваючись між бажанням кинутись до неї, схопити в обійми та холодним голосом розуму — негайно забиратись геть від цієї дівулі, що обманула його.

Він відкинувся на спинку сидіння, намагаючись не думати про те, що полишив там, біля ніг Ані, чоловіче серце, котре метушилось між темним почуттям ревнощів та набагато світлішим почуттям, у якому він не бажав зізнаватись навіть самому собі.

8

Велика чорна автівка, м’яко рушивши з місця, повільно зникла за поворотом. Ганнуся провела її сумним, довгим поглядом, відчуваючи себе так, наче від серця відривається чималий кусень і зникає разом з Дмитром за тим поворотом.

— Марно, все марно, — почувся поряд тихий, сумний голос, і Ганнуся поглянула на високу худу дівчину з великими сірими очима, яка казала майорові дивні речі. Безнадійно махнувши рукою, вона скривилась, схлипнула раз-другий, по-дитячому ображено відставивши тонку нижню губу, а вже потім заплакала скупими і, як здалося Ганнусі, злими сльозами. Але в тому плачі було стільки відчаю, стільки невимовного горя, що Ганнусі аж серце кров’ю облилось і, зваживши якусь мить, вона підійшла до незнайомки та обережно взяла її за руку.

— Він… майор вас чимось образив? — запитала вона, зазираючи у великі сірі очі, сповнені болю.

Дівчина хитнула русявою головою.

— Образив? — перепитала вона, й очі її раптово спалахнули таким холодом стримуваної ненависті, що Ганнуся аж відсахнулась. — Шкода, що людей проклинати не можна — гріх, а то б я так його закляла, хоч душу б відвела.

Ганнусі зробилось недобре.

— Що… що ж він вам зробив?

— Все! — коротко кинула незнайомка, розмазуючи по щоках сльози брудними худими руками. — Він заарештував мого татка, найкращого татка на світі, безмежно добру, лагідну й, що там казати, святу людину. І тільки за те, що той навертає людей до Господа, вчить їх добру. — Вона шморгнула та вп’яла свої великі сірі очі в розгублене лице Ганнусі. — А хіба це злочин, хіба в цьому є щось погане, щоб вважати людину ворогом народу?

Ганнуся заблимала, а потім захитала головою.

— Ні, я гадаю, що ні, — невпевнено відповіла вона.

— Ось і я так вважаю, — хитнула головою незнайомка, — та оцей звір, що зветься майором Солодовим, хіба ж він може то зрозуміти? А я так сподівалась, що він зрозуміє, йшла сюди, підганяючи себе цією надією. Думала, що в ньому людина не до кінця померла під каменюкою цього клятого комунізму, бо бачила вчора, як татка забирали, щось схоже на співчуття в його очах. Та то мені просто здалось. Він не захотів мене зрозуміти, не пожалів ані моєї хворої мами, ані нас, сімох дітей нашого батечка. — Вона гірко, зовсім по-старечому зітхнула, знов поглянула на Ганнусю й махнула головою. — Дякую вам, що хоч ви виявили сердечність, шкода тільки, що ви не майор Солодов. Та мені вже час. Прощавайте!

Вона дружньо, несподівано тепло посміхнулась й, стрімко зірвавшись з місця, хутко потягнула геть з їхнього двору, трішки незграбно переставляючи довгі, тоненькі свої ніжки в грубих, явно завеликих для неї черевиках. Ганнуся, застигнувши, мов прикипівши до одного місця, дивилась услід стрімкій, одягненій в стареньку сіру кофтину та чорну спідницю постаті, в котрій було щось таке жалісне, що аж серце розривало. І раптом, несподівано для самої себе, коли висока постать вже майже зникла за кущем шипшини, що ріс біля сусіднього двору, вона голосно та дзвінко вигукнула:

— Дівчино! Заждіть хвилинку!

Вузька, трішки сутула спина напружилась, а потім дівчина й зовсім зупинилась, спочатку уповільнивши свою стрімку ходу. Обернулась, здивовано та запитливо дивлячись на Ганнусю, яка мало не бігла до неї.

— Я… я можу допомогти вам, — на одному подиху видихнула Ганнуся, зупиняючись біля незнайомки. Вона й справді могла допомогти, бо знала Солодова таким, яким його не знала оця дівчина.

В сірих очах промайнули подив та недовіра.

— Допомогти? Як?

Ганнуся всміхнулась.

— Я можу спробувати вмовити Дмитра Михайловича. Повірте мені, він не такий вже й звір, яким ви його собі уявили…

Сірі очі, підозріло прижмурившись, вмить зробились колючими, сердитими, а голос задзвенів, мов розбитий кришталь, коли вона коротко кинула:

— А ви хто? Його коханка?

Ганнуся, продовжуючи посміхатись, аж відчахнулась, відчуваючи, як ця недоречна посмішка в’яне на вустах.

— Ні, що ви? — заперечила вона, червоніючи лицем, мов маків цвіт, від цих слів. — Я йому просто знайома, сусідка.

Дівчина скривилась.

— Та, мабуть, не просто, — промовила вона, й Ганнуся помітила на її лиці відчайдушну боротьбу почуттів, мов бажання прийняти допомогу боролось у ній з гордим небажанням приймати цю допомогу від якоїсь коханки майора, — раз обіцяєте вмовити його.

Ганнуся заперечливо захитала головою.

— Я не обіцяла, а сказала, що тільки можу спробувати. Але якщо ви не хочете, то я й нав’язуватися не буду.

Дівчина на якусь мить заплющила свої затуманені очі, потім швидко перехрестилась, щось прошепотіла про себе, певне, молитву, а коли знову відкрила очі, в них читався якийсь незрозумілий, покірно-роздратований вираз.

— Хочу! — палко та гаряче відгукнулась вона на Ганнусині слова. — Якби ви тільки знали, як я хочу, щоб татка звільнили, що готова прийняти допомогу від будь-кого, не зважаючи ні на що. — Вона помовчала, уважно роздивляючись геть зачервонілу Ганнусю, а потім несподівано вхопила за руку та швидко промовила. — Вибачте мене, я просто бовкнула, не подумавши, перше, що в голову набрело. Не схожі ви на коханку такого випещеного чоловіка, як майор Солодов, ви така простенька, коханки такими не бувають.

Ганнуся вичавила з себе посмішку.

— Дякую.

— Таня! — знову простягнула до неї незнайомка свою худу, тонку, мов палиця, руку з брудними долонями. — Таня Юрченко!

Ганнуся потисла ту руку у відповідь.

— Ганнуся. Тобто Ганна Кравецька.

— Ганнуся пасує більше, — пролунало у відповідь, а очі кольору туману продовжували уважно її вивчати. — Дякую тобі за бажання допомогти та вибач за прямоту, така я вже вродилась, пряма та різка, але мало мені віриться, що зможеш ти його вмовити. Ви з ним навіть не привітались.

Ганнуся поморщилась.

— То ми трішки посварились, — відказала вона, відчуваючи, як знову червоніє. Вона говорила неправду. Не трішки вони посварились, а так, що він і знати її тепер не хоче, навіть не вітається, а вона надумала вмовляти його відпустити батька цієї Тані. І про що тільки думала, коли наздоганяла її з цими словами? Та ні про що не думала, гнана жалем до чужого горя та відчайдушним бажанням допомогти.

— Ганнусю, — прошепотіла Таня, й сльози заблищали у її великих очах, — ти ж навіть не уявляєш, якою я буду тобі вдячною, коли ти зможеш його вмовити. Татко для нас є всім у цьому світі, а якщо його зашлють до табору, то в нього звідти залишиться тільки один вихід — на той світ. А якщо татка не стане, то це уб’є маму, вона й так заслабка з учорашнього дня, до цього теж хворобливою була, а це нещастя її вже геть підкосило. А нас семеро, Ганю, я найстарша, а молодшій Настині взагалі два рочки. Що ж я буду робити, коли татко загине в таборі, а мама помре? Та в мене відберуть їх та по притулках порозсовують, тоді вже, й жах подумати, що буде, ми ж так любимо один одного… — Вона не договорила, сльози градом полились з її очей, і вона заридала, ховаючи лице в брудних долонях.

Ганнуся застигла поряд, не знаючи, що сказати бідолашній, й згадуючи своїх маму, Івасика та батька. Що б робила вона сама, аби з ними трапилось таке нещастя, Ганнуся навіть не знала, про таке страшно й подумати. Ні, вона тепер не відчепиться від Солодова, допоки він не пообіцяє зробити хоч щось.

— Вибач, — прошепотіла Таня, розмазуючи сльози по щоках. — Я рідко дозволяю собі розкисати, адже татко завжди вчив мене бути сильною, бо я старша. А це я просто не могла втриматись.

— Тобі не треба вибачатись за ці сльози.

— Можливо, але я зараз стану такою потворною.

Ганнуся заперечливо захитала головою.

— Нічого ти не потворна.

— Потворна, потворна, — зітхнула Таня, — та я до цього вже звикла. Мама ж все зітхає, що мені б погладшати трішки, то, може б, і зробилась привабливішою зовні. Та де тут погладшаєш, коли роботи ціла купа, а їси таке-сяке.

— Ви… ви голодуєте?

— А всякого буває. Татко ж раніше в Успенському соборі такі гарні літургії правив, а як зачинили його, то тепер доводиться перебиватись випадковими заробітками, а воно, знаєш, як коли поталанить: чи пошле Господь копійчину, а ні, то й так якось переживемо. Влітку краще, й городина є, садочок, а от взимку важче, але ми вже звикли.

Вона так спокійно, мов то звичайна справа, розповідала про те, що їхня велика родина іноді голодує, тим часом, коли у Ганнусі мурашки повзали по спині.

— Ой, — мов отямившись, схаменулась Таня, — загомонілась я тут з тобою, а в мене ще обід не готовий, я ж потайки сюди прийшла, бо мама, якби дізналась, то до ліжка мене б прив’язала, а не пустила. То я побіжу.

Ганнуся посміхнулась.

— Біжи. А… — Вона збентежилась, не наважуючись запитати, аби не образити Таню, а потім все-таки прошепотіла: — А у вас є що їсти?

— Є, зараз є. Дякувати добрим людям, у татка останнім часом була робота, то ми з мамою запаслись. Слухай Ганю, а коли ти побалакаєш з майором?

Ганнуся завагалась.

— Напевно, увечері.

— Дякую.

— Та я ж ще нічого не зробила.

— Господь і наміри цінує, — поважно та впевнено відказала Таня, цілуючи Ганнусю в щічку. — Я буду молитись за тебе, аби пощастило.

— Добре.

Сумно посміхнувшись, із надією в очах, Таня махнула своїми незграбними руками, стрімко обернулась й поспішила геть. А Ганна, постоявши ще хвильку, пішла додому, де було тихо та спокійно.

Вона пройшла на кухню, поклала хліб на стіл і скривилась, зачувши важкі кроки дядини в коридорі. Та повільно увійшла на кухню у своєму незмінному строкатому халаті з похмурим лицем та буркнула:

— Хліб купила?

Ганнуся хитнула головою на стіл.

— Купила.

— Сьогодні звариш капусняк, качка в холодильнику. Але стривай, — зупинила вона Ганнусю. — Спочатку розмова є.

Ганнуся зітхнула, нічого доброго та розмова не віщувала.

— Ну, давай, зізнавайся, — прошипіла тітка Глашка.

Ганнуся відступила назад.

— У чому зізнаватись?

— А як ти вкрала в сестри нареченого.

— Якого нареченого?

Сіро-зелені очі тітки Глашки погрозливо заблищали.

— А от дурненьку з себе не вдавай, усе ти розумієш, по очицях бачу. Ну, кажи, тихоне, як змогла причарувати Дмитра Михайловича?

Ганнуся відсахнулась.

— Та нікого я не причаровувала.

— А не бреши, — просичала дядина, кинувши на неї ненависний погляд. — За зовсім сліпу мене тримаєш? Думаєш, не бачила я, як він очима поїдав тебе увесь вчорашній вечір і як ти кидала на нього заманливі погляди. А про що в коридорі домовлялись? І за що він тобі коштовну річ подарував, не по-братськи ж і не з доброти душевної?

Ганнуся підняла голову.

— То ви вже в нього запитайте.

— Пащекуєш? І не соромно тобі, прийшла в наш дім і за спиною пакостиш, у сестри щастя відбираєш. Гадаєш, що я таке стерплю?

— Ваша справа.

— Рота закрий! Я багато чого могла б тобі вибачити, але ось цього не вибачу ніколи, — мов виплюнула слова тітка Глашка, аж бризнувши слиною.

А Ганнуся, у якій повільно почало закипати роздратування, не витримала, виказала все, що так і просилось на язика.

— Даремно ви за тим майором пропадаєте, — зухвало вигукнула вона, — не потрібен він вашій Дарусі, їй отого гуцула Прокопенка подавай, вона за нього мені, мов кішка, ледь очей не повидряпувала.

У дядькової на мить і подих перехопило від цих слів.

— Та як… як ти можеш таке казати? — прошипіла вона, хапаючись за серце. — На мою Дарусю?

— Я кажу правду.

— Та щоб ти була пощезла зі своєю правдою! Ніколи я, чуєш, ніколи не дозволю, щоб моя ясна зоренька побралась з цим волоцюгою, з цим бабієм, який швендяє по місту, як кобиляча душа, промотуючи все до останнього карбованця. І куди він її поведе, до себе в гуртожиток смердючий, де таргани та блощиці бігають, а з меблів тільки погнуте сітчасте ліжко?

Ганнуся знизала плечима.

— Дарина сама такого покохала.

— А щоб же ти, вража дівко, й не дочекалась такого мого горя. Що, кортить спекатись Дарусеньки, аби самій прибрати до рук Дмитра Михайловича? А не вийде, я тобі цього не подарую. Нехай Данило що хоче каже, а ти в нас жити не будеш, я тебе вижену зі своєї хати. Сьогодні ж напишу твоєму батькові, цьому нещасному злидарю, щоб приїжджав за тобою, бо на вулицю викину.

— Тут дядько Данило господар.

— А ти мене своїм дядьком не пужай, то я ще терпіла тебе, підкорялась йому. А от тепер терпець у мене увірвався, я вам усім покажу. — Вона помовчала, важко дихаючи та зле поглядаючи на Ганнусю, а потім махнула рукою. — А тепер йди з моїх очей, я сама обід приготую.

Ганнуся пішла до своєї кімнати, не знаючи, чи вже радіти з того, що скоро повернеться додому, а чи ні. А заважав тій радості Дмитро, від якого вона мала поїхати. Чи побачить вона його колись знову, а чи ця розлука буде вже назавжди? Не знала вона того й відчувала, як болісно стискається серце від однієї думки про те, що вже ніколи не побачить Дмитра.

Поволі минув день, який Ганнуся нудьгуючи провела в кімнаті, чекаючи, поки настане вечір й Дмитро повернеться додому. По обіді у квартирі зробилось якось надзвичайно, оглушливо тихо, і Ганнуся знала тому причину. Дарина пішла з дому. У них з дядьковою вдень виникла сварка, під час якої Дарина кричала, що вона любить тільки Миколу і ніхто інший їй у житті не потрібен, а тітка Глашка верещала, що ніколи не допустить, щоб той гультяй зробився її зятем. Потім вони затихли, але несподівано зачувся крик дядькової:

— Доню, ти куди?

— До Миколи, — пролунало у відповідь. — Раз не потрібен тобі такий зять, то й мені не потрібна така мати, як ти.

Гримнули, аж вікна задзвеніли, вхідні двері, у квартирі запанувала суцільна, недобра якась тиша, що її невдовзі розірвав тихий, ледь чутний плач. То, певне, плакала дядькова за любою донечкою. І Ганнуся, як не намагалась, не змогла відчути ані краплини жалю до неї.

А за декілька хвилин ту тишу порушив дядько Данило, що повернувся з роботи.

Ганнуся чула, як він пройшов до кімнати, як про щось неголосно перемовлявся з тіткою і плач почав затихати. Зітхнувши, Ганнуся підійшла до вікна, аби не проґавити приїзду Дмитра. Сміливість, що опанувала нею вранці, кудись поділась, й вона тепер з жахом думала про те, що має йти до нього просити за когось, йти, коли серце завмирає від хвилювання та переповнюючої його ніжності. Вона вже й жалкувала про ту обіцянку, що дала Тані, та нічого вже не вдієш, людина на неї сподівається, а вона має відкинути усі свої вагання і допомогти людям.

Погляд вихопив чорну машину, котра повільно заїжджала у двір, й Ганнуся відчула, як відчайдушно захвилювалось її серце. Воно завмерло на мить, коли Дмитро повільно вийшов з машини, знявши кашкет. Із жадібністю закоханої жінки вдивлялась вона у його ставну постать, поки він про щось розмовляв зі своїм водієм, наче намагалась увібрати в себе кожну рису, кожен його рух, аби потім сумно згадувати в розлуці. У якусь мить, мов відчувши той зголоднілий погляд, Дмитро різко підняв голову, відразу ж відшукавши вікно, у якому було видно її. І вона відчула, як тілом прокотилась гаряча хвиля, торкнулась серця та там і завмерла, наповнюючи його невимовною ніжністю до цього чоловіка. Ще декілька ненаситних своєю неповторністю хвилинок, і Дмитро різко опустив голову, мов отямившись, а потім взагалі зник у під’їзді. А Ганя ще постояла так, прислуховуючись до несамовитого стуку свого неслухняного серця. А потім зітхнула і пішла виконувати свою обіцянку.

Простягнувши неслухняний палець, вона несміливо подзвонила в сусідні двері й застигла, чекаючи, що ось зараз з’явиться його висока постать і він просто не захоче з нею розмовляти. Але вона помилилась. Через хвилину двері відчинились, й Ганнуся з полегшенням побачила перед собою огрядну, в ситцевому блакитно-білому халаті постать Ганни Гаврилівни. Вона тримала в руках плетений кошик з пиріжками і привітно посміхалась, дивлячись добрими карими очима.

— Д-доброго вечора, — ледь вичавила з себе Ганнуся привітання, раптом засоромившись свого приходу.

Ганна Гаврилівна відповіла м’якою посмішкою.

— Доброго вечора й тобі. А ти до нас?

Ганнуся ледь помітно, почервоніла.

— Так, — прошепотіла вона, уявляючи собі, що може подумати про неї ця добра та привітна жінка, що вона сама прийшла до її небожа, он уже в очах запитання світиться. — У мене важлива справа до Дмитра Михайловича.

— Ну то проходь, — м’яко відгукнулась тьотя Дмитра, відсторонюючись від дверей та пропускаючи Ганнусю до квартири, великої, світлої та затишної. — Дмитрику, до тебе прийшли, — з легкою посмішкою промовила вона, відчинивши двері до великої кімнати. А Ганнуся, відчувши, як закалатало серце та почали терпнути кінчики пальців, застигла на порозі, відчуваючи таку невпевненість та зніяковіння, що була вже ладна обернутись та втекти геть, та все ж змусила себе повільно переступити поріг.

Дмитро сидів за округлим, прибраним білою скатертиною столом і пив щось з маленької чашечки. При появі Ганнусі він так і завмер, не донісши чашки до рота. Ганнуся теж застигла, прикута до місця невідомою для неї силою. Не могла ні слова сказати, ні поворушитись. Єдине, на що вона була здатна, — тільки стояти і дивитись в очі Дмитра.

— Щось трапилось? — запитав Дмитро, порушуючи тишу й опускаючи очі на геть забуту чашку в своїх руках.

Ганнуся важко зітхнула, відчуваючи, що від хвилювання не може й слова сказати, але потім промовила ледь чутно.

— Я… мені потрібно побалакати з вами про дещо важливе… — Вона змовкла, поглянувши невпевнено на Ганну Гаврилівну, не знаючи, чи можна казати при ній. А та, мов зрозумівши її вагання, м’яко всміхнулась.

— Не буду вам заважати, — сказала вона, поставила кошик з пиріжками на стіл та вийшла, причинивши за собою двері.

Ганнуся залишилась наодинці з Дмитром.

Деякий час у кімнаті панувала напружена тиша. Ганнуся не могла побороти в собі невпевненість, тому й мовчала, відчуваючи, як кортить зробити дві протилежні між собою речі — втекти геть із кімнати та кинутись до нього, такого близького й водночас недосяжного, красивого, обійняти струнку колону його шиї, припасти до нього та прошепотіти, що ніхто їй уже не потрібен… Але вона не зробила ні того, ні іншого, а просто залишилась стояти на місці, примушуючи себе почати розмову, та слова, які б вона мала сказати, мов кляті вороги, тікали від неї, не йшли на розум. Дмитро ж теж мовчав, поглядаючи на неї коротко та не зовсім зрозуміло.

— Ну, — нарешті простягнув він, мов утомившись від цього напруженого мовчання. — Я слухаю.

Ганнуся прокашлялась, потім прошепотіла:

— Я прийшла просити вашої ласки.

Темні брови Дмитра поповзли вверх.

— Ласки?

— Так. — Ганнуся помовчала, а потім випалила на єдиному подиху, мов боячись, що потім вже не вистачить сміливості. — Я прийшла просити вас за Федора Юрченка, якого ви заарештували вчора. Ви повинні зрозуміти, що його родина без нього просто загине, у нього дружина дуже хвора…

Дмитро поморщився.

— Аню, я благаю вас, не треба. Я все знаю про цього Юрченка, але його долю має вирішити слідство, а не я.

— Ви кажете неправду.

— Он як?

— Його донька сказала мені, що ви можете йому допомогти, бо ви там головний і саме від вас залежить його доля.

— Ви нічого не розумієте, Аню. Я не можу ось так просто взяти й відпустити його на волю, без допитів та вивчення його справи…

— Але ж ви можете зробити так, аби його не засудили до заслання й табору? — перебила Дмитра Ганнуся і з радістю помітила в його очах вагання. А потім несподівано для самої себе сказала такі слова, які б ніколи не могла промовити, аби не знала, що має скоро поїхати від нього. — Ви зробите це, якщо я вас дуже про це попрошу?

Його очі сяйнули, й Ганнуся важко задихала, відчуваючи, як напружилось усе її тіло у відповідь на цей погляд. Погляд, у якому вже відверто світилась його палка ніжність до неї. Він повільно підвівся з місця, не спускаючи з неї напруженого погляду, а Ганнуся, ледь тримаючись на ногах від напливу почуттів, прошепотіла:

— Будь ласка, зробіть це на згадку про мене!

Його темні брови склались у похмуру лінію.

— На пам’ять про вас?

— Так. Я мушу повернутись до свого села. Ми з тіткою Глашкою так сьогодні посварились, що я просто не можу залишатись в її домі.

В його очах промайнули розчарування, зневіра та ще щось незрозуміле, але Ганнуся помітила, що ця новина зовсім не сподобалась. Він деякий час мовчки, напружено вдивляючись у її обличчя, вирішуючи щось про себе. А Ганнуся чекала на його відповідь з таким трепетом, наче саме від цих слів залежала не чужа доля, а її власна. У той же час їй відчайдушно хотілось, аби він почав відмовляти її від цього від’їзду, щоб, забувши про свою образу за Гребенка, сказав, що не відпустить від себе вже ніколи в житті… Вона так замріялась про це, що ледь розчула його слова.

— То ви, певне, прийшли попрощатись, — промовив він, стрімко оминаючи стіл та прямуючи до неї. У Ганнусі перехопило подих, коли він несподівано опинився настільки близько, що їх розділяв уже тільки один крок. А потім її слуху торкнувся його оксамитово-м’який шепіт. — Будь я проклятий на все життя, якщо дозволю тобі піти від мене! Скажи тільки слово, Аню, одне слово, що тобі потрібен я, а не отой мужлан, що ти моя, тільки моя, і я забуду увесь світ й ніколи тебе не відпущу. Аню?

Ганнуся, завмерши в його обіймах, зачаровано слухала ці слова, а потім змогла тільки охопити його шию своїми тремтячими руками та зазирнути в незрівнянні темно-сірі очі, в котрих читалась та світилась коханням тепла ніжність до неї, й, завмираючи від щастя, прошепотіла:

— Мені не потрібен Гребенко, він взагалі ніякий мені не наречений, то просто Дарина приревнувала мене до отого Прокопенка й бовкнула з якоїсь речі, що Павло мій наречений, але то не так, він взагалі ще й одружений.

Дмитро на мить заплющив очі.

— Аню… Скажи, скажи, що ти моя?

— Так, я твоя! — видихнула вона ледь чутно й впала в його обійми, майже відразу відчувши на своїх вустах терпку солодкість його першого поцілунку. Гарячі чоловічі вуста цілували її несамовито, з пристрастю, яка була змішана з такою приголомшуючою ніжністю, що Ганнуся тонула, тонула в цьому поцілунку, забувши про цілий світ, ледь не мліючи в його обіймах. Вона цілувала його у відповідь, відчуваючи, що ось саме тут, у цих руках, поряд з цією людиною, і є її місце в цьому світі, тільки тут, з ним. Вона відчувала себе так, наче після довгої дороги повернулась нарешті додому, наче після довгих пошуків знайшла нарешті другу половину самої себе, ту саму половину, без якої її життя було б неповним і геть пустим. А серце її калатало в грудях, мов навіжене, поряд з його серцем, яке теж оглушливо билось у нього в грудях.

— Аню, щастя моє, — прошепотів він, на мить відриваючись від Ганнусі та знову жадібно притискаючись до її вуст, обіймаючи ще міцніше. І вона відповіла йому з усією любов’ю, що накопичувалась у її серці всі ці дні, майже втративши свідомість від насолоди, від того несамовитого відчуття щастя, що охопило всю її сутність.

Вони не помітили Ганни Гаврилівни, котра тихенько відчинила двері, але, побачивши їхні злиті в обіймах постаті, полегшено усміхнувшись, тихенько відступила.

Частина друга

Аня

1

Сумно та безрадісно зробилось у хаті після підступної втечі Павла. Галина тинялась хатою з кутка в куток, від печі до дверей, від вікна та до лави, наче жорстоко побитий господарем собака. Геть запустивши себе, з нечесаним, брудним волоссям, вона могла годинами просидіти на одному місці, а потім несподівано підхопитись, забігати по світлиці, витріщивши очі. А в голові в неї мигтіли, мерехтіли, з’являлись та зникали думки. Думки ті були такими різними, та всі вони були про одне — про Павла. Про Павла та ту його кляту дівку. Вона знову, знову її перемогла, навіть з міста змогла дотягнутись своїми пазурами до її чоловіка, поманила його за собою. Три дні вже минуло, як Павло втік, утік, мов той злочинець, рано-вранці, й слова не сказавши, тільки листочок паперу зоставив зі звісткою, що йде за своїм щастям, а від неї, Галини, йде назавжди. Галина з гірким сумом згадала себе того ранку, коли віднайшла отой клаптик паперу, кинутий на стіл його зрадницькою рукою. Вона спочатку й не повірила тим словам, що були написані його дрібним та чітким прописом, а коли нарешті дійшли до неї ті слова, то весь світ мов погаснув для неї, зник у сліпучій блискавиці люті та ненависті. Вона заволала, наче смертельно поранений звір, а потім заходилась трощити все, що потрапило під руку. Не помічала навіть наляканих облич матері та Петрика, не зупинили ні їхні відчайдушні крики, ні плач сина, якого вона несподівано штовхнула з такою силою, що дитина відлетіла до печі та вдарилась головою об заслін. Але Галині все то було байдуже, вона навіть не глянула на сина, продовжуючи кружляти по світлиці та жбурляти об стіну все, що знаходила. Їй здавалось, що там, за побіленими стінами хати, ховаються вони, ті кляті коханці, які сміються зараз над нею, називаючи покидьком.

— Я покажу вам покидька, — просичала вона скрізь зуби, кидаючи у стіну важкого глиняного глечика.

За спиною почувся зойк матері.

— Галько! Що ти твориш! Геть сказилась?

Галина навіть не озирнулась, змівши з полиці бутля та відправивши його вслід за глечиком. Петрик заревів:

— Тату! Татку!

— Татку? — як ужалена підскочила на місці Галина, обертаючись до сина, що забився в куток. — Ти, маленький зраднику, як можеш ти звати того пса блудливого своїм татком?

— Тату! — все одно тягнув своє Петрик, затуляючи замурзане личко брудними худенькими рученятами.

У Галини перекосилось лице.

— Я зараз покажу тобі татка!

Вона й сама не знала, що хоче зробити, кидаючись до переляканої дитини — чи просто рота затулити, а чи то лупнути так, щоб замовк і більше не кликав вже того клятого зрадника, того ірода, якого вона так ненавиділа в цю хвилину. Ненавиділа, але продовжувала кохати. Та мати несподівано прудко кинулась до Петрика, вхопила його на руки і вибігла на вулицю, залишивши Галину в хаті саму. Та застигла на якусь мить біля печі, дослухаючись до оглушливої, пронизливої тиші хати. Десь у глибинах її стін чула вона, як зароджується тихий, зміїний шепіт, котрий поступово міцнішав, допоки не перетворився на голос. Голос Павла. Той голос, який вона тепер так ненавиділа і так відчайдушно кохала.

— Галино, — шепотів невидимий Павло, й Галина, озираючись навкруги, ніде не могла його побачити. — Я покинув тебе, покинув назавжди! Я просто тебе викреслив зі свого життя!

Галина вся затремтіла.

— Ні, — захитала вона головою.

Невидимий Павло засміявся.

— Так, Галино, так!

Що було далі, вона майже не пам’ятає. Наче впала додолу і почала волати не своїм голосом, перекочуючись та затуляючи вуха руками, аби тільки не чути того ненависного голосу, що продовжував лунати зовсім поряд, знов і знов повторюючи їй, що він пішов назавжди. Потім хтось підхопив її сильними руками та поклав на ліжко, змусивши проковтнути гірку та смердючу рідину. А потім усе зникло за чорною стіною безпам’ятства.

Від того минуло три дні. Три важкі, темні, як та зла ніч, дні. Три дні без Павла. Галина більше не била горщиків та бутлів, не била посуду, не обзивалась до Петрика, який тепер боявся одного її духу, а вона навіть не помічала його, мов і не існувало його вже. А тільки сиділа, сиділа отак годинами, гадаючи, як же повернути чоловіка, або ж починала кидатись по хаті, будуючи в своїй запаленій уяві плани того, як помститися їм, Павлові та його отій волоокій Ганнусі, за цей біль, що нещадно роздирав її зараз, гострими кігтями вп’явшись в душу, в саме серце.

Заскрипіли двері, й до хати увійшла Олена Миронівна, тримаючи в руках цеберку з молоком. За нею, міцно тримаючись за спідницю, дрібними крочками плентався Петрик. В його очах, що косились на Галину, читався такий страх, що ще деякий час тому вона б вжахнулась з того, як боїться її власна дитина, але зараз, зараз їй то було байдуже. Вона тільки кинула на нього похмурий погляд та знову заметалась по світлиці.

Олена Миронівна поставила молоко на стіл.

— Ти б молока випила, — промовила вона неголосно, проціджуючи молоко крізь тканину.

Галина тільки знизала плечима.

— Я не голодна.

— Та де вже там не голодна, — докорила мати, — третій день нічого їсти не хочеш, а їсти повинна хіба так, за двох повинна.

Галина стрімко обернулась, й очі її спалахнули таким несамовитим вогнем, що Олена Миронівна аж здригнулась, проливши на стіл білий струмок молока.

— А кому воно потрібне, те друге, га? — хрипким від накопиченої всередині злості голосом закричала Галина, з огидою поглядаючи донизу, на свій ледь помітний живіт. — Отому кобелю, що подався за молодою спідницею в місто? Та він йому сто год не потрібен, як і оцей тремтячий боягуз, — вона зневажливо хитнула головою на Петрика, що вже хлюпав носом, ось-ось маючи зарюмсати та ховаючись за бабину спідницю.

Олена Миронівна скривилась.

— Тю на тебе, навіжена, ледь молоко через тебе не розлила. Не набридло ще так зводити себе? І кого ти народиш після цього? Не інакше, як виродка якогось.

Галина кинула на матір важкий погляд.

— А хоч і виродка, то мені байдуже. Нащо він мені тепер, коли Павло пішов назавжди?

Олена Миронівна похитала головою.

— І де воно вже таке навіжене в мене вродилось, втямити не можу. Через мужика отак біснуватися та дітей своїх ненавидіти! Щоб же ти робила, якби мене не було поряд, прибила б Петрика? Га? Мовчиш? Павучиха ти, а не мати, кішка й та є кращою матір’ю від тебе, бо дбає про кошенят.

— Не вам мене судити, мамо.

— А кому? Знала б я, що так вийде, зроду б не дозволила тобі за того Гребенка вискочити. Та що там говорити, — вона махнула рукою та знову взялась проціджувати молоко, а Галина метнулась у куток. Деякий час було тихо, а потім Олена Миронівна, мов забувши про своє роздратування, несподівано промовила: — А не судилось йому бути з тією Ганею.

Галина так і застигла на місці, мов натикнувшись на невидиму стіну, а потім озирнулась до матері.

— З чого ви це взяли, мамо?

— Сон я бачила сьогодні, а як проти п’ятниці, то має виповнитись, — замислено відповіла Олена Миронівна, наливаючи молока в кухоль та подаючи його Петрику. — Наснився Павло, тягнув руки до Ганни, а вона хитала головою, не хотіла йти до нього, а потім взагалі пішла кудись з високим чоловіком. А Павло до тебе повернувся, не хотів, а повернувся.

— До мене? — мов зачарована, видихнула Галина.

— Галино, Галино, — зітхнула мати, — і коли ти позбудешся цієї своєї хвороби? Мабуть, що ніколи. То йди хоч молока випий, бо доскачешся, що йому вже не буде до кого повертатись.

Галина скривилась.

— Ні, не хочеться.

— Ну то вийди, ковтни хоч свіжого повітря, може, і їсти тоді закортить, а то сидиш в чотирьох стінах.

Галина зам’ялась.

— Люди, певне, сміються наді мною, зловтішаються, — тихо мовила вона, згадуючи, скільки бабів заздрило їй, що має такого вродливого чоловіка, як Павло. А от і дозаздрились.

Олена Миронівна знизала плечима.

— Люди є люди, хто, може, й сміється, а комусь байдуже. Погуляй у дворі, хто чіпати тебе стане. Йди, йди, бо вже он на опудало стала схожа.

Галина промовчала, спостерігаючи, як мати починає поратись коло печі, лаштуючи сніданок. Загалом їсти варила вона, Галина, не втомлюючись простоювати біля вогню, аби тільки приготувати щось смачненьке, аби тільки порадувати Павла, та сидіти потім навпроти нього увечері, склавши руки під підборіддям, та спостерігати, як він смачно, з чималим апетитом знищує любовно приготовані нею наїдки, і червоніти від задоволення, коли він, наївшись від душі, мружиться до неї усмішкою.

— Ну, Галю, й смачно ж у тебе борщ вийшов!

А як почалась ота колотнеча з Ганькою, то перестав він нахвалювати її наїдки, їв, мов не з нею за столом сидів, а десь далеко, кине слово чи погляд байдуже та й мріє собі далі.

— Піду і справді у садок, — прокашлявшись, невпевнено вимовила вона, кидаючи погляд у вікно.

— Піди, Галю, піди, — відгукнулась Олена Миронівна.

Надворі весело світило сонечко, гілля дерев гойдав легкий вітерець, і було так гарно, що Галина аж дух зачаїла, відчуваючи, як міцнішає в ній надія на те, що коханий ще повернеться до неї. Заплющивши очі, вона посиділа трішки на призьбі, вдихаючи свіже повітря з ароматом духмяної трави. Потім розплющила їх, майже відразу ухопивши бічним зором, як промайнуло по дорозі щось яскраве, строкате.

«Певне, Антоніна, листоноша», — подумалось дещо ліниво, й вона знову хотіла заплющити очі, коли несподівана думка примусила її підхопитись на місці. Крадькома обійшовши хату, вона визирнула з-за кутка й відразу ж угледіла Антоніну, що встромляла Кравецьким у тин білий папірець.

«Лист від Ганьки».

У Галини затремтіли руки. Раз лист, то має бути й адреса того місця, де вона зараз живе. І розуміння того, що вона має робити, обпекло Галину з такою силою, що вона ледь дочекалась, поки Антоніна відійде від сусіднього двору. Постояла трішки, вдивляючись у сусідський двір — начебто нікого. Глибоко зітхнувши, Галина зважилась і від слабкості дещо заповільно побігла до сусідського тину. Стежка мерехтіла в неї перед очима, але вона таки вхопила жаданий папірець. Спрагло глянула на адресу.

Лист від Ганни.

Назва вулиці та номер будинку — Коцюбинського, чотири — мов розпеченим тавром вп’ялись у її запалений мозок, а руки вже поспіхом запихали листа назад, на місце. А страх кортіло почитати, що ж там написала Ганька, але того робити було не можна, у Антоніни язик довший від чумацького шляху, ще розмеле.

Та й не було в неї часу, треба було поспішати повертати своє щастя.

— Сніданок уже поспіває, — промовила Олена Миронівна до Галини, коли та заскочила до хати, на ходу здираючи з себе брудну домашню сукню.

— Немає часу, мамо, — відгукнулась вона, вигрібаючи з шафи одяг та хапаючи першу-ліпшу, що потрапила під руку, сукню.

Олена Миронівна витріщила очі.

— Що трапилось?

— Я їду до міста.

— Люди добрі, а це ж з якої то радості?

— Треба. Я потім поясню, — кинула Галина поспіхом, натягуючи на своє худе тіло зелену сукню, а потім хапаючи гребінця та немилосердно заганяючи його у своє брудне, засмоктане волосся.

Олена Миронівна тільки головою похитала.

— І яка оце тебе на вулиці муха вкусила? Що надумала ти, голово неспокійна та гаряча? За Павлом скачеш?

Галина кинула в торбу трохи грошей.

— А хоч би й так? Вам-то яка справа? Моє життя — що хочу, те й роблю.

— Зовсім гідність свою втратила, нишпорити за чоловіком, принижуватися…

— А нехай, — махнула рукою Галина, — мені байдуже. Повернуся, якщо зможу, сьогодні, а ні, то завтра.

Мати ж тільки промовчала, всім виглядом своїм виражаючи невдоволення. А Галина вже виходила з хати, намагаючись не звертати уваги на слабкість. Немає коли звертати увагу на такі дрібниці. Ось добереться до міста, поверне чоловіка, тоді вже й про їжу зможе подумати.

Вийшовши з двору, Галина заспішила до центру, туди, де тягнулась дорога на Градизьк, а з нього — до міста.

Хто б міг подумати, що кохання здатне геть перевернути все життя людини, розмалювати його новими барвами та наповнити такими почуттями, про які ти навіть і не думав. Два дні тільки купалась Ганнуся в коханні Дмитра, а здавалось, що вже все життя воно панувало в її серці, що все життя була вона коханою цим чоловіком, тільки ним і ніким більше, й навіть не уявляла, як увесь цей час жила без нього, як могла не знати оцих пильних темно-сірих очей, не чути оцього оксамитового голосу, що так ніжно та невимовно лагідно кликав її Анею, шепотів слова, від яких вона тремтіла усім тілом. Тепер, переповнена коханням до Дмитра, розуміла вона, що не коханням було справжнім те її почуття до Павла. Так, було тяжіння, було бажання володіти ним, було щось незрозуміле для неї самої. Але як же воно різнилось від того, що вона відчувала до Дмитра, бо це почуття наповнювало Ганнусині серце й душу, наповнювало всю її незнаним до цих пір світлом, осяваючи незбагненним відчуттям щастя, відчуттям спокою та тихої радості.

Гребенко з’явився на другий день. Тітка Глашка до того часу геть розхворілась, зробилось зле із серцем, а Ганнуся, вирішивши забути ворожнечу з дядьковою, приготувала рано-вранці сніданок, нагодувала дядька та братів і налаштувалась чекати на лікаря, аж раптом пролунав дзвінок. Вона кинулась відчиняти, гадаючи, що то лікар прийшов, але на порозі стояв Павло. Сумирний, невпевнений та тихий, він так нагадував побитого песика, нахнюпивши брови та понуро звісивши голову.

— Здоров була, Ганю, — промовив він не зовсім упевнено, а Ганнуся, дослухавшись до свого серця, не відчула майже нічого, окрім слабкого суму за минулим. — До хати не впустиш?

Ганнуся постояла, зволікаючи, а потім відступила.

— Проходьте, тільки тихенько. Тітка нездужає.

Він тихо пройшов за нею до вітальні, а потім так і застиг біля порогу, застиг у мовчанні, мов почуваючи себе ніяково за ті образливі слова, що лунали з його вуст того вечора. Ганнуся, що чекала від нього чогось знову образливого, теж мовчала.

— Я знайшов роботу, — нарешті випалив він, уп’явшись у лице Ганнусі поглядом, — викладачем зоології. Трішки не те, до чого я звик, але все ж робота.

Ганнуся тільки хитнула головою.

— Вітаю.

— І… ще, — він важко зітхнув, — я хотів би перед тобою вибачитися за поведінку свою того вечора. Сам не знаю, що то найшло на мене — чи то хміль так подіяв, чи хто наврочив, та я навіженим зробився. Ти не тримай на мене зла, Ганю, й вибач образу, ніколи більше такого не повториться. — Павло посміхнувся Ганнусі невпевненою усмішкою, а потім швидко випалив: — Ганнусю, сонце моє, я вчора подав документи на розлучення, і вже дуже скоро ми, сонечко, зможемо з тобою побратись.

Ганнуся мовчала, вдивляючись у його гладке, добряче відгодоване лице й подумки дивувалась його нахабству. Як міг він після всіх отих образ, ганебного шкрябання в двері думати, що вона кинеться до нього, варто йому буде тільки покликати. Та якби й не кохання до Дмитра, Ганнуся не була певна в тому, що змогла б повернутись до Гребенка.

— Що ж ти мовчиш, Ганю, а чи ти не рада? — нахмурився Павло, пильно вдивляючись в її лице. — Та ти не хвилюйся, жити нам буде де, мені кімнату дадуть, а як звільнюсь від Галини, одразу ж заручимося та поберемося.

Ганнуся заперечливо захитала головою.

— Не треба, Павле Микитовичу. А я вже заручена.

Гребенко блимнув, а потім витріщив очі.

— Як це заручена? З ким? — недовірливо пробурмотів він, а потім у його очах блискавицею промайнув здогад. Він почервонів, винуватий та невпевнений вираз змінився на злий. — Можеш не відповідати, сам здогадався. То он як ти, Ганю, легко мене зрадила, зманила за собою, звабила, засліпила своєю красою, а потім викинула, як непотріб.

Ганнуся різко випросталась.

— Я вас за собою не манила й нічого вам не обіцяла, — холодно відповіла вона. — А що ви від дружини втекли, то не моя в тому провина. Я від початку казала, що нічого в нас не вийде, та ви не слухали.

— Бодай була б проклята та хвилина, коли я побачив твої зрадливі очі, — в серцях кинув Гребенко, кидаючись по вітальні. — То остаточно мене гониш?

— Остаточно. Повертайтесь краще до дружини.

Павло скривився, а потім плюнув собі під ноги.

— Ну вже ні, раз тебе втратив, то й до тієї кістлявої відьми не повернуся. Досить, настраждався уже на все життя. — Він зневажливо оглянув застиглу постать Ганнусі, а потім всміхнувся. — Що ж я, не знайду собі гідної жінки? Та за мене будь-яка хоч зараз побіжить, тільки свисну, а я ще принижуюсь тут перед якоюсь енкавеесівською підстилкою.

Лице Ганнусі враз закам’яніло.

— Прощавайте, Павле Микитовичу!

Гребенко смачно плюнув їй під ноги.

— Прощавай і ти, Ганю. Бодай же… — виплюнув він, а потім обірвав себе на півслові, махнув досадливо рукою та пішов геть. Пішов геть з її життя назавжди. І Ганнуся раптом відчула полегшення.

— У вас щось трапилось? — пролунав поряд оксамитовий голос, й вона, здригнувшись, побачила у дверях Дмитра. — Мені назустріч, мов обпечений, вибіг той агроном Гребенко, просичав щось про те, щоб я подавився своїм щастям, та клубком покотився східцями.

Ганнуся не знала, що сказати.

— Він приходив попрощатись, — нарешті невпевнено прошепотіла вона, боячись, що Дмитро знову приревнує.

— І то як? Попрощався?

— Попрощався, — повільно хитнула головою Ганнуся, підіймаючи на Дмитра свої вологі очі. Та відразу ж потонула в зустрічному погляді, що так і світився ніжністю. Ще хвилинка, ще мить, і вона опинилась в його обіймах, несамовито відповідаючи на палкий поцілунок. І Павло, цей його прихід та образливі слова, що лунали з його вуст, — все ураз забулось, стерлось з пам’яті, залишивши тільки Дмитра, в якому одному було усе її щастя.

— Я не зміг поїхати, не побачивши тебе, — прошепотів Дмитро, відсторонюючись від неї та повільно гойдаючи в міцних обіймах. — Я так скучив, Аню, за ці декілька годин. А ти?

Ганнуся щасливо усміхнулась, а потім, як тоді, коли ще була тією безтурботною Ганнусею, що не знала іще болючого та виснажливого тяжіння, кинула на нього таємничий і звабливий погляд.

— Можливо, — відгукнулась вона тихо та зойкнула, коли він притиснув її до себе так міцно, що зробилось аж тісно у грудях і прошепотів в усміхнені вуста:

— Брехунка!

— Я? — обурилась Ганнуся, але в наступну мить забула про все, коли його вуста знову заволоділи її рожевими, дівочими вустами. Час зник, і вона не знала, скільки його минуло, коли він нарешті підняв голову.

— На мене внизу чекає Петро, — прошепотів Дмитро.

Ганнуся погладила його чисто виголене, продовгувате лице.

— Так.

— Я маю йти, — сказав він, не рухаючись з місця.

— Так, — знову відгукнулась вона, посміхаючись та відповідаючи на його черговий поцілунок.

— Все, я йду, допоки Петро не почав гудіти на весь двір, — нарешті рішуче промовив Дмитро, відпускаючи Ганнусю. — Але ввечері готуйся, я поведу тебе на перше справжнє побачення.

Ганнуся усміхнулась.

— Добре. До вечора.

— До вечора, — палко прошепотів Дмитро і, ніжно посміхнувшись, зник за дверима, а серце Ганнусі завмерло від солодкої туги.

Той день промайнув для неї як одна хвилина. Вона зустрічала лікаря, купувала для дядини ліки, а потім, наступивши на свою гордість, давала їй їсти, намагаючись не звертати уваги на застиглу маску її обличчя, тяжке мовчання, у якому так і проступало звинувачення на її адресу, та палаючі ненавистю очі.

— Ви б хоча щось з’їли, — нерішуче промовила вона, зазирнувши в кімнату до дядини через деякий час і побачивши повні тарілки.

Тітка Глашка кинула на неї важкий погляд.

— Йди геть зі своєю їжею, — крізь зуби, ледь чутно процідила вона, відвертаючись від Ганнусі до стіни та втомлено заплющуючи очі.

Більше Ганнуся до неї не заходила, а коли повернувся дядько Данило, то почала готуватися до побачення з Дмитром. Повагавшись та позітхавши над своїми більш ніж скромними сукнями, вона все-таки одягнула сукню Дарини, у якій була того вечора і яку досі не повернула. Не хотілось, звісно, її одягати, та іншої, гідної, у неї не було. Посміхнувшись, вона одягнула на шию подарунок Дмитра, котрий так пасував до її очей.

У двері наполегливо подзвонили.

— Я відчиню, — вигукнув дядько Данило, а Ганнуся застигла, відчуваючи, як солодко завмирає серце, та знаючи, що то він, Дмитро, прийшов, ще не побачивши його. Серцем відчувала.

У двері постукали.

— Ганю, можна?

— Так, дядьку.

Дядько Данило увійшов із здивованим, трішки розгубленим виразом лиця.

— Там до тебе прийшли, — сказав він, уважно роздивляючись її порожевіле лице. — Дмитро Михайлович. Скажи, Ганю, тепер ти щаслива?

Ганнуся несміливо посміхнулась.

— Щаслива, дядьку.

— Недаремно, значить, привіз тебе сюди Микита. Доля, вона он де тебе знайшла. Ну, я радий, Ганю, радий за тебе. Солодов гідна та порядна людина, тебе не скривдить, у нього така порода, що куди там нам. Ну, а Микита, певне, збожеволіє, коли дізнається, якого має отримати зятя.

Ганнуся трішки напружилась.

— Татко мусить мене зрозуміти, — сказала вона, намагаючись переконати радше себе, аніж дядька. Невже батько знову постане проти її вибору, не поблагословить її з Дмитром? А якщо так, то тепер вона не стане йому коритись, як покорилась у випадку з Гребенком.

Дмитро чекав на неї у вітальні, вдягнений у чорний костюм зі сліпуче-білою сорочкою. Він обернувся, коли вона увійшла, а потім посміхнувся.

— Ти готова?

— Так.

— Тоді прошу. — Засмагла міцна рука простягнулась до неї, і Ганнуся без вагання вклала у неї свою маленьку ручку.

Як дивно та незвично було їй іти містом поряд з Дмитром, тримаючи його за руку й відчуваючи, як серце завмирає від щастя.

Дмитро привів її у невеличкий ресторан на березі Дніпра, де були столики під білими з блакитним скатертинами, трішки тьмяно світились лампи на стінах та лунала тиха, приємна музика. Все нове, все незнайоме і таке цікаве для допитливого юного віку. Чи могла мріяти вона, проста сільська дівчина з бідної родини, що піде колись до справжнього ресторану та ще разом з таким чоловіком, як Дмитро.

Дмитро поглянув на неї запитливо.

— Що будеш замовляти?

Ганнуся трішки розгубилась.

— Я не знаю, — чесно відповіла вона.

— Тоді я замовлю за тебе.

— Добре.

Через декілька хвилин їм принесли чудове, ніжне запечене м’ясо з червоною, дивною на смак підливкою та округлими, посипаними кропом, овалками картопляників, шматочки судака в молочній заливці та шоколадні тістечка. Усе було таким смачним, що Ганнуся, весь день майже нічого не ївши, незчулась, коли проковтнула всю оцю смакоту і задоволено зітхнула.

— Сподобалось? — усміхнувся Дмитро.

Ганнуся усміхнулась у відповідь.

— Ти не уявляєш, наскільки. Треба буде собі так навчитись, запитати в того дядечка, що він м’ясо робив, що воно в нього таке рожеве вийшло.

Дмитро засміявся.

— Аню, люба, він нічого не знає. Він просто офіціант, а готує кухар. Та навряд чи він поділиться з тобою таємницею.

Ганнуся нахмурилась.

— Він що, такий жадібний?

Знову засміявшись, Дмитро взяв її за руку. А далі вечір потік у веселих розмовах, і Ганнуся, наче повернувшись у минуле, знов була тим безтурботним дівчам, як колись, знову весело та голосно сміялась, і сміх її сріблястим дзвоником лунав у залі, зливаючись з тихою музикою. Так гарно вона не почувала себе вже давно, забувши про все на світі, окрім Дмитра, який сидів навпроти неї, ніжно всміхаючись та час від часу цілуючи її трішки тремтячі пальці, поглядаючи так, що серце в неї завмирало.

— Аню, — прошепотів Дмитро, доторкаючись теплими вустами до її руки, — я собі оце думаю, яким би виявилось моє життя, якби я не зустрів тебе.

Ганнуся посміхнулась йому щасливою ніжною усмішкою і теж подумала, а яким би було її власне життя, якби не ця зустріч.

Вони ще посиділи трішки в ресторані, а потім пішли нічними, незнайомими для неї вулицями. Дмитро весь час тримав її в обіймах, час від часу зупиняючись, аби заволодіти її вустами.

Тільки під кінець побачення, коли Дмитро довів її, сонну та щасливу, до дверей дядькової квартири, вона наважилась запитати:

— Дмитре, а як там Федір Юрченко?

Дмитро зітхнув.

— Я пообіцяв тобі, що зроблю усе, аби допомогти йому, і можеш бути певна, я свого слова дотримаю.

Ганнуся доторкнулась до його руки.

— Дякую, — прошепотіла вона й тихо просковзнула до квартири, дякуючи дядькові, що не замкнув дверей. Таня Юрченко щось не квапилась приходити, і це чомусь хвилювало саму Ганнусю.

А на другий день з’явилась Галина.

Ганнуся провела до дверей лікаря, який приходив до тітки знову й був дуже занепокоєний її погіршеним станом, коли погляд її сковзнув на низ, на східці, наштовхнувшись на худу, застиглу постать з неохайним вузликом брудного волосся.

Галина!

Але як вона тут опинилась?

Лікар пішов, а Ганнуся застигла біля порогу, вдивляючись у нерухому, якусь зловісну постать Галини, що мовчки стояла, притулившись плечем до стіни та вп’явшись у дівчину чорними, палаючими ненавистю очима, від одного погляду яких аж мороз шкірою ходив. Одна тільки її поява засмутила Ганнусю, ще таку щасливу хвилину тому — мов хмара чорна наповзла несподівано на яскраве, ясне сонце. Чомусь згадалися день її від’їзду з Пирогів і прокльони, що лунали навздогін із тонких губ цієї жінки. І як шкодувала вона вже тепер, що лиха година притягнула колись її до того Гребенка. Правда, нічого з того не вийшло та й не могло вийти, бо її доля чекала на неї в місті в особі майора Солодова, а не одруженого Гребенка. Тільки ворога, оцю Гальку, собі нажила.

— Ну, здрастуй, Ганю, — вишкірилась у неприємній усмішці Галина й відштовхнулась від стіни.

Ганнуся на ту усмішку, що радше нагадувала оскал вовчиці, не відповіла, а тільки нахмурилась ще більше.

— Чого тобі тут треба, Галино? — запитала вона, спостерігаючи, як Галина, трішки погойдуючись, повільно підіймається наверх.

— Прийшла забрати те, що належить мені за правом, — відповіла Галина, зупиняючись навпроти Ганнусі та важко, з натугою дихаючи. Ганнуся тільки зараз додивилась, як погано та виглядає — бліда, ще більш схудла, ніж раніше, вона була змарнілою, як ніколи, а очі… Ганнуся не могла зрозуміти, чи то їй здалося, а чи то справді в цих чорних очах зловісною тінню застигло справжнє, хоча ледь помітне, божевілля, яке робило її погляд зовсім страшним.

Вона зробила крок назад.

— Нічого твого тут немає.

Тонкі вуста Галини негарно покривились.

— А не скажи.

— Галино, послухай…

— Немає мені чого тебе слухати, — грубо обірвала її Галина, відкидаючи з нахмуреного чола масне пасмо волосся. — Віддай мені мого чоловіка, крадійко, а поки не віддаси, антихристко, я нікуди не піду!

Ганнуся відсахнулась.

— А з чого ти взяла, що він тут?

— А де ж йому бути?

— Він десь у товариша мешкає в місті, у гуртожитку, — відповіла Ганнуся. — І я ніякого стосунку до нього не маю.

Темні очі Галини недобре засвітились.

— А не бреши! Ти, клята хвойдо, поманила його сюди за собою, а він побіг, як ота блудлива псина. Ви обоє сміялись наді мною, я все чула, а він казав, що ніколи до мене не повернеться.

Ганнусі зробилось не по собі.

— Галино, що ти таке говориш?

— Кажу те, що чула, а я своїми вухами чула, як ви розмовляли за стінкою та тішились з мене. Думали, як утекли, то вже й перехитрили? А ні, я не дозволю, чуєш, Ганько, не дозволю відбирати в мене чоловіка. Віддай його назад, чуєш, відпусти від себе!

— Та я його й не гукала, а два дні тому взагалі прогнала геть, — вигукнула, майже закричала Ганнуся і здригнулась від страху перед цією скаженою жінкою, що стояла зараз перед нею з таким страшним лицем і, здавалось, була здатною на все, аби тільки повернути чоловіка-втікача, що хоча й не кохав її, зате вона кохала його за двох.

— А не бреши, — одізвалась Галина, бризкаючи слиною та підступаючи до Ганнусі. — Ховаєш мого Павла? Та як не ховай, я все одно заберу його назад, чого б то мені не коштувало, бо він тільки мій і тобі я його не віддам!

— Та не потрібен він мені!

— Брешеш, блуднице, брешеш, — просичала Галина й раптом кинулась до Ганнусі, розставивши пальці, мов пазурі хижого птаха, та витріщивши налиті кров’ю очі. Ганнуся налякано відсахнулась, впершись спиною в стіну, а далі… Далі вона й сама вже недобре пам’ятала згодом, як штовхнула Галину, відпихаючи від себе її, таку страшну з хижацькими пазурами, а потім безпомічно спостерігала, як та, замахавши худими, кістлявими руками, полетіла донизу, слабко, зовсім неголосно закричавши. А потім затихла, тільки щось булькнула ротом. І Ганнусі та раптова тиша здалась такою страшною, що вона ледь не зомліла на тому місці, де стояла.

Невже вона вбила Галину?

Ні, цього просто не може бути!

Опанувавши своє скуте страхом тіло, Ганнуся змусила себе зробити крок вперед ті подивитись униз, туди, де на невеличкому майданчику між поверхами випроставшись лежала Галина. Нерухома, бліда… Невже мертва? Ганнуся вп’ялась очима в худе тіло Галини, заклинаючи її, аби вона не вмерла, а потім, ковтаючи гірку слину, примусила себе зійти вниз, аби поглянути… Кожен крок був для неї таким важким, мов ноги хто свинцем налив, але вона вперто йшла вперед, поки не опинилась перед Галиною. Та лежала тихо-тихо, й здавалось, що вже зовсім не дихала, але Ганнуся, придивившись до її худої, впалої груднини, помітила слабкий порух.

Галина була живою!

— Галино! — утішено закричала Ганнуся, забувши вмить про свій страх та ворожнечу з Галиною. Нахилившись, вона вхопила ту за худу, холодну руку і відчайдушно затрясла. — Галино, Галино, отямся, благаю тебе!

Пройшло декілька виснажливих хвилин, котрі тягнулись так довго, що Ганнуся вже була здатна заволати, коли Галина нарешті слабко застогнала та повільно-повільно розплющила очі. Якийсь час вона просто дивилась на налякане лице Ганнусі, і поступово в її каламутний погляд повернулася ясність. А разом із нею і та пекельна ненависть, що палала в її очах кілька хвилин тому. Ганнуся застигла на місці, нездатна відірватись від того погляду, й відчула, як до її тіла повільно вповзає холод, заковуючи все єство у крижані обійми.

— Убивця, будь ти проклята! — прохрипіла Галина, дихнувши на Ганнусю такою силою лютої ненависті, що та здригнулась усім тілом і, випустивши руку Галини, відскочила від неї. Затуливши рота рукою, вона з жахом спостерігала, як темні очі Галини, що вп’ялись у лице повним нелюдської злості поглядом, гаснуть, туманяться застигаючою пеленою. Пеленою чого? Невже смерті? Ні, вона не може померти, зробивши Ганнусю таким чином своєю вбивцею. Тільки не це! Вона не повинна вмерти!

Не маючи сили змусити себе вдруге доторкнутись до Галини, такої страшної в цю хвилину, Ганнуся поквапилась нагору і загримала в квартиру Дмитра.

— Допоможіть, допоможіть, — ридала вона, оббиваючи руки об важке дерево дверей й не помічаючи того. Здавалось, що пройшла ціла вічність, перш ніж за дверима почувся рух і ті повільно відчинились. Вкрай знесилена, Ганнуся майже впала на руки Ганни Гаврилівни.

— Аню, сили небесні, що трапилось?

Ганнуся дивилась на неї переляканими очима.

— Здається, я вбила людину!

2

Галина померла там же, на майданчику між поверхами, а разом з нею померла її ненароджена дитина. Ганна Гаврилівна, розпитавши дівчину, відразу ж викликала Дмитра, а потім сходила поглянути на Галину, заспокоївши Ганнусю тим, що Дмитро привезе лікарів і бідолаху врятують. Повернулась вона, на диво, швидко, і щось у її обличчі було таке, що Ганнуся заціпеніла.

— Вона… вона… — шепотіла вона, нездатна вимовити того страшного слова, того вироку, що вже читався у виразних очах Дмитрової тітки.

Ганна Гаврилівна взяла її за руку.

— Аню, заспокойся!

Ганнуся захитала головою.

— Скажіть мені правду!

Опустивши очі, Ганна Гаврилівна помовчала, а потім безнадійно прошепотіла:

— Мені шкода, але та жінка вже померла!

— О, ні! За що мені це?

Що було далі, Ганнуся пам’ятала мов скрізь туман. Ганна Гаврилівна, силоміць всадовивши її у велике шкіряне крісло, напоїла запашним та гарячим чаєм, заспокійливо погладжуючи її тремтячі, холодні руки, але Ганнусю продовжувало трусити, наче той холод, що заповз у неї біля Галини, тепер навіки оселився всередині. Перед очима все стояли застигаюче лице Галини, згасаючий погляд, і, дивлячись на співчутливе лице Ганни Гаврилівни, вона бачила тільки страшне, передсмертне обличчя, а слухаючи її заспокійливий голос, чула тільки те передсмертне хрипіння.

«Убивця, будь ти проклята!»

Убивця!

Це вона, Ганна Кравецька, колись така безтурботна пирогівська дівчина, перша пустунка, перша красуня на селі, а зараз щаслива кохана найкращого на світі чоловіка, донька порядних, чесних людей, це вона вбивця своєї сусідки та її дитини!

«Убивця, будь ти проклята!»

Скільки ще цей страшний голос буде лунати в її свідомості, наповнюючи всю сутність нестерпним, бридким холодом?

Дмитро приїхав через декілька хвилин. Завжди такий спокійний, він увірвався до кімнати з тривожним виразом лиця й відразу ж кинувся до Ганнусі, несамовито ухопивши її в міцні обійми.

— Аню, люба моя, як ти?

Ганнуся не відповіла, а тільки розридалась на увесь голос та безсило припала до його міцного, гарячого та такого надійного тіла, прислуховуючись до його серця, відчуваючи, як сильні теплі долоні погладжують її спину, мов бажаючи поділитись з нею своєю силою, переливаючи її в неї неквапливими, лагідними рухами.

— Я не хотіла її вбивати, — скрізь сльози пробурмотіла вона, все міцніше притуляючись до Дмитра, в ньому одному шукаючи розради цьому нещастю, що так раптово звалилося на неї. — Вона… вона підходила до мене, така страшна, виставивши пазурі… і я… я просто відштовхнула її від себе, а вона… вона взяла та й впала.

Дмитро поцілував її в скроню.

— Заспокойся, люба!

— Я не можу, — простягнула Ганнуся, не помічаючи виразного погляду, який Дмитро кинув на свою тітку. Та кивнула і поквапом вийшла. А Ганнуся підвела на нього налякані, заплакані очі й прошепотіла: — Дмитре, що ж зі мною тепер буде? Я ж убила людину!

— Аню, заспокойся!

— Мене посадять до в’язниці? — запитала вона тихо й сама здригнулась від однієї тільки думки про те.

Лице Дмитра закам’яніло.

— Ні, люба, це просто був нещасний випадок.

Ганнуся заперечливо захитала головою.

— Але ж я штовхнула!

— Аню, правду будемо знати тільки ми, але для всіх інших це був просто нещасний випадок — жінка була слабкою, вагітною, у неї запаморочилась голова, вона не втрималась і впала. Тьотя Аня це підтвердить. Ти зрозуміла?

— Але…

— Люба, це потрібно, інакше тебе можуть заарештувати.

Ганнуся здригнулась.

— Так, я все зрозуміла. Просто це так жахливо…

— Ш… ш… ш, — Дмитро притулив палець до її блідих, тремтячих губ і обійняв знову. — Не треба більше згадувати про це! Не думай про це!

— Але, я не можу не думати!

— Зараз тьотя Аня принесе тобі заспокійливого, і ти про все забудеш.

Вона покірно випила заспокійливе, бажаючи тільки одного — якнайшвидше забути всі жахи цього дня. Та чи забуде вона їх коли? Чи зітруться з пам’яті страшний образ вмираючої Галини та її слова?

Через п’ять хвилин вона вже засинала. Відчуваючи, як обважніло тіло та зробилось неслухняним, Ганнуся майже впала в руки Дмитра, який легко підхопив її та відніс до своєї кімнати. Останнім, що пам’ятала вона перед тим, як провалитись в обійми благодатного забуття, був шепіт Дмитра.

— Спи, кохання моє. Усе буде добре.

Прокидалась вона повільно. Погляд спочатку з нерозумінням сковзнув по чужій, незнайомій кімнаті, а потім наштовхнувся на застиглу постать, що мовчки сиділа біля ліжка. Дмитро. Серце Ганнусі закалаталось, а потім завмерло, коли він нахилився до неї, поцілувавши у вуста.

— Як спалось?

Вона сонно посміхнулась у відповідь.

— Добре. Але що я тут роблю?

В очах Дмитра промайнув подив.

— Аню…

Але вона й сама вже все пригадала. Поява Галини, її напівбожевільні слова і той страшний момент падіння … застигле, нерухоме тіло на майданчику між поверхами. Вона з острахом глянула на Дмитра.

— Дмитре, що…

— Усе буде гаразд, — зашепотів він, зазираючи в її очі своїми темно-сірими очима, в котрих було стільки сили та ніжності. — Ти не повинна перейматися, я все владнаю. Але для цього нам потрібно одружитись.

Ганнуся здивовано заблимала.

— Як… як це одружитися?

— Так треба, люба. Мені буде легше тебе захистити, якщо ти будеш моєю дружиною, а не просто знайомою.

Ганнуся похитала головою.

— Це так несподівано. А мої батьки… батько не дозволить…

— У нього не буде вибору, — перебив її Дмитро. — Повір, люба, я роблю це тільки заради твого блага. Але роблю з таким щасливим серцем, бо кохаю.

Вони одружились наступного дня. Тихо, без зайвого галасу. Ще не відійшовши від пережитого, Ганнуся, бліда, але така чарівна в подарованій Дмитром білій шовковій сукні, мусила весь час нагадувати собі, що це найщасливіший день, найкраща мить її життя. Однак вчорашнє продовжувало вперто переслідувати її уяву. Присутніми були тільки дядько Данило та Ганна Гаврилівна, а після запису Дмитро відвіз її додому, прошепотівши коротко:

— До вечора!

Ганнуся кволо посміхнулась, ще не в силах повірити в те, що цей високий ставний красень віднині її чоловік і тепер вони належать одне одному. Яка гра долі! Вона вбила людину й отримала через те так швидко коханого чоловіка. І яким би яскравим мало бути щастя від сьогоднішнього дня, але воно тьмяніло від однієї тільки згадки про Галину.

— Аню, дівчинко моя, ти чому зажурилась? — запитала Ганна Гаврилівна. — Покинь цю невдячну справу, журбою горю не зарадиш. Ходімо краще зі мною, я покажу тобі твою господу, з усім ознайомлю.

Ганнуся неохоче підвелась.

— А ви? Я не хочу ставати вам на заваді…

— Що ти, люба, — замахала руками Ганна Гаврилівна, — яка там завада? Та я давно мрію про молоду господиню в цих хоромах, мої старі кістки вже надто в них натомились і бажають тільки нарешті відпочити.

Поволі, за балаканиною з Ганною Гаврилівною, знайомлячись з новим домом, який був досить великим та багато облаштованим, Ганнуся трішки відійшла. І з більш легким серцем приготувала святкову вечерю. А потім накрила на стіл, приготувавши запечену відгодовану курочку, домашню печеню із соковитою свининою та рибу в прозорій заливці, яку її навчила готувати Ганна Гаврилівна. А на солодке їм в обід привезли просто казковий торт.

Дмитро прийшов додому о шостій. Трішки втомлений і, здавалось, чимось занепокоєний, він все ж посміхнувся та поцілував у порожевілі вуста.

— Доброго вечора, моя кохана дружино!

Ганнуся не втрималась від зворотної щасливої усмішки.

— Доброго вечора й тобі, мій коханий чоловіче!

— Як пройшов день?

— Добре.

— А як ти себе почуваєш?

— Все добре, — весело відповіла вона, не бажаючи затьмарювати йому радість цього дня своїми переживаннями. Убивство Галини — то тягар, який вона має понести сама, яким би важким він не був. Дмитро й так зробив для неї надто багато, щоб ще переживати разом з нею докори сумління, які, певне, будуть мучити її до самого кінця життя.

Вони повечеряли в теплі сімейного затишку, а потім Ганна Гаврилівна, відчайдушно розпозіхавшись, посміхнулась та пішла спати. А Ганнуся відчула й невпевненість, й хвилювання перед тим, що мало статись. Вона помила посуд, прибралась і вже хотіла йти до кімнати, коли на кухні з’явився Дмитро.

— Аню… — В його голосі лунала невпевненість.

Вона підвела на нього запитливий погляд.

— Так?

— Сьогодні наша шлюбна ніч.

Ганнуся спробувала посміхнутись.

— Я знаю.

— Люба, якщо ти ще не готова, якщо тобі потрібен час, щоб прийти до тями, оговтатись після того, що сталось, то я згоден почекати, — промовив Дмитро, але очі його казали Ганнусі про інше.

Вона посміхнулась йому з тією ніжністю, що зараз через край проливалась із серця, а потім підійшла так близько, що торкнулась його тіла своїм, і прошепотіла, мов видихнула:

— Ні, не треба чекати!

Дмитро не то щось пробурмотів, не то застогнав, а потім заволодів її вустами. Тихо зітхнувши, Ганнуся обійняла його за шию та відповіла на поцілунок з усією пристрастю, на яку здатна золота юність. А потім Дмитро легко підхопив її на руки та поніс до своєї кімнати. Ні, вона не дозволить темній примарі Галини встати між нею та цим чоловіком, якого так кохала.

Вона забуде, все забуде на сьогоднішню ніч.

Час є чудовим цілителем, здатним вилікувати найболючіше, загоїти найпекучіші рани. Так трапилось і з Ганнусею. Поки була ще свіжою в її пам’яті та лиха днина, коли загинула Галина, доти вона й страждала, потай від Дмитра проливаючи пекучі сльози провини та каяття, ховаючи від усіх отой біль, що дер, калатав її серце майже кожного дня, відступаючи тільки тоді, коли додому приходив Дмитро, і в його обіймах вона забувала те, що нещадним звіром терзало її вдень. Так минав день за днем, і поволі біль та нестерпне відчуття провини слабшали в її вистражданому серці, відступаючи, ховаючись у тінь, але не зникаючи остаточно та час від часу нагадуючи про себе нічними жахами, повторюючи раз у раз ту страшну хвилину, коли вона відштовхувала від себе Галину і та летіла донизу, завмираючи на майданчику між поверхами. Ганнуся знову йшла до неї, йшла з надією, що вона ще жива, нахиляючись до її нерухомого тіла. А далі — холодні, мов сама смерть, кістляві руки міцно хапали її за теплу долоню, темні очі з ненавистю впивались у налякані очі, безкровні вуста випльовували ненависні слова.

— Убивця! Будь ти проклята!

І завжди Ганнуся прокидалась із криком, тремтячи усім тілом, знову відчуваючи той клятий холод, що наповзав ніби з небуття. Вона відразу ж опинялась у міцних обіймах Дмитра, який пригортав її до себе, шепочучи ніжні заспокійливі слова, доки вона знову не засинала.

А в усьому іншому її життя складалось дуже щасливо. Дмитро захистив її від усіх негараздів у зв’язку з убивством Галини. Також він допоміг Олені Миронівні поховати Галину на кладовищі в Пирогах, але Ганнуся йти на той похорон відмовилась. Відмовилась тому, що не знала, як зможе подивитись в очі нещасній матері та дитині, яку її власна рука зробила сиротою, відібравши маму. Про Павла вона взагалі намагалась не думати та була чомусь упевнена, що кого-кого, а його ця смерть не надто засмутила.

У Пироги вони з Дмитром зібрались пізніше, і Ганнуся ще зарані почала хвилюватись, мов передчуваючи недобре. І не помилилась. Вони приїхали, коли батька не було вдома, косив сіно, а мама поралась на кухні. Ганнуся вийшла з машини, з жадібністю вдивляючись у рідний дім, у стіни, у яких вона виростала і які покидала зі сльозами на очах. Усе тут дихало спогадами про минуле, яке вже ніколи не повернеться.

— Мамо, — прошепотіла вона, обережно входячи до хати та застигаючи за спиною Ярослави, яка кришила буряк на борщ. Мама завмерла, а потім повернулась так стрімко, що ніж випав з її мозолястих, натруджених рук. Деякий час вони стояли мовчки, вдивляючись одна в одну, з жадібністю відмічаючи зміни, а потім Ярослава простягнула до неї свої руки, ті лагідні материнські руки, котрих Ганнусі так не вистачало увесь цей час, та ніжно прошепотіла:

— Ганнусю, доню!

Ще мить — і Ганнуся вже була в її обіймах, притискаючи до себе тендітне мамине тіло та вдихаючи слабкий запах молока й польових трав, якими пахла тільки мама і які були знайомими з дитинства.

— Яка ж ти стала, доню, — прошепотіла Ярослава, гойдаючи Ганнусю в своїх обіймах та вдивляючись у неї заплаканими очима. — Подорослішала, мов уже і не моя. А чи щаслива ти, доню?

Ганнуся посміхнулась.

— Так, мамо, дуже щаслива.

— Ти кохаєш його, по тобі бачу.

— Так, кохаю, — видихнула Ганнуся й потягнула маму за собою. — Ходімо, мамо, я познайомлю тебе з моїм Дмитром.

Ярослава замахала руками.

— Що ти, доню, я ж не прибрана, на відьму схожа — як прокинулась вранці, так і пішла по митарствах.

— Мамо, ну що за дурниці?

Ганнуся щасливо посміхалась, спостерігаючи за знайомством мами та Дмитра, а тривога не полишала її все одно, бо відчувала вона, що, на відміну від мами, батько не виявить такої радості, й взагалі, як він поведеться?

— Мамо, а де батько? — нарешті наважилась запитати вона.

Мама враз спохмурніла, на її розчервоніле радісне лице набігла тінь.

— Він у полі з Івасиком. Сіно косять, скоро будуть на обід. Та ви проходьте, сідайте, а я кавуна знайду стиглого та диньку, їх ще ти садила. Пам’ятаєш?

— Пам’ятаю.

Вони з Дмитром просиділи, може, з годину, наїдаючись солодких кавунів і динь, коли на обійстя раптом прибіг Івасик з криком подиву та захоплення.

— Мамо, ти бачила, що за машина стоїть біля двору? Ото машина! — його оченята, сковзнувши по матері, побачили спершу Дмитра, а вже потім Ганнусю, яка вставала йому назустріч, простягаючи руки. — Ганнуся! Ганнуся приїхала! — І в наступну мить Ганнуся вже притискала до себе худеньке тільце братика, відчуваючи, як несамовито, тоненько стукає зовсім поряд його серденько. — Ганю, як же я скучив за тобою!

Ганнуся посміхнулась скрізь сльози.

— А я за тобою ще більше.

— Справді?

— Справді.

— А ти тепер назавжди повернулась?

Радісна посмішка Ганнусі дещо прив’яла.

— Ні, рідненький, я тільки в гості.

Івасик нахмурив чоло.

— Це тому, що, як кажуть татко, ти тепер заміжня за клятим енкевеесівцем, а вони таких, як ми, не люблять.

— Івасику! — вражено видихнула Ярослава, але Ганнуся не звернула вже на її слова уваги, помітивши батька, що застиг біля порогу із засмаглим, залитим потом та запиленим лицем з вилами в руках. Він виглядав дуже втомленим. Вона повільно опустила Івасика додолу, випросталась та зробила непевний крок назустріч батькові. Їхнє розлука була такою важкою.

Ганнуся невпевнено посміхнулась.

— Здрастуй, батьку!

Він мовчки обдивився її тендітну, гарно вдягнену в нову сукню постать, і щось таке майнуло в його очах, від чого Ганнуся відчула, як шкірою пройшовся мороз. Але на привітання не відповів.

— Батьку…

— Немає в тебе більше батька, а в мене доньки немає, — обірвав він її різким голосом, мов чужим, і Ганнуся вражено відсахнулась. — Людина, яка вбила людину, а потім вискочила заміж без мого дозволу, не може бути моєю донькою.

Ганнуся знову простягнула до нього руку.

— Але ж, батьку…

— Геть! — блискавицею свіркнув очима Микита, відступаючи від неї. — Забирай геть від мене свої закривавлені руки! Що ти невинність перед людьми вдаєш? Думаєш, ніхто не знає, що ти вбила Галину? Та на селі тільки й розмов про те. О, покарала мене лиха година, випестив убивцю, любив її, голубив та не знав, що змія, чоловіковбивця зростає, що навіки вона покриє моє добре ім’я соромом страшним.

Ярослава вхопилась за серце.

— Микито, що ти таке говориш?

— А ти помовч. Кого виродила мені? Чому її тоді, у тридцять другому, смерть до себе не забрала, а зоставила, щоб осоромити мене навіки?

І ще довго після цього лунали Ганнусі ці жахливі батькові слова, а серце боліло так, що хоч живим виймай.

А через деякий час до свого горя додалось ще й чуже. Дмитро, незважаючи на складність, робив усе можливе, аби Федір Юрченко не отримав вироку — розстрілу чи гниття в таборах. Але трапилось непередбачуване — Федір Назарович помер від серцевого нападу, помер несподівано вночі, просто заснувши. Ганнуся саме збиралась іти з Ганною Гаврилівною до лікарні, коли задзвонив телефон.

— Так, — відповіла вона, підійнявши слухавку.

— Аню, ти?

— Так, Дімо. А що трапилось?

— Вночі помер Юрченко.

— Але як…

— Серцевий напад, — коротко відповів Дмитро і від’єднався, але Ганя вже знала, що робити. Ні в яку лікарню з Ганною Гаврилівною вона не пішла і вже за годину стукалась в убогу хатину на іншому березі Дніпра. Цю адресу їй дала Таня, яка таки заскочила до їхнього двору через декілька днів, а раніше не могла, бо мамі зробилось набагато гірше. Як дякувала вона за допомогу, якою надією світились її очі… А що тепер? Ганнуся, запевнивши її, що все буде гаразд, тепер сама несла в її дім жахливу звістку.

Двері заскрипіли, мов незмазані колеса старого воза, потім стрімко відчинились, і на порозі з’явилось темнооке дівча років десяти в куцій спідничці та геть зношеній кофтині.

— Вам кого? — запитала вона.

Ганнуся вичавила з себе усмішку.

— Таню.

— А її немає, вона пішла ще вчора читати Псалтиря з бабою Палажкою над дідом Омельком, — швидко відповіла дівчинка. Ганнуся хитнула головою, хоча геть нічого не зрозуміла. Потім поглянула в хату й запитала:

— А мама?

— Мама лежать, де ж вони подінуться?

— Я можу її побачити?

— А ви хто?

— Я подруга Тані.

Темні оченята засвітились недовірою.

— А обманювати негарно.

— Чому?

— Тому що в нашої Тані не може бути такої подруги. Вона бідна, одягається в лахміття, а ви он яка. Яка ж ви їй подруга?

Ганнуся похитала головою. Ну що поробиш з такою недовірливою дитиною?

— Все одно мені потрібно побачити вашу маму.

Дівча повагалось трішки, продовжуючи недовірливо дивитись на Ганнусю темними оченятами, а потім таки відступилось, пропускаючи в невеличке, вбого мебльоване приміщення, майже половину якого займала велика пічка, а в кутку, обвішана вишитими рушниками, красувалась велика ікона.

Поряд з пічкою стояло ліжко, на якому лежала жінка, світловолоса, ще досить молода, але хворобливо худа та бліда, із заплющеними очима, а біля ліжка, на лаві, мов зграйка горобенят, сиділо п’ятеро діток. Вони притихли, не спускаючи з Ганнусі карих та сріблясто-сірих оченят.

— Мамо, — взяла маму за руку дівчинка, — мамо, до вас прийшли.

Тонкі, з синіми жилками, пожовклі повіки повільно здригнулись, а потім поповзли вверх, відкриваючи великі, трішки випуклі, сріблясто-сірі очі, затьмарені хворобою. Вона поглянула спочатку на дітей, що тулились на лаві один до одного, й Ганнуся помітила в її очах гіркий біль.

— Ви щось їли? — тихим, слабким голосом запитала вона в дітей, силячись підвестись на тонких, тремтячих руках, але не в змозі цього зробити.

— Я картоплю смажила з салом, — відповіла та дівчинка, що відчиняла Ганнусі й яка, судячи з вигляду, була найстаршою після Тані.

Жінка важко сковтнула.

— А Таня?

— Ще не повернулась. Мамо, а до вас тут прийшли.

Жінка на якусь хвилинку знову прикрила очі, а потім знову відкрила, запитально глянувши на Ганнусю.

— Я вас слухаю. У вас якась справа?

Ганнуся вже було зібралась сказати бідолашній про смерть її чоловіка, але раптом зрозуміла, що не зможе цього зробити. Просто не зможе й усе. Як це зробити, коли вона така хвора, а дітки хапають кожне слово незнайомої тьоті. Та в неї язик не повертався сказати їм про це.

— Ви мовчите? — прошелестіла Танина мама, ледь володаючи язиком та важко дихаючи. — Що ви хотіли?

Але Ганнуся все ще вагалась і не стримала полегшеного зітхання, коли, заскрипівши, відчинились двері й у хату ввірвалась худорлява постать Тані. У руках вона тримала чималу торбинку.

— Гей, гусенятка мої, а що я вам принесла, — майже радісно вигукнула вона, гепнувши торбину посеред кімнати й тільки зараз помітивши Ганнусю. — О, Ганю, ранку доброго. А чого це ти до нас?

Ганнуся помітила вогник тривоги, що майнув у сірих очах Тані, і швидкий погляд, кинутий на матір. Можливо, вона щось побачила в очах Ганнусі, бо вираз її обличчя враз змінився, а погляд заметушився між застиглою посеред хати Ганнусею, мамою та дітками, які раді-радісінькі тягнули з торбинки білі кубики цукру та яскраві трубочки цукерок.

— Ганю, що…

Ганнуся потерла спітнілі долоні.

— Пішли у садок, побалакаємо.

Таня ще раз глянула на маму, яка знову заплющила очі, і слухняно попленталась за Ганею в садок, туди, де старі вишні та напіввсохлі яблуні створювали приємний затінок та свіжу прохолоду. Обпершись спиною об шорсткий стовбур, Таня кинула на Ганнусю гострий, пронизливий погляд, у якому причаївся страх перед чимось страшним, а потім трішки сердито запитала:

— Щось із татком? Його таки засудили?

Ганнуся кинула на неї невпевнений погляд. Знову, як і її хворій мамі, вона не могла сказати Тані про те, що її батька більше немає в живих. То їй тільки здалось, що сповістити про це дужій та моторній Тані буде легше. Нічого подібного, це може виявитись ще важче.

— Ну, чого ж ти мовчиш? — наполегливо і ще більш сердито запитала Таня, хапаючи Ганю за холодну руку та зазираючи прямо в її розгублені очі гострим поглядом. — З татком щось погане трапилось, так?

Ганнуся важко зітхнула.

— Так, — тихо видихнула вона, виштовхуючи з себе слова. — Ти тільки тримайся, Таню, але… але…

— Що? Та не тягни ти! — прикрикнула Таня, вп’явшись боляче в Ганнину долоню тонкими худими пальцями.

— Він помер сьогодні вночі від серцевого нападу, — змусила Ганнуся себе сказати страшні слова, дивлячись у виразні сірі очі Тані, у яких яскравим полум’ям горіла недовіра.

— Ні! Цього не може бути!

— Мені подзвонив Діма, — промовила Ганнуся, спостерігаючи, як зневіра в очах Тані поступово змінюється подивом, болем та відчаєм. Вона похитнулась, як та тонка та струнка берізка від подиху вітру, випустила руку Ганнусі, вхопилась за стовбур дерева та закричала, закричала болісно та відчайдушно.

— Тату! Таточку рідненький, чому ти нас покинув?!

Ганнуся якось ніяково застигла поряд, не знаючи, що сказати, тільки дивилась на повну горя худеньку дівчину, яка голосила, охопивши дерево руками, ридала в увесь голос. Так вони простояли хвилин із десять, коли Таня раптом озирнулась, поглянула на Ганнусю вологими, залитими сльозами очима.

— Це він в усьому винен, твій любий чоловічок, — глухим, тремтячим голосом вигукнула вона з такою несподіваною злістю, що Ганнуся аж відсахнулась, наче від удару, — якби він не забрав його в той клятий відділок, не тримав там, мій татусь був би живий. Як же я ненавиджу їх, цих катів, хоч це й гріх, а я все одно їх ненавиджу.

— Таню… — Ганнуся простягнула руку, торкнувшись худої Таниної долоні, але та, глипнувши на неї вовком, висмикнула руку.

— Не чіпай мене! — кинула вона пронизливим, дзвінким голосом, змусивши Ганнусю здригнутися. — Забирайся геть звідси! Запроданка комуняківська! Це ви винні в тому, що татусь помер, ви зі своїм майором. Як же я ненавиджу вас!

У Ганнусі аж морозом сипнуло по спині від таких слів, але вона ще раз спробувала заспокоїти Таню.

— Таню!

— Облиш мене!

Ще мить, і незграбна, худорлява висока постать, стрімко обернувшись, майнула до хати, а потім швидко зникла за старими, обшарпаними дверима.

Ганнуся ще постояла, низько нахиливши заплакане лице, під деревами, а потім пішла понурившись додому. А вдома, забившись у крісло, вона так і просиділа до самого вечора, вперто не зізнаючись Ганні Гаврилівні в тому, що так її засмутило.

— Я просто втомилась, — шепотіла вона, відвертаючись від кави з пухкою булочкою та ховаючи очі.

Такою вона залишалась до самого приходу Дмитра.

— Люба, що трапилось? — тихо та ніжно запитав він, присідаючи біля неї та зазираючи в сумні, заплакані очі. — Тьотя сказала, що після того, як ти кудись сходила, ти ось так просиділа майже увесь день, не їла, не пила, а тільки плакала. Що трапилось, люба? Де ти була?

Ганнуся поглянула на його стурбоване, занепокоєне лице й зітхнула.

— Я була в Тані.

Дмитро нахмурився.

— І що?

— Вона звинувачує в усьому нас з тобою, — ледь чутно відповіла Ганнуся.

— Аню, люба, заспокойся, — теж тихо прошепотів Дмитро, — вона просто в шоку — втрата батька виявилась для неї такою несподіванкою. Але пройде час, і вона отямиться. Дай їй тільки часу трішки.

Ганнуся поглянула на нього з сумнівом.

— Ти гадаєш?

— Я не гадаю, а впевнений. — Дмитро підвівся на ноги. — А тепер ходімо, повечеряємо разом, тьотя Аня наготувала нам сьогодні вареників із сиром, моїх улюблених.

Ганнуся несміливо посміхнулась у відповідь на посмішку чоловіка та дозволила йому витягнути себе з крісла. Можливо, Дмитро і правий, а Тані просто потрібен час, аби оговтатись від цього страшного удару.

3

Спливав поволі минаючи час. Літо за вікном швидко та якось непомітно змінилось осінніми вітрами, відраховуючи короткі дні Ганнусиного подружнього щастя, наповненого коханням. Кохання її до Дмитра ставало з кожним днем міцнішим, вона вже кохала його так сильно, що здавалось ще трішки — і її серце просто не витримає. А отримуючи у відповідь не менш сильне почуття від цього ще нещодавно геть чужого чоловіка, вона боялась, мов та стара забобонна баба на селі, що ще трішки і все це просто зникне. Зникне сите, спокійне життя, наповнене коханням Дмитра, зникнуть тихі, затишні вечори, коли він повертався додому, вони вечеряли, а потім тьотя Аня йшла відпочивати, а вони залишались удвох, іноді прогулюючись перед сном та розмовляючи про все на світі. Саме під час таких неквапливих прогулянок Дмитро й розповів Ганнусі про те, що накипіло в нього на серці.

— Розумієш, люба, — шепотів він, і голос його лунав дещо напружено серед темряви прохолодного осіннього вечора, — я не розумію й сам, як це трапилось, я ж пропрацював в органах не один рік і раніше якось не замислювався над тим, що роблю щось неправильно. А зараз я немов новими очима поглянув на те, чим займаюсь майже все своє життя й… — Дмитро замовк, уважно вдивляючись у темряву навкруги, а потім важко зітхнув, промовив: — Соромно зізнатися, але я відчув майже огиду до своєї роботи.

Ганнуся доторкнулась до його руки.

— Ти не маєш соромитись цієї огиди, — тихо відказала вона, про себе радіючи тому, що серце її чоловіка не до кінця зачерствіло в стінах його контори.

Дмитро знову зітхнув.

— Все не так просто, Аню, — скривившись, сказав він, — я з самого дитинства вбирав у себе високі ідеї комунізму від батьків, а потім уже від дядька Макара. Це жило в мені так само, як живе потреба їсти, пити, спати, я зрісся з цими переконаннями, для мене вороги народу — не люди, вони ті, кого я маю нищити. Я до цього звик, і на моїх руках стільки крові, що й за життя не відмити, але все це ніколи мене не турбувало. Я знищував не людей, розумієш, Аню, я знищував ворогів, тих, хто не є людьми, але зараз… зараз я, дурень, раптом прозрів і майже вперше побачив у засуджених мною голодних, схудлих, забитих створіннях саме людей. Справжніх, живих людей, а не тих безликих істот, що нескінченим потоком проходили через мене всі ці роки.

— І що ж тепер?

— Я й сам не знаю.

Після цієї розмови Дмитро почав повертатись додому похмурим та замисленим, з очима, у яких з’являлось щось нове, турботливо-болісне. У такі хвилини Ганнуся просто сідала з ним поряд, брала в свої долоні його руки, тулилась до нього й так сиділа майже увесь вечір, зігріваючи його теплом свого кохання та мовчазною підтримкою.

— Ти моє спасіння, — шепотів він потім посеред темряви ночі й засинав, поклавши на своє плече її чорноволосу голівку. А Ганнуся ще довго не могла заснути, хвилюючись за нього, дивуючись стрімкій зміні свого життя та тихо всміхаючись, згадуючи, як незвично спочатку було їй ділити постіль з майже чужою людиною, та ще чоловіком, як здригалась вона, коли, розплющивши вранці очі, бачила поруч із собою гаряче та могутнє чоловіче тіло. Але день проходив за днем, ніч змінювала ніч, і вона поступово звикала до свого нового становища, до чоловіка, вже не червоніючи від його близькості.

Поступово минув вересень, а на початку жовтня Ганнуся відчула себе недужою. Вона зробилась примхливою, плаксивою, і тепер вже не вона Дмитра втішала, а він не знав, що з нею вдіяти. А згодом стала відома причина тієї примхливості.

Ганнуся була вагітною.

Сказати, що Дмитро був щасливим, означало б взагалі нічого не сказати. Він був не просто щасливим, а шалено, неймовірно щасливим. А Ганнуся довго не могла звикнути до думки про те, що в ній зародилось нове життя, частинка їх з Дмитром, дитя їхнього кохання.

Життя поволі котилося далі. З дядьком Данилом вона спілкувалась досить часто, а от тітку Глашку майже не зустрічала. Та все нездужала, туга за Дариною забирала в неї останні сили. Протримавшись майже два місяці, вона таки відступилась від власного слова й запросила через дядька Данила Дарину з Прокопенком на гостину. Материнське почуття та туга перебороли гордість і неприязнь, що вона мала до того гуцула, і вже за день Дарина повернулась до рідної домівки, та не сама, а разом з коханим. А для Ганнусі з тим переїздом почалось справжнє пекло. Почалося все невдовзі після того, як вона дізналась, що важка. Прогулюючись якось біля двору, вона вже поверталась додому, але у дверях під’їзду несподівано наштовхнулась на Прокопенка. Ганнуся похитнулась, майже відразу відчувши його хваткі та гарячі пальці на своєму ліктеві. Підняла очі, натрапивши на посмішку.

— Доброго ранку, моя чарівна родичко!

Ганнуся нахмурилась та досить рішуче висмикнула руку.

— Я вам не родичка, — холодно відгукнулась вона й спробувала пройти до під’їзду, але нахабні чоловічі пальці знов вхопили її за руку, цього разу міцніше, наче обценьками. Ганнуся спробувала вирватись, але він не відпустив, а навпаки, притягнув ще ближче. Ганнуся кинула на нього обурений погляд та процідила скрізь зуби. — Що ви собі дозволяєте?

Прокопенко ошкірився недоброю усмішкою.

— А що я вже такого зробив? Ти чого носа від мене вернеш? Що, бракує мені майорських погонів? Та ти не вередуй, я ще тільки починаю свою службу, сьогодні — сержант, а завтра вже, може, й до майора дослужусь. Хто знає. Вдача, вона річ строката. Сьогодні ти майор, все маєш — і квартиру простору, і гарну роботу, дружину юну та файну, але ж, хто його знає, як все буде завтра. Сам людей на каторгу відправляєш, а там, дивись, уже й тебе етапом поженуть.

Сказавши останнє слово, Прокопенко знову посміхнувся, і щось таке було в тій посмішці, що в Ганнусі тривожно зойкнуло серце. Щось зловісне блимнуло у його темних очах.

— Що ви таке кажете? — видихнула вона, вже не відчуваючи ані його твердих пальців, ані того, що коїлось навколо. Неспокій та тривога за Дмитра затулили собою все інше.

— Налякалась? — реготнув Прокопенко, й, відпустивши її руку, раптом вхопив за стан, і притягнув до себе, недозволено близько до свого худорлявого, палаючого жаром, тіла, й гаряче зашепотів. — Правильно, люба, мене боятись варто. Бо захочу — і твій чоловічок дорогенький у кращому випадку до Сибіру почвалає, у гіршому ж… — він красномовно змовкнув, пильно вдивляючись у блакитні очі Ганнусі, в глибинах котрих густою завісою застигав страх. — Як би тобі вдовою не полишитись, моя юна панно?

Ганнуся застигла в його руках.

— Ви божевільний! — помертвілими, неслухняними губами прошепотіла вона, ясним днем читаючи в його очах, що це не так. Ні, він не блазнює, він справді може згубити Дмитра.

— Ні, Ганю, я не божевільний, — досить спокійно заперечив він, а руки його зробились мов залізними. Ганнуся поморщилась, але всі спроби висмикнутись з його рук закінчились тим, що він притягнув її до себе ще ближче. — Я просто дуже уважна людина та відповідальний працівник, а твій чоловічок останнім часом надто загрався в милосердя, сподіваючись, певне, на підтримку Звольського. Але одне слово в Полтаву чи Київ… Ти розумієш, чим це може обернутись?

Ганнуся розуміла, надто добре розуміла, тому й мовчала, невидющим поглядом впершись у вдоволене, насмішкувате обличчя Миколи. А він, продовжуючи огидно всміхатися, далі вів свою гидку мову, насолоджуючись її страхом.

— І тільки від тебе, Ганю, залежить, чи залишиться Солодов на волі, а чи зогниє в табірному бараку.

— Я… я не розумію.

— Справді? — повільно запитав Прокопенко, й погляд його, сковзнувши по її обличчі, зупинився на пишних вустах з такою відвертою пристрастю, що вона відразу ж все зрозуміла. Зрозуміла й відсахнулась усім тілом, ладна бігти якомога далі від цієї жахливої людини, але його руки тримали надто сильно.

— Ні! Ніколи!

Прокопенко недовірливо підвів брови.

— Ні?

— Ні!

— Тоді я повідомлю вище керівництво про порушення, які допускає майор Солодов, з незрозумілої причини намагаючись виправдати ворогів народу. І, будь певна, його тепле місце довго вільним не полишиться.

Ганнусю обпекло зсередини холодом страху. Дмитро нічого не розповідав їй про свою роботу, але тепер вона знала, що зовсім поряд з ним зачаївся невидимий ворог і стежив за його діями. Невже ця людина таки зруйнує її щастя, розіб’є його, мов слабкий кришталь. Недарма вона серцем відчувала, що щастя це недовговічне.

— Навіщо я вам потрібна? — запитала вона, голос її пролунав принизливо жалібно, але вона не звернула на те уваги. — Невже Дарина заслуговує на таке ставлення? Адже ви живете з нею, то й кохаєте?

— Дарина? — тонкі, нервові вуста Миколи зневажливо покривились. — Так, вона гарненька, але все ж вона не ти.

— Та далась я вам…

— Далась, — тихо заперечив Прокопенко, і жар його очей зробився просто нестерпним. — Чи знаєш ти сама, якою владою наділила тебе природа? Якою чарівністю та звабою дихає кожна клітина твого тіла? Так, Дарина гарненька, але її холодна краса ніщо, вона бліда перед тобою. А ти, Ганю, ти моя мара, з того вечора, як я побачив тебе, тільки тобою й хворію, мов очмарений, до нестями бажаю тебе, моє сонечко… — слова Прокопенка падали на серце Ганнусі важким тягарем, перекликаючись з палкими зізнаннями Павла там, у глушині, у Пирогах. І як відрізнялась їхня відверта звірина пристрасть від ніжної лагідності Дмитра. Їх вабить її жіноча краса, молоде достигле тіло, а душа — то так, щось неважливе. Щоправда, Павло хоч трішки ще поважав її гідність, а ось цей хижацький гуцуляка вже ні в що не ставить. Йому потрібно тільки її тіло, про що він сказав відверто. Аби тільки опоганити, забруднити те, на що має право тільки один чоловік.

— Я важка, — прошепотіла Ганнуся, відчуваючи, як запалахують жарким рум’янцем зблідлі щоки. Прокопенко звузив очі, поморщився, мов натикнувся на якусь гидоту.

— А майор часу не втрачав, — витиснув він скрізь зуби злі слова, й на якусь мить у Ганни з’явилась надія, що він відмовиться від неї, але марно. Вогонь пристрасті знову затлів смердючим згарищем в його очах, а тонкі вуста нещадно промовили: — Але це мене не зупинить, люба моя. Мене взагалі ніщо не може зупинити перед жагою володіти тобою…. — Чужі, небажані, слиняво-пекучі вуста зухвало торкнулись ніжної шкіри на шиї Ганнусі, і вона скривилась, напружившись усім тілом. Починалась нудота, а нахабні губи рухались нижче, зовсім не звертаючи уваги на її відчайдушні пручання.

— Благаю вас, відпустіть мене, — прошепотіла вона, відпихаючи його з останніх сил, але руки навколо її стану робились усе важчими, а вуста — чужі, тонкі та огидні — вже шукали близькості її вуст. Як кортіло крикнути на допомогу, той крик уже рвався з неї, дер горлянку, але розум стримував, стримував заради коханого Дмитра.

І мов диво, мов грім серед ясного неба, пролунав далекий звук кимось зачинених дверей, оглушливим відлунням пронизавши зловісну тишу порожнього під’їзду. Прокопенко напружився, потім відсахнувся від неї, і руки, що важкими ланцюгами тримали Ганнусю в полоні, раптом ослабли, випустили її тіло, котре, опинившись на волі, безсило гойднулось та ледь встояло на слабких ногах.

— Договоримо пізніше, а ти поки подумай, чи згодна загубити свого любого, — швидко промовив Микола, кинувши злодійкуватий погляд на східці, якими хтось сходив униз. — Ще побачимось.

І ще раз обпікши її палким, пристрасним поглядом, він швидко зник за дверима під’їзду. Самовпевнений, нахабний гуцуляка за лічені хвилини перетворив її щасливе, спокійне життя, наповнене коханням, на жалюгідну примару, на болісний для серця спогад. Відчуваючи себе заплямованою, затаврованою чужими губами, з гіркою нудотою, що підступала, Ганнуся притулилась до холодної стіни та зажмурилась, стримуючи в собі непролиту воду сліз. Зовсім поряд пролунали тихі, обережні кроки, потім вони стихнули. І Ганнуся, відчувши на собі чужий погляд, примусила себе розплющити очі. Поряд з нею стояла молода, але якась втомлена та напружена жінка. Ганнуся знала, що це Олена Романівна Григоровська, сусідка з другого поверху.

— Вам зле? — тихим голосом запитала вона.

Ганнуся повільно хитнула головою.

— Ні, просто в голові запаморочилось. Не звертайте уваги, — напруженим, не своїм голосом обізвалась вона, бажаючи залишитись на самоті, але сусідка не поспішала йти, роздивляючись її з дратівливою увагою.

— Ви такі бліді…

— Я просто трішки нездужаю, — просто зізналась Ганнуся і, ввічливо попрощавшись, пішла нагору. Опинившись у квартирі, вона спробувала надати своєму обличчю спокійного виразу, і це їй вдалось дуже добре. Вона навіть спромоглась сміятись та розмовляти з тьотею Анею так, мовби нічого не сталось. А всередині неї тим часом лютувала хуртовина. Що, що їй робити? Зізнатись в усьому? Ні, він міг накоїти чогось непоправного згарячу, а що тоді? Лише погодитись на ту гидотну пропозицію?

Нервові, різкі й дещо роздратовані рухи, приречений погляд великих, по-дівочому вродливих синіх очей, у яких тлів ще дитячий страх перед життям, перед тим майбутнім, жахливим та безрадісним, котре на нього чекало. М’яке, жовтувате світло лампи золотавило шовкове, світло-русяве волосся юнака, чиє лице було таким чистим та білошкірим, що Дмитрові здавалось, наче перед ним сидить не дев’ятнадцятирічний юнак, а дитя, яке тільки намагається бути дорослим.

На столі лежала справа цього самого юного створіння, де його було охарактеризовано як злісного релігійного фанатика. Тарас Назарович Кирилюк, безпартійний, 1920 року народження, проживає разом з ю матір’ю за адресою: провулок Грозненський, дім 14/8. Працює водієм на автобазі й одночасно є ватажком релігійної групи, до якої активно залучає наївну та добросовісну радянську молодь.

Дмитро поворушився на своєму кріслі, почуваючи себе так, ніби воно було набито не повстю, а голками, й знову поглянув на Кирилюка. Той затято мовчав, тільки вуста його, занадто пишнуваті для хлопця, повільно ворушились. «Певне, молиться», — здогадався Дмитро, й перед очима його знову виникла худорлява, якась жалюгідна постать отця Федора Юрченка, який теж на допитах, бувало, ось так само беззвучно ворушив блідими, шерехуватими вустами. У ньому не було страху — тільки стурбованість, турбота за дружину та дітей, а ще жалість. Але жалість до кого? Дмитро довго не міг зрозуміти, кого жаліє цей нещасний, майже приречений чоловік з великими та вологими карими очима, поки той на одному з допитів якось не проронив:

— А знаєте, майоре, мені вас шкода.

Дмитро швидко підняв очі, зустрівши той самий жалісливий погляд, який ще світився такою добротою, що на якусь мить йому зробилось зимно — щось небачене та незбагненне торкнулось на мить його єства, пройшовшись морозом по шкірі. Дмитро нахмурився й недовірливо запитав:

— Чому вам мене шкода?

— Хороша ви людина, — м’яко відповів Юрченко, — але заблудла. Не туди вас доля занесла, не для вас оте місце, де головує сам диявол. Ви ще не розумієте, як це поволі вбиває вас, вашу душу, котра, якою б вона не була, залишається за природою своєю християнською.

Дмитро нахмурився ще більше.

— Я би попросив вас змінити тему розмови.

— Добре, — зі смиренням відповів Юрченко, на мить заплющивши свої темні й всерозуміючі очі. — Я тільки буду молитись за вас, за вашу безсмертну душу, аби вона не загинула.

А через день він тихо помер уві сні, полишивши за собою в серці Дмитра якийсь незрозумілий, неясний та тупий біль. Перші дні Дмитро відчував себе так, мов утратив близьку та рідну людину, що, звісно, було справжнім безглуздям. І тепер допити — раніше звична та звичайна справа — поступово стали перетворюватись для нього на справжню муку. Його серце м’якшало, недозволено швидко м’якшало чи то від кохання до Ані, а чи то від якогось невидимого впливу диякона Юрченка. Тепер на допитах перед ним сиділи не безликі, безстатеві вороги народу, ні, вони поволі перетворювались на стражденних, наляканих жінок, яких відривали від дітей, на чоловіків, що мліли душею за родинами, та палких у своїй вірі юнаків на кшталт цього Кирилюка, мати якого була тут учора. Худа, виснажена чи то від хвороби, чи то від складного життя, вона тихо увійшла до його кабінету та зупинилась біля столу. Її скорботне, суворе та сухе зморщене лице, на якому несподіваною красою виділялись великі блакитні, зовсім як у сина, очі. Тихим, здавалось би, байдужим голосом, який насправді так і дзвенів стражданням, вона просила не забирати в неї єдиного сина, поміч та втіху її хворобливої старості, дитину, яку Господь подарував їй після тяжкої втрати трьох синів під час громадянської війни. І Дмитро, вдивляючись у скорботні риси її лиця, вслухаючись у її наповнені болем слова, вже розумів, що зробить усе, аби завадити засудженню Тараса Кирилюка до смерті, до страти. Він розумів, що це небезпечно, дуже небезпечно, що має тепер думати не тільки про власну безпеку, але й про Аню, про їхнє ненароджене дитя. Але, з іншого боку, він тепер розумів і те, що просто не зможе жити спокійно, якщо власними руками відправить це напівдитя до страти. То раніше, забруднюючи руки чужою, можливо, невинною кров’ю, він надто тим не переймався, але зараз… Але зараз змінилось щось у самому його серці й чутним зробився голос того, що, ймовірно, було його власною душею, в існування якої він не вірив.

Матері Кирилюка він не сказав нічого, окрім, здавалось, незначних або, навпаки, надто значущих слів.

— Не переймайтесь ви так. Все буде добре.

Сині, пронизливі очі вп’ялись у його, а за мить, наче щось розгледівши в їх темно-сірих глибинах, вона раптом вся обм’якла, й у неї вперше за весь цей час з’явилися сльози. Що то були за сльози — подяки чи то полегшення, Дмитро не зрозумів. Вона мовчки вийшла, але погляд пораненої в саме серце матері, яка всю свою надію покладала на нього, ще довго стояв перед його очима, вимагаючи від нього виконати невимовлену обіцянку, незважаючи на те, що це загрожує смертельною небезпекою не лише йому, Дмитрові, не тільки оцьому наляканому хлопчині, що застиг зараз перед ним на залізному жорсткому стільчику, а і якоюсь мірою Ані та їхній дитині. І саме заради них він має бути надзвичайно обережним.

Дмитро зітхнув, потім глянув на Кирилюка.

— Ну що, ти так і будеш мовчати?

Тарас кинув на нього важкий погляд, у котрому було стільки зневаги, а потім бовкнув:

— Мені нема чого вам сказати.

Дмитро недовірливо підвів брови.

— Зовсім нічого?

Ще один непривітний, вовкуватий погляд.

— Нічого.

Дмитро помовчав, вивчаючи насуплене та невдоволене лице юнака. Як же допомогти йому, цьому хороброму пташеняті, як врятувати?

— У мене сьогодні вранці була твоя мама, — повільно почав Дмитро, і Тарас одразу ж стрепенувся, пожвавішав. Помовчав хвилю, а тоді спитав:

— Як вона?

О, скільки всього було в цьому короткому питанні. Скільки тривоги, скільки турботи та любові.

— Добре, — відкашлявшись, відповів Дмитро, — просила дуже за тебе, і я… — Дмитро помовчав, кинув насторожений погляд на двері, прислуховуючись до чужих кроків та голосів, які то лунали гучніше, то затихали, потім глибоко зітхнув і швидко, поки не виникло зваби роздумати, випалив: — Я пообіцяв їй, що врятую тебе від страти.

— Ні, дякую, — дерев’яним голосом відгукнувся Тарас після довгого мовчання. — Не потрібна мені ваша допомога, я вже краще помру.

Дмитро звузив темно-сірі очі.

— Не довіряєш?

Кирилюк знизав худими плечима.

— Не знаю.

— А ти подумай…

— Нема мені чого думати, — урвав Дмитра Тарас, вогонь в його очах раптом зробився нестерпно яскравим. — Я за Господа помру, як святі мученики в давнину, але ніколи, чуєте, ніколи Його не зречуся, хоч на шматочки мене рвіть, що хочете робіть…

— Дурень ти, — незлобиво вилаяв його Дмитро, з жалем поглянувши на молоде, запальне лице. — Я не відречення тобі пропоную, а допомогу, життя…

Тарас вперто насупив брови.

— А мені для Господа життя не шкода.

— А про матір свою ти подумав?

У синіх очах промайнув гострий біль, і Дмитро зрозумів, що заради матері цей юний мученик відмовиться від небесних вінців, та полегшено зітхнув.

— Подумай, — ще раз вимовив Дмитро, і в кабінеті надовго стало тихо, мов на цвинтарі вночі. Тарас мовчки хмурився, час від часу кидаючи на Дмитра недовірливі погляди. Так повільно протікали хвилина за хвилиною, Дмитро терпляче чекав, розмірковуючи, що має зробити, аби витягнути з могили оце юне, не старше від Ганнусі створіння.

Нарешті Кирилюк важко зітхнув.

— Я згоден, заради мами згоден, — невдоволено промовив він, нервово стискаючи пальці. Потім він кинув на Дмитра гострий погляд. — Але чому ж я маю вам вірити? Може, ви пастку мені готуєте?

Дмитро не зміг втриматись від усмішки.

— А тобі є що втрачати?

Тарас поморщився.

— Ваша правда, немає.

За вікном стрімко темніло, осінній день поволі добігав свого кінця. Скоро мав приїхати з роботи Дмитро, і Ганнуся, виймаючи з духової шафи пухкі та рум’яні пиріжки, з тривогою подивлялась у швидко темніючий проріз вікна. Як чекала вона завжди цих вечорів, коли він повертається додому, як рахувала кожну хвилину до тієї миті, коли відчиняться двері, й з’явиться його ставна, висока постать, і пролунає глибокий, оксамитовий голос. Але то було тоді, вчора, позавчора, усі інші, минулі дні, але не сьогодні, не сьогодні, в цей чорний, моторошний день. Сьогодні вона чекала його з острахом та напругою. Як зможе вона ясно та відверто поглянути в його очі, знаючи, що глибокою прірвою між ними поростає брудна та огидна постать Миколи Прокопенка та його жахлива мова. Як зможе вона безтурботно посміхатися йому, цілувати та приймати його обійми, знаючи, що від її згоди на зраду залежить його життя? Що ще тільки кілька годин тому її юне тіло, що належало тільки йому одному, нахабно облапував чужак, похітливий та огидний. Вона мала прийняти рішення, але ніяк не могла на щось зважитись. Сказати про це Дмитрові? Ні, цього вона зробити не могла, боялась, що той зробить ще гірше. І погодитись на пропозицію Прокопенка — також. Та, з іншого боку, якщо вона не погодиться, то це буде означати смертний вирок для Дмитра.

Що, що ж їй робити?

Ганнуся виймала з дека пиріжки, коли почула, як відчиняються двері й у коридорі пролунали м’які кроки Дмитра. Ганнуся вся напружилась, знаючи, що ще мить — і він зайде до кухні. Двері ледь чутно заскрипіли, й почувся глибокий, коханий голос.

— Невже мої улюблені пиріжки з маком?

Ганнуся, ледь не заридавши, хитнула головою, не обертаючись до нього лицем, і здригнулась усім тілом, коли позаду її охопили за ще тонкий стан сильні чоловічі руки, а чутливої шкіри шиї торкнулись теплі вуста.

— Я надзвичайно скучив, — прошепотів Дмитро, цілуючи її неймовірно ніжно. Ганнуся чесно намагалась потонути в цій ніжності, але згадка про руки Прокопенка, руки, що теж тримали за стан, слиняві губи примушувала напружуватись все сильніше, дерев’яніти в таких жаданих обіймах Дмитра, чого той просто не міг не помітити. — Аню, гей, люба, що з тобою?

Ганнуся відкашлялась.

— А що зі мною? — різкішим, ніж бажалось, голосом запитала вона, відчуваючи, як гучно пролунала в ньому нота роздратування. Відчула й налякалась, що він зараз образиться на таке неласкаве відношення, але Дмитро тільки всміхнувся, поцілував її у вушко й запитав:

— Чергова примха майбутньої матусі?

Ганнуся тільки знизала плечима.

— Напевне.

— Моя чарівна, примхлива дружина, — пробурмотів Дмитро й у наступну мить, обернувши до себе лицем, накрив її вуста палким, пристрасним та водночас ніжним поцілунком. Ганнуся, застигнувши, завмерла в його руках, не відповідаючи спочатку на цю пристрасну ласку, але поступово її тіло розслабилось, відтанула та крижана кірка, що скувала після бридкого словоблуду Прокопенка. Наче відпустило її оте напруження, зробилось набагато легше. Минув вечір, минула й ніч, Дмитро пішов на роботу, занепокоєний станом Звольського, з яким трапився нещодавно серцевий напад. І думки, важкі та неприємні, знову заволоділи нею, ще з більшою силою.

А в другій половині дня вона вже прийняла рішення.

Вона погодиться на бридку пропозицію Прокопенка!

Прийнявши рішення, Ганнуся дещо заспокоїлась, точніше, не заспокоїлась, а зачерствіла внутрішньо, зробилась майже байдужою до всього, навіть до Дмитра. Вона тепер із зачаєною ненавистю дивилась у дзеркало на своє тіло та вродливе лице, зізнаючись собі, що саме через них, через ці ознаки звичної жіночої привабливості та гордості, над її коханою людиною нависла чорна хмара смертельної небезпеки.

Так минуло два жахливих дні.

Прокопенко підстеріг її на третій день біля парку. Вона йшла до річки, бо Ганна Гаврилівна вигнала її прогулятись, заковтнути свіжого повітрячка для дитинки, коли майже наскочила на струнку та пряму постать свого ворога. Побачивши її, він задоволено посміхнувся та мало не промуркотів:

— Я знав, що побачу тебе тут. — Темні, поблискуючі від прихованої пристрасті очі пропекли лице Ганнусі пронизливим поглядом. — Ну що, надумала?

Ганнуся помовчала, потім знехотя кинула:

— Надумала.

Микола ошкірився впевненою усмішкою.

— Ну й що, згодна?

Ганнуся мовчала, втупившись у рівні стовбури струнких сосен за спиною Прокопенка, аби тільки на нього не дивитись й не думати про те, що мало між ними відбутись. Ні, краще взагалі ні про що не думати, перетворившись на бездушну, нечутливу істоту. Її очі були пустими, коли вона нарешті поглянула на Прокопенка.

— Згодна, — витиснула вона з себе, мов повільно, неквапливо плюнула йому прямісінько в оцю огидну пику, побачила, як заблищали його очі.

— Розумна дівчинка, — гигикнув він, мало не вщипнувши Ганнусю за бліду щічку, але та відхилилась, кинувши на нього злий та невдоволений погляд. — Та не наїжуйся ти так, все у нас буде добре. Ну то пішли?

Ганнуся здригнулась.

— Куди?

— До моєї старої кімнати, там нам ніхто не завадить…

— Зараз?

— А чого ж тягнути кота за хвоста? — знову ошкірився Прокопенко посмішкою. Ганя нічого більше не сказала, тільки хитнула головою й уже за хвилину, мов за чужою, спостерігала за собою, тією молодою жінкою, що повільною ходою крокувала за невисоким чоловіком у формі. Наче не вона піднімалась за ним брудними, заваленими сміттям східцями в старому, неохайно пофарбованому темно-синьому під’їзді. Не вона дерев’яними, ослаблими ногами ступала в невеличку, бідно мебльовану кімнату з нерівними коричневими занавісками, прогнутим ліжком та поламаними стільцями. Не вона холодними пальцями, геть забувши, що не можна, брала з його рук склянку зі смердючою горілкою та підносила до блідих, безкровних вуст, стиснутих у злу, тонку лінію, аби тільки якось забутись.

— Вип’ємо за нас, Ганю!

Вона відчайдушно хильнула бридкої рідини та надривно закашлялась, коли горло обпекло пекуче сморідне пійло.

— Дурненька, хто ж так поспіхом горілку п’є, — ласкаво покартав її Прокопенко, і його розпашіле, вдоволене лице раптом опинилось зовсім поряд, і не встигла Ганнуся отямитись, як міцні руки по-хазяйськи охопили її стан та притягнули до дужого чоловічого тіла, а вуста, що тхнули дешевою горілкою, стрімко заволоділи її вустами. І вже не збоку побачила вона себе притиснутою до чужого тіла, а ось тут, біля дверей, нахабно зацілованою коханцем Дарини. То була вона, Ганна. І зрозуміла в ту ж хвилину, що не зможе, ніяк не зможе віддати свого тіла, яке належало одному Дмитрові й більше нікому, не зможе віддати його цьому нахабі. Впершись руками в його тверду, здавалось би, залізну грудину, Ганнуся замотала головою. Але Прокопенко тільки посилив обійми, а тоді Ганнуся, рухома одним тільки бажанням позбутись цих бридких вуст, що вп’ялись у її вуста нахабним, болючим поцілунком, з усієї сили вкусила його, відчувши солонуватий присмак його крові.

— Ти що, сказилась? — заволав Прокопенко, відпускаючи її та хапаючись за немилосердно прокушену губу. На його пальці яскравим полум’ям зачервоніла червона краплинка, а очі недобре сяйнули. — Чого надумала кусатись?

Ганнуся зробила крок назад.

— Я передумала, — важко дихаючи, вимовила вона, з острахом спостерігаючи, як змінюється вираз обличчя Прокопенка.

— Що ти сказала? — тихо й, здалось, спокійно запитав він, але Ганнуся бачила, що за тим спокоєм криється бурхлива хвиля несамовитості.

— Я передумала.

Темні очі Прокопенка зіщулились.

— Передумала вона, — передражнив він її. — А про чоловічка свого ти подумала, що його чекає, а? — він красномовно замовк, не знаючи, що вона вже три довгих дні тільки про це й думає. Але ось зараз, розуміючи, що треба рятувати Дмитра, вона все ж не могла змусити себе зрадити йому, віддатись цьому злодієві. Ні, не зможе вона цього зробити. Хто знає, а раптом Дмитрові вдасться врятуватись, він же у неї такий розумний.

— Чого мовчиш? — невдоволено запитав Микола.

— А я вже все сказала.

Його очі спалахнули недобрим сяйвом.

— Все кажеш, сказала? Ну то послухай, що тобі скажу я. Не хочеш приймати моєї ласки, то й не треба, сам візьму, нікуди ти тепер від мене не подінешся, тут я господар. А майорика твого все одно пов’яжуть і без твоєї згоди. Невже ти гадала, що, отримавши в свої руки такі докази проти нього, я відмовлюсь від них заради розваги з тобою? Помиляєшся, люба. Ти, безперечно, жінка надзвичайно вродлива та бажана, але те, що світить мені зі зникненням Солодова, є набагато важливішим.

Ганнуся, відчуваючи себе так, мов у серце їй увійшов довгий та гострий ніж, спершу застигла біля столу, а потім, застогнавши вголос, кинулась до дверей. Та Прокопенко був насторожі. Його залізні руки знову охопили її з такою силою, що в Ганнусі потемніло в очах й блискавицею сяйнув страх за дитину.

— Кудись зібралась, люба? — пролунав над вухом його зловтішний голос, а шиї торкнулись гарячі вуста. — Не поспішай, моя солодка. Свого чоловіка ти все одно не врятуєш, за ним уже давно стежать, хоч доказів у мене й так вистачає, та все одно. Так що, не поспішай, тим більш, що я не скоро тепер тебе відпущу.

Ганнуся кинула на нього зацькований погляд.

— Ні, відпустіть, відпустіть мене! Ви мені огидні!

— Огидний? — коротко витиснув скрізь зуби Прокопенко, і його руки вп’ялися в тіло Ганнусі кліщами. — Ну що ж, зараз я покажу тобі, яким я можу бути!

Він помовчав, а потім гаркнув:

— Роздягайся!

Ганнуся вперто закинула голову.

— Ні!

— А я сказав — роздягайся!

— Ні!

Прокопенко сплюнув собі під ноги.

— Майорова підстилка, — вилаявся він, а потім зробив до неї короткий, стрімкий крок. Ганнуся, завмерши, дивилась на нього важким, ненависним поглядом. А він підійшов настільки близько, що вона відчула на своєму обличчі його гарячкуватий подих, жар його тіла. — Не хочеш, то й не треба, я сам тебе роздягну, зроблю нарешті те, про що так мріяв.

Рука Ганнусі, наче оживши своїм власним, окремим від неї життям, заковзала поверхнею столу, мов щось шукаючи, а що — Ганнуся й сама не знала. Рука Прокопенка, з несподіваною ніжністю погладивши струнку колону її шиї, взялась за комірець сукні. Ганнуся напружилась, не відштовхуючи його, а пальці її, тремтячи, вже охопили масну, ковзку ручку сковорідки, на яку натрапили посеред тарілок та склянок. Не роздумуючи більше, вона міцно стиснула забруднену ручку, й раптом, не дозволяючи собі передумати чи отямитись, підняла руку, і щосили опустила важкий чавун на голову Прокопенка, вкладаючи в удар всю ненависть, яку мала до цієї людини. І побачила, як зовсім поряд його очі розширились від болю. Потім він, обм’якнувши, навалився на неї усім тілом, придавивши до столу.

Ганнуся розтисла пальці, і сковорідка з важким дзенькотом упала на підлогу. Миколу вона відіпхнула, і той сповз слідом за сковорідкою.

— Чи не вбила? — прошепотіла Ганнуся, запитуючи не то тишу навколо себе, не то саму себе, якось байдуже, як це каже доведена до відчаю людина. А потім переступила через нього і кинулась до дверей, гнана страхом за коханого, гнана відчайдушною та запальною думкою — встигнути. Встигнути врятувати, встигнути попередити. Головне — встигнути.

4

Вона не встигла.

Коли Ганнуся, захекана й бліда від швидкого бігу та страху, вбігла до контори НКВС, відіпхнувши від себе охоронця, і кинулась до восьмого кабінету, туди, де сидів Дмитро, на неї чекала страшна картина.

— Дмитре!

Її крик розірвав собою тишу, зловісну й непривітну тишу, що панувала в його кабінеті. І очі, наповнені жахом, увібрали в себе спокійне, хоча й трохи бліде, обличчя Дмитра та блискучі браслети на його руках. Саме вони та ще гурт незнайомих, похмурих людей змусили її закричати, закричати так болісно й страшно, що присутні в кабінеті здригнулись і стрімко обернулись, а в протилежному боці коридору почувся важкий тупіт чобіт. Але Ганнуся не бачила й не чула всього цього — вся увага її була прикута до коханого. Арештований! До кінця життя не забути їй тих темно-сірих очей, що дивились на неї посеред наповненого чужинцями кабінету, немов прощаючись навіки, віддаючи всю силу свого кохання, що яскравим полум’ям горіло зараз у тих очах. Він мовчав, але вона бачила в його рідних очах страх за неї та дитину.

— Що таке? — низьким, доволі гарним голосом запитав високий, тонкий, як жердина, немолодий чоловік, грізно глянувши на ледь живу Ганнусю. — Хто ця жінка?

Молодик з рудим волоссям швидко зиркнув на Дмитра, потім на худого незнайомця і відповів:

— Дружина майора, товаришу полковнику.

Водянисто-сірі очі полковника звузились.

— Колишнього майора, ви хотіли сказати? — зі свистом витиснув він із себе і раптом, одним рухом простягнувши руки до Дмитра, з невимовною зловтіхою зірвав з його плечей погони із зірочками. Потім кивнув на Ганнусю. — А цю істеричну панночку заберіть звідси.

Дмитро кинув на Ганнусю швидкий погляд.

— Аню, йди додому!

Але вона його наче й не чула.

— Ні, не чіпайте мене! — закричала вона, коли її схопили за руки чужі, мов залізні пальці. Вона вп’ялась наполегливим поглядом у неприємне, із загостреними рисами лице незнайомого полковника й швидко заговорила: — Товаришу полковнику, мій чоловік ні в чому не винен, благаю, повірте мені! Це все наклеп Миколи Прокопенка, його ненависть…

Полковник скривив своє загострене лице.

— Досить, пані Солодова, — велів він, і щось знайоме, гуцульське промайнуло в його словах, змусивши Ганнусю здригнутись усім тілом. — У нас достатньо доказів проти вашого чоловіка, аби засудити його до страти, можете бути певні!

Ганнуся відсахнулась.

— Ні, — прошепотіла вона, зазирнувши в холодні, бездушні очі, у яких був написаний вирок. Смертний вирок для Дмитра. Потім глянула на дороге, кохане обличчя, що було таким близьким і водночас недосяжним, таким коханим, і закричала так, що задзвеніло скло на вікнах. — Ні! Ні! Ні!

Залізні пальці вп’ялись у руку з такою силою, що зробилось боляче, але Ганнуся ледь помітила той біль. Вона почала осідати в чужих міцних руках, відчуваючи, як темрява, наповзаючи з усіх кутків, засмоктує її, тягне до неї свої холодні, кістляві руки, стираючи стурбоване лице Дмитра. А там, у тій темряві, вже чекало на неї гаряче, задушливе шепотіння Прокопенка, що тягнув до неї свої пазурі.

— Ганю, солодка моя, — лунало поряд. — Йди, йди сюди, моя панночко!

Ганнуся захитала головою.

— Ні! Ні!

Прокопенко відразу ж зник. А з ним зникло все, залишилась хіба ця темрява, що огортала її м’якою та пухнастою ковдрою.

Отямилась вона несподівано на власному ліжку, й відразу ж перед очима промайнуло те, що сталось у кабінеті Дмитра. Проковтнувши важкий клубок, що став у горлі, вона озирнулась. На порозі, геть нещасна та худенька, вкутана у велику пухнасту хустинку, стояла тьотя Аня. Згорблена, вона скидалась на сіренького горобця.

Ганнуся підвелась на ліктях.

— Тьотю Аню… Діма…

Ганна Гаврилівна схлипнула гірко та ображено, мов мале дитя, й прошепотіла:

— Його забрали, Аню. Та ти й сама знаєш, тебе Петро привіз із контори, геть непритомну і таку бліду, що я не знала, за ким плакати більше — за Дмитриком чи за тобою.

— Дмитрик, — повторила Ганнуся рідне ім’я і хотіла знову закричати, але сил вистачило тільки на слабке закликання: — Дмитрику! Дмитрику!

Ганна Гаврилівна присіла поряд.

— Ганнусенько, що ж нам тепер робити? — з гірким зітханням запитала вона, й Ганнуся побачила, як по її блідих, зів’ялих щоках течуть сльози. А її власні, ті сльози, що вона мала б пролити за чоловіком, застигли всередині неї, вмерзлись в очниці, вперто не бажаючи проливатись.

Сум та горе оселились з того дня у великій, багатій квартирі Солодових. Ганнуся нездужала, лежала майже нерухомо, сухими, запаленими очима втупившись у стелю над собою. Сліз не було, вони просто не текли з її очей, як з пересохлої криниці, але гіркотою підступались до самого горла. Через Петра вони з Ганною Гаврилівною знали, що Дмитра відвезли до Полтави, а вже там… Що саме чекає на нього там, Петро не доказав, але Ганнуся й сама знала, що на нього там чекає.

За два дні приїхала мама, її сердешна, любляча матуся, що кинулась до неї птахою, загрубілими та мозолистими руками підняла її, безвольну та нерухому, притисла до себе так, що аж боляче зробилось. Ганнуся тільки зітхнула, знову відчуваючи себе маленькою дівчинкою.

— Мамо, — зойкнула вона стиха, вдихаючи знайомий запах мами та свіжого молока, — матінко, рідненька!

Ярослава погладила її по спині.

— Ганнусю, донечко, що ж вони з тобою зробили? Ти ж на себе зробилась несхожою, квіточко моя!

Ганнуся поглянула на маму пустими очима.

— Зав’яла твоя квіточка. До часу зав’яла.

— Ганю, та що ж з тобою робиться…

— Нічого, — тихо відповіла Ганнуся, блідою рукою погладжуючи обвітрені та трішки засмаглі материнські щоки, — нічого зі мною вже не робиться… жити просто не хочеться… без нього жити… без Дмитра.

Ярослава перехрестилась, а потім запитала:

— Доню, звідки думки такі? А дитя?

Дитя! Саме воно, ще не народжене, але вже живе під її серцем, воно, часточка Дмитра, єдине, що полишив він їй опісля себе, саме це дитя змушувало її жити. Жити, аби дати життя йому, цьому дитяті, яке, можливо, колись погляне на неї темно-сірими очима Дмитра або ж обізветься його оксамитовим голосом. І вона хотіла жити тільки заради нього, цього дитя, що було дарунком Дмитрового кохання, дарунком його ніжності.

— Дитя, — повторила вона з ніжністю, й лиця її сумного торкнулась лагідна усмішка. — Аби ж ти тільки знала, мамо, наскільки дорогим для мене є це дитятко, заради нього я мушу жити, як би важко мені не було.

Ярослава заплакала.

— Квіточка моя, донечка.

Нещастя ніколи не приходить само, воно, мов сестру, завжди приводить за собою ще якусь біду. До оселі Ганнусі воно привело одразу двох своїх родичок. Спочатку, перехвилювавшись за Дмитра, злягла, а потім тихенько, уві сні, померла Ганна Гаврилівна. З її смертю Ганнуся відчула себе так, наче втратила не просто тітку чоловіка, а рідну, дорогу людину.

А після смерті Ганни Гаврилівни прийшло нове нещастя. Звір, який мовчав до часу, звір, якого Ганнуся ледве не вбила того клятого дня, знов простягнув до неї свої брудні пазурі. І цього разу вони простягнулись до неї, аби завдати останнього вдару. Аби знищити її.

На другий день після похорону Ганни Гаврилівни, коли Ганнуся, мов загнана левиця, закрита в клітці, ходила по великій кімнаті, не находячи собі місця від відчаю та хвилювання, пролунав дверний дзвінок. У коридорі почулись голоси, й за хвилину до кімнати увійшов дядько Данило, а за ним мама, витираючи руки фартухом, з тривогою вдивляючись у його високу постать.

— Ганю, — почав дядько стурбованим голосом, — ти маєш зараз же почати збирати необхідні речі…

Ганнуся зупинилась.

— Чому? — запитала тихо, але байдуже.

Дядько Данило наморщив лоба.

— Микола, — вимовив він, і Ганнуся відчула, як застигає в жилах кров. — Він отямився, а до цього пролежав декілька днів непритомним, його знайшла колишня сусідка там, де він раніше жив. На нього хтось напав, ударив по голові, і ось сьогодні він отямився й звинувачує в нападі тебе, Ганю.

Ярослава закрила рота рукою.

— Доню…

— Це правда, — спокійним, байдужим голосом обізвалась Ганнуся. — Прокопенка вдарила я.

Дядько Данило нахмурився ще більше, а мама зблідла, простягнула до Ганнусі тремтячі руки.

— Доню, як же ти так…

— Так, мамо, сковорідкою. І не жалкую жодної хвилини, краще б убила звіра, та живучим виявився. Це він, він доніс на Дмитра, це він зруйнував моє життя, пес поганий, змій підколодний.

Дядько Данило помовчав, потім промовив:

— Ну, як би там не було, зараз тебе можуть заарештувати, враховуючи те, що ти є дружиною зрадника…

Ярослава застогнала, а Ганнуся відповіла спокійно, з байдужістю, яка так лякала матір.

— Нехай заарештовують.

— Доню! — простогнала Ярослава.

— Ганю, — протягнув дядько Данило, поглядаючи на Ярославу, яка тихо плакала, закривши лице руками, — послухай мене, Ганю, я розумію, що тобі зараз дуже важко, але ж подумай про дитя в тебе під серцем, зрештою, подумай про маму, як вона зможе пережити твій арешт?

Ганнуся втомлено зітхнула.

— Ну й чого ви від мене хочете?

— Я хочу тобі допомогти.

— Як?

— Допомогти втекти до Харкова, там у вас з мамою є родичі. Я все влаштую, а допоможе нам Петро, він вивезе тебе ввечері з міста.

Ганнуся з сумнівом похитала головою, не вірячи в успіх цього задуму, однак погодилась.

Залишок дня в них із мамою пройшов у зборах. А за годину до того, як мав приїхати Петро, у двері наполегливо, протяжно задзвонили. Ярослава вся раптом зблідла, затремтіла, кинувши на Ганнусю тривожний погляд.

— Відчини, мамо!

Ярослава захитала головою.

— Ні, доню. Що ти? А якщо то ті люди, прийшли тебе арештовувати? Данило так не дзвонить.

Ганнуся важко зітхнула.

— Мамо, — простягнула вона, — невже ти думаєш, що цих людей зупинять зачинені двері? Та вони їх просто виб’ють.

Ярослава перехрестилась, захлипала, але відчиняти-таки пішла. У коридорі зачувся її голос, а ще чоловічі різкі голоси. Ганнуся застигла в кріслі, готова зустріти тих, від кого тепер буде залежати її доля. І вони увійшли, увірвались гомінкою юрбою, а серед них той, кого вона тепер ненавиділа більш за все. Полковник Збограч, ще один гуцул, ще один звір в людському обличчі. Він господарем увійшов до кімнати, високий та хворобливо худий, з високо задертою головою, а тонкий ніс його нервово посмикувався, ніби зачув щось таке, що дуже йому не сподобалось. Пройшовши кімнатою та охопивши уважним поглядом меблі та посуд у шафах, він зупинився прямо перед Ганнусею. Вона важким поглядом сковзнула по його худорлявій постаті й глянула в очі своєму ворогу.

Його тонкі вуста розтягнула неприємна посмішка.

— Доброго дня, пані Солодова.

Ганнуся на посмішку не відповіла й не привіталась, тільки поглянула зневажливо. Та Збограч майже не звернув на те уваги, все також неприємно посміхаючись, він охопив поглядом Ганнусю, вдягнену в теплу синю сукню з тонкої вовни, знов посмикав носом і поглянув на валізку, що стояла біля столу.

— Зібрались куди, пані Солодова?

Ганнуся відповіла неприязним поглядом.

— А вам що до того?

Збограч насмішкувато зацокав язиком.

— Яка непривітність, пані Солодова, яка непривітність! А я ж усе маю знати, робота вже в мене така. — Його очі недобре звузились. — То куди зібрались?

— Це що, допит?

— Допит.

— Тоді я вам нічого не скажу, — тихо відповіла Ганнуся, відчуваючи, як прокидається все її єство, але прокидається тільки для одного — почуття ненависті до цього чоловіка.

Збограч підвів брови.

— Он воно як? Ну-ну, можете поки помовчати, тільки прошу вас зібратися й пройти з нами.

Ганнуся глянула прямо в його водянисто-сірі очі.

— Я що, заарештована?

— Так, ви заарештовані на підставі звинувачення лейтенанта Прокопенка за завдання йому важких тілесних ушкоджень.

За його високою спиною голосно зойкнула мама, а потім зачувся її тихий та сповнений гіркоти плач. Збограч кинув на неї погляд через плече.

— Хто це така?

— Моя мама, — відповіла Ганнуся, з болем поглянувши на маму, котра, притулившись спиною до стіни, плакала, закривши лице своїм фартухом.

— Мама, мама, — простягнув Збограч, знову поглянувши на Ярославу. — Нервова у вас мама, то, певне, родинне? — запитав він, але Ганнуся промовчала, тоді він рішуче додав: — Ну що, пані Солодова, ходімо, чи вас силою вивести?

Ганнуся підвелася. Невеличка зростом, вона була йому ледь по груди, але гордовито закинувши голову, поглянула зневажливо та неприязно.

— Сама піду, — витиснула скрізь зуби. Страху не відчувала. Взагалі мало що відчувала вона тоді, окрім ненависті та болю за мамою та Дмитром. Пройшла кімнатою, пригорнула до себе маму.

— Не плач, мамочко, не треба!

Ярослава охопила її тремтячими долонями.

— Ганнусю, донечко, — видихнула вона тільки, але скільки болю було в тих словах, скільки муки, що в Ганнусі запекло у грудях. Вона примусила себе відпустити тендітну постать мами, що здригалась у риданнях, і зазирнула в залиті сльозами, але все ж гарні очі, вродливе округле лице.

— Все буде добре, мамо, — прошепотіла вона, понад усе бажаючи заспокоїти маму, хоч відчувала, що сама говорить неправду. Та яке там вже може бути добро, коли сама не знає, що на неї чекає, коли Прокопенко важко дихає в спину.

— Ганнусенько, — майже простогнала Ярослава, і Ганнуся знову хотіла її обійняти, але чужі руки відштовхнули до дверей, й вона зрозуміла, що чемність і люб’язність Збограча на цьому скінчились. Такою вона й залишилась у її пам’яті, люба мама, в старенькій сірій сукні, білому фартушку, з обличчям, залитим рясними сльозами, та горем у великих блакитних очах.

Її вивели на східці, де вже чатувала розлючена, розпатлана Дарина, на щоках у неї палали дві яскраво-червоних цятки.

— Негідниця, — зашипіла вона, як тільки побачила Ганнусю, — мало тобі було Солодова, вирішила й мого Миколу звабити?

Лице Ганнусі закам’яніло.

— Не вабила я його…

— Неправда, — закричала Дарина, аж підскочивши на місці, — він сам мені розповів, а я йому вірю більше, аніж тобі. Тільки за що ж ти його вдарила, га? Ти ж вбити його могла, тварюко! Та за це тебе згноять, закатують… — Вона ще продовжувала кричати, але Ганнуся вже не слухала, просто обернулась до неї спиною та пішла вниз східцями.

У відділку вона пройшла за Збограчем довгим коридором і тільки ледь помітно здригнулась, коли перед нею з моторошним брязкотом відчинились двері камери.

— Прошу, пані Солодова, — неприємно усміхнувся Збограч.

Ганнуся кинула на нього важкий погляд і зайшла до темної, ледь освітленої тьмяним світлом камери. За спиною оглушливо зачинились двері. Тепер вони з Дмитром, з її коханим чоловіком, були в однаковому становищі.

Вони були в’язнями!

Потягнулись довгі, тоскні дні, так схожі один на одний, що Ганнусю вже починало нудити від їхнього моторошного тяжіння. На допити викликали разів зо два, а потім забули.

А через три дні прийшли знову.

— Солодова, на допит!

Ганнуся повільно підвелась, мовчки рушила до дверей. Мовчки пройшла за міцним молодиком довгим, похмурим коридором, застигла перед дверима, на яких була вибита цифра 15. Ганнуся чекала, що допитувати її буде, як і того разу, Збограч, той тонкогубий, надутий, мов індик, гуцул з його дратівливою манерою кликати Ганю панею, й похолола, побачивши того, хто мав допитувати.

У кабінеті за столом сидів Прокопенко.

Ганнуся застигла на місці, не в силах поворухнутись, вдивляючись у дещо бліде, але все таке ж нахабне лице свого кривдника, а той тільки зловісно посміхнувся у відповідь, скрививши вуста.

Молодик підштовхнув Ганнусю у спину.

— Проходьте.

Ганнуся змусила себе зробити декілька кроків, переступаючи поріг кабінету, й здригнулась, коли за спиною оглушливо стукнули, зачинились двері, полишаючи її наодинці з Прокопенком, що дивився на неї тепер із вдоволеним виразом хижака, який упіймав здобич. Він насолоджувався її страхом, куштував його на смак і переможно всміхався. Хвилини тягнулись так повільно, що Ганнусі вже здавалось, що вона годину стоїть ось так перед його відвертим поглядом, хоча знала, що минуло не більше п’яти хвилин.

— Ну, здрастуй, Ганнусю, — нарешті вимовив Прокопенко, продовжуючи усміхатись. — Бачу, що ти не чекала мене побачити.

Ганнуся відповіла похмурим поглядом.

— Не чекала.

Він реготнув і відразу ж скривився.

— А я живучий. Мені ще бабця казала, коли я малим ледь не потонув у бурхливій гірській річці, що я живучим буду, мов собака. — Ганнуся нічого не сказала, помовчав і він, продовжуючи роздивлятись її з незрозумілим виразом лиця. — А ти змінилась, Ганю, змарніла, пригасла краса твоя, але не зникла.

Знову мовчання з боку Ганнусі, мовчання, щедро напоєне важкою ненавистю до цієї людини, що занапастила її життя, відібрала в неї чоловіка, а тепер сидить навпроти й посміхається.

Прокопенко підвівся, повільно обійшов стіл, рухаючись надзвичайно обережно. Ганнуся спостерігала за його наближенням з напругою, розуміючи, що не зможе цього разу уникнути його брудних пазурів. Під рукою вже немає сковорідки, взагалі нічого немає, а навколо повно людей, що не її будуть захищати, а цього самовдоволеного негідника. Микола зупинився дуже близько, недозволено близько, нагадавши той день, ту кімнату, де все трапилось, і вона відчула, як стало важко дихати.

Він посміхнувся.

— Ну, Ганю, за ці дні в смердючій камері чи розкаялась ти в тому, що ледь не відправила мене на той світ?

Ганнуся гордовито закинула голову.

— Розкаююсь, — відповіла повільно, і в темних очах Прокопенка промайнуло вдоволення, а потім додала, мов плюнула в лице: — Але тільки в тому, що слабко вдарила й не розчавила вашу огидну пику!

Посмішка повільно сповзла з його тонких вуст, а в очах промайнуло щось холодне і недобре. Він уже не посміхався, а тільки дивився в її стривожені очі. Потім повільно підняв руку, хотів торкнутися обличчям, але Ганнуся відсахнулась з такою відразою, що його рука завмерла в повітрі.

Потім Прокопенко опустив руку.

— Все ще гребуєш мною? — Ганнуся мовчала. — Про Солодова мрієш? Ну-ну, помрій, та він все одно не жилець на цьому світі, можеш бути певною. Та й тебе, якщо будеш викидати подібні колінця, поженуть етапом до Сибіру. А там холодно, Ганю, дуже холодно, й робота така важка, що люди тисячами мруть, не витримуючи. Але… — Він помовчав, роздивляючись її бліде, сумне та змарніле, але все ще таке чарівне лице. А коли заговорив, у його голосі пролунала відверта спокуса. — Та ти можеш уникнути всього цього, Ганю, уникнути, тільки погодившись стати моєю коханкою.

Ганнуся поглянула на нього так, мов він утратив розум, а потім, повільно витискаючи з себе кожне слово, кинула прямо в його самовдоволене лице:

— Ніколи, чуєте, ніколи я не заплямую себе дотиком, близькістю людини, котра безжалісно погубила мого чоловіка! Та я краще згнию в тому Сибіру, ніж дозволю вашим брудним рукам доторкнутися до мене знову!

Лице Прокопенка потемніло.

— Я радив би тобі подумати…

Ганнуся скривилась.

— А й думати нічого, тому що ви мені огидні!

Його рука змією промайнула в повітрі, а потім ударила Ганнусю по обличчі, вдарила сильно, з нестримуваною силою ненависті та люті. Але вона витримала той удар з холодною байдужістю, тільки обпекла, мов вогнем, бридливим поглядом своїх чудових блакитних очей.

— Бодай тобі трясця, — вилаявся скрізь зуби Прокопенко, поморщившись. — Я був ладен вибачити тобі ті махання сковорідкою, але цих слів уже не вибачу! Ти загнешся, працюючи в таборі, перемерзаючи в холодних бараках, недоїдаючи та недопиваючи! Ти перетворишся на страховисько, на яке, я ще подумаю, чи глянути мені, чи ні. І тоді ми ще побачимо, хто кому огидним буде, моя чарівна Ганнусю! — Останні слова він майже прогавкав, напружившись так, що стало видно жили на лобі. А потім раптом зблід, весь скривився, швидко вхопився за голову і гукнув: — Назаренко!

За спиною Гані заскрипіли двері, й почувся молодий голос.

— Кликали, товаришу лейтенанте?

Прокопенко махнув рукою на Ганнусю.

— Відведи її до камери!

Ганнуся востаннє обпалила його поглядом.

— Ви не зможете відправити мене в заслання тільки тому, що я сковорідкою, обороняючись, пробила вам голову, — сказала вона на прощання, хоча знала, що цьому покидьку вистачить підлості зробити що завгодно, навіть засадити за вкраденого кухля. А якби він ще знав про Галину.

Микола хижо усміхнувся.

— Можеш бути певна, я знайду привід. Враховуючи те, що ти дружина такого зрадника, як Солодов. А зараз прощавай, Ганю, та готуйся до довгої дороги… — Він не договорив, болісно скривившись, і поліз до кишені, кинувши охоронцю: — До камери її!

Після цього дня її почали по три дні поспіль викликати на допити. Допити ці були одноманітними та якимись безглуздими, вони повторювались, Ганнусі почали приписувати неіснуючі дії, від яких вона спочатку відмовлялась, а потім, втомившись, тільки відмовчувалась.

На десятий день їй нарешті оголосили вирок.

Охоронець знову привів її до кабінету допитів, де на неї вже чекали полковник Збограч та слідчий Пахоменко, який і допитував її увесь цей час. Збограч указав їй на стілець.

— Сідайте, пані Солодова.

Ганнуся повільно сіла, запитально глянувши на Збограча.

— Пані Солодова, — почав той, прокашлявшись. — Маю вам повідомити, що слідство за вашою справою добігло свого кінця і на його підставі вам винесено вирок. — Він витримав паузу, вдивляючись в лице Ганнусі, яке майже нічого не виражало. Вона просто дивилась на нього з мовчазною втомою жінки, якій до нестями набридло його слідство, а ще більше він сам. — Ви засуджені, пані Солодова, до шести років ув’язнення… — Збограч ще говорив далі, називаючи провину, за яку її засуджено, статтю, ще щось, але Ганнуся вже його не слухала. Так от, довге очікування добігло свого кінця. Її засуджено на довгих шість років. А що ж буде з дитям? Куди його заберуть від неї? До притулку, в жахливе місце, у якому її дитя буде сиротою.

Збограч помовчав, а потім додав:

— Але, зважаючи на ваш стан, вас буде заслано спочатку на проживання до селища Бистре Алтайського краю, а вже після пологів скеровано до виправного табору. Вас відвезуть завтра о шостій ранку.

5

Стояла дощова, пронизливо-холодна осінь. Дощ тільки накрапав, коли Ганнусю вивели з відділку, і вона жадібно вдихнула забуте вже свіже повітря, котре здавалось їй неймовірно прекрасним після смердючого та затхлого повітря камери. Вдягнена в темне пальто з цигейковим комірцем та білу пухнасту хустину, котрі передала мама, вона стояла біля дверей, прощаючись з рідною землею.

— Пішли! — штовхнув у спину охоронець.

Ганнуся зробила декілька кроків, коли за спиною почувся рідний голос.

— Доню! Ганнусенько!

Ганнуся застигла на місці, потім повільно обернулась. Праворуч від східців, притискаючи до себе торбинку, стояла мама. Її нещасна, сумна та люба матінка. Й Ганнуся не втрималась, обернулась та кинулась до мами, не звертаючи уваги на крик позаду:

— Куди? Стій!

Але Ганнуся вже припала до рідних материнських грудей, відчуваючи на своєму лиці швидкі, гарячі поцілунки.

— Мамо!

— Ганнусю! Донечко моя, як ти? Змарніла-то як, зав’яла моя квіточка, — із сумом видихнула Ярослава, обціловуючи Ганнусю. — Данило про все мені розповів, доню, про все. Господи, як же ти там… Як виживеш, та ще з маленьким…

Ганнуся напружено всміхнулась.

— Та вже якось виживу, мамо… — Вона не договорила, тому що грубі чоловічі руки відтягнули її від мами.

— Досить розмовляти! Ми запізнимося на потяг, — прокричав над самим її вухом охоронець.

Ярослава заголосила, не втрималась, але все ж встигла всунути Ганнусі в руки торбинку.

— Доню, домашнє, смачненьке на дорогу, — вигукнула скрізь сльози й зосталась стояти, затуливши рота рукою, аби не кричати. Такою її і запам’ятала Ганнуся, від’їжджаючи геть. Самотня, згорблена постать під рясним дощем. Доторкнувшись до свого лиця, Ганнуся побачила на пальці гарячу краплину сліз. Сліз, яких не було в неї від самого арешту Дмитра.

А потім була дорога. Далека, здавалось, нескінченна дорога на схід, туди, де на неї чекало невідоме життя, де чекало заслання. Її везли в холодному вагоні, у який господарем задував холодний осінній вітер, і Ганнуся постійно мерзла, незважаючи на тепле пальто. А ще їй майже постійно хотілось спати. І більшу частину дороги вона проспала, примостившись на твердій лаві.

Поряд з нею їхали люди. То були й такі ж, як вона, невинно засуджені, кого можна було спізнати по смутному, безнадійному виразі облич, і вже бувалі злочинці, що їх, здавалось, не дуже-то й лякало заслання, на яке їх повільно віз потяг. Вони голосно сміялись, грали в карти — продовжували жити. Ганнуся ж не уявляла собі, як можна сміятись, насолоджуватись життям у таких жахливих умовах, у цьому свинарнику на колесах, де всюди були протяги, знаючи, що везуть їх у заслання в табори, звідки не всі повертались живими. Так минали холодні тоскні дні, що змінювались ще більш холодними, неймовірно довгими ночами, під нестихаючий перестук залізних коліс. Іноді потяг зупинявся й охоронець з рушницею вигукував чиєсь ім’я — їх робилось на одного чи двох менше. Настав день, коли потяг зупинився, у вагоні з’явився охоронець, гукнув:

— Солодова! На вихід!

Ганнуся, ще не до кінця отямившись від сну, глянула на нього з мовчазним подивом, не могла повірити, що виснажлива дорога закінчилась. Вона ледь змогла поворушити замерзлим, задерев’янілим тілом, заслуживши сердитий окрик охоронця.

— Ти там що, заснула? Ворушись давай, немає часу тебе чекати!

Ганнуся примусила себе підвестись з місця й повільно рушила до виходу. Яскраве, але холодне сонце боляче вдарило по очах, що вже звикли до напівтемряви вагону. Вона примружилась, озирнулась довкола і тихенько зойкнула. Сніг! Навколо неї, кришталем виблискуючи на сонці, лежав сніг. І холодно було так, що руки відразу почервоніли. Зима. Навколо стояла справжня зима. І як то було страшно опинитись зимою посеред незнайомого чужого місця, на далекому залізничному вокзалі, по якому діловито снували чужі, зовсім байдужі до тебе люди та неквапливо походжали охоронці з собаками. Один з них, страшного вигляду темнобородий чоловік середніх років та могутньої статі, вдягнений у добротний жупан з вівці та хутряну шапку, зупинився біля Ганнусі й охоронця і запитав несподівано гарним голосом:

— Скільки їх сьогодні?

Охоронець хитнув головою на Ганнусю.

— Ось тільки одна, на Бистре.

Бородань кинув погляд на Ганнусю, потім махнув рукою.

— Ходімо!

Стежками, засипаними снігом, він привів її до якогось приміщення, і Ганнуся нарешті опинилась у теплі. Справжньому теплі. У просторому коридорі, в кутку, топилась велика пічка, котра давала таке гаряче тепло, а не те відлуння, що було у вагоні. Подалі від пічки, за столом сидів темноволосий молодик у формі енкавеесівця, а на лаві біля стіни тулилась купка тепло вдягнених молодих жінок. Молодик підвів очі від паперів.

— Кого ти ще привів, Захаровичу? — Його погляд сковзнув по обвітреному, блідому лицю Ганнусі, сковзнув пильно, уважно. — О, та вони там що, геть показились — таку красуню та на наші морози! І куди її?

Не надто балакучий Захарович відповів коротко.

— На Бистре. Платонович у себе?

Молодик потягнувся.

— У себе, де ж йому бути? — він хитнув головою на купку жіночок. — Поки оцих наполоханих ворон не облаштує, нікуди не поїде. — Молодик знову поглянув на Ганнусю, поглянув із суто чоловічою увагою. — Замерзли, громадяночко?

Ганнуся слабко хитнула головою.

— Замерзла.

— А що ж ви так легко одягнулись для наших морозів? Це вам не Москва, тут посуворіше буде. — Він відкрито посміхнувся. — Та я ось вас зараз чайком гарячим пригощу, вмить одігрієтесь.

— Дякую.

Продовжуючи посміхатись, молодик налив у великий кухоль окропу з щербатого чайника, додав туди заварки, щедро всипав цукру, побовтав ложкою та простягнув Ганнусі. Вона слабко, але вдячно всміхнулась, поглянувши на нього, і обережно взяла в руки кухля з гарячим чаєм. Зробила ковток та аж примружилась від втіхи. Чи думала вона коли, що буде так радіти кухлеві звичайного чаю? Випивши половину кухля, вона сяйнула убік молодика вдячним поглядом. Він же спостерігав за нею з напруженою увагою, а потім захоплено присвиснув.

— Мама рідна, а очі які! Вбитись за такі можна!

Бородань кинув на нього похмурий погляд.

— Слину витри!

Молодик гордовито випростався.

— А що таке? Я чоловік самотній, мені, може, набридло самому, а дім великий, потрібна помічниця…

Охоронець примружився.

— Знаю я твої потреби. На скільки вистачить? Щонайбільше на тиждень, а потім викидаєш чергову помічницю в холодну замерзати, чи не так?

— Так то які були, — заперечив молодик і хитнув головою на Ганнусю. — А це яка, та я ніколи від такої не відмовлюсь.

— Платонович не дозволить, — відповів як відрубав бородань і з подивом поглянув на Ганнусю, яка відсунула від себе недопитий чай. — Пий, чого ти?

Вона холодно поглянула на молодика.

— Напилась уже, — відповіла коротко, відчуваючи, як вся її вдячність зникає, випаровується. Ще тільки одного Прокопенка їй не вистачало. А вона-то вже подумала, що по доброті душевній він її чаєм пригощає, а його доброта, як виявилось, смердить похітливими намірами. Всі вони, ці улесливі мужлани, однакові.

Молодик поглянув здивовано.

— Яка, виявляється, пихата.

— А так тобі й треба, — коротко зауважив бородань і пішов до кабінету. Молодик провів його невдоволеним поглядом.

— От вовчара старий! Пішов цькувати Платоновича.

Ганнуся промовчала. За декілька хвилин черга розійшлась, а коли дійшла до неї, до кабінету її завів сам бородань. Отримавши призначення та документи, Ганнуся вийшла з тим же бороданем на вулицю, де, здавалось, мороз ще більше міцнішав. Охоронець зневажливо поглянув на її одяг, а потім привів до невеличкого будинку, де Ганнуся отримала теплу шубу з хутра якогось невідомого звіра та валянки.

— Ось так у наших краях буде краще.

Ганнуся просяяла вдячною посмішкою.

— Дякую вам!

Він махнув рукою.

— Та за що там вже дякувати. Пішли краще до центру, сьогодні день базарний, знайдемо тобі сани до Бистрого.

На вулиці вже почався кудлатий, неймовірно гарний сонливо-білий сніг, мороз сильнішав ще більше, але тепер Ганнусі було так тепло, що вона те ледь помітила. Сани, що йшли до Бистрого, вони відшукали досить швидко. На них сидів уже літнього віку чоловічок, по носа вкутаний у теплий овечий кожух, він поблискував сірими очима, й блиск той був, певне, від випитої горілки, а не від молодецького запалу. Ганнусю він взяв так нехотя, мабуть, і взагалі б не взяв, якби не чималий кулак бороданя, що промайнув погрозливо перед самим лицем.

— Щоб довіз оцю жінку до самого Бистрого, — з погрозою в голосі схилився той до нього, — й тільки спробуй викинути щось таке дорогою, я тебе де завгодно знайду і ти ще пожалкуєш, що на світ з’явився…

Скосивши погляд на Ганнусю, чоловічок п’яно гикнув.

— Та хіба я що…

— Дивись. — Бородань допоміг Ганнусі влаштуватись на санях, вкутав хутряним відрізком і промовив трішки невпевнено. — Ну, бувай, Солодова, і нехай на тебе чекає удача.

Чоловічок покривив червонощоку пику.

— Та яка в засудженої там удача.

Бородань кинув на нього погрозливий погляд.

— Ти щось сказав?

Візниця налякано захитав головою.

— Ні, ні, нічого.

— Гляди, розумнику. Ну, рушайте!

— Дякую вам за все, — крикнула Ганнуся, й дід молодецьки засвистів, цвьохнув батогом, і пара темних коней весело знялася з місця та понесла сани з великої площі в безкрайній засніжений простір, туди, де на Ганнусю чекала невідомість. Що чекає там на неї, як народить вона, як влаштується, нарешті, в тому невідомому Бистрому?

— Слухай, молодухо, — обірвав її думки дід, який покачувався попереду. — А ти чого сюди загриміла? Така ще молоденька. Вкрала що? Чи вбила кого?

Ганнуся невдоволено поглянула на сутулу спину.

— Сковорідкою вдарила працівника НКВС.

Дід аж присвиснув.

— Та ти що! А за що?

— Руки розпускав надто.

Дід похитав головою.

— Ну й бідова ти дівка.

— Була колись бідова, — пробурмотіла Ганнуся сама собі. І задрімала, зігрівшись чи не вперше за всю дорогу. Сонливість знову опановувала нею, мабуть, через вагітність. А коли прокинулась, не відразу зрозуміла, де знаходиться. Дід попереду був на диво тихим, а ліс, що до цього наступав темною стіною з лівого боку, тепер майже насувався на сани. Коні уповільнили крок і, здавалось, мали намір забігти до лісу, розтанути в ньому, зникнути в непрохідній гущавині. І Ганнуся, невідомо чому, злякалась. Злякалась цього лісу, його темряви.

— Діду! Діду! — загукала вона, але у відповідь з подивом та жахом почула його смачне хропіння. — Гей, діду, ти що, заснув?

У відповідь дід захропів ще смачніше, гучніше.

Ганнуся озирнулась. Прямо перед нею стояв ліс, а позаду білів сніг. Все незнайоме, чуже. Вона навіть уяви не мала, де воно, те Бистре… Раптом коні тривожно заіржали, піднявши голови, а десь у глибині лісу, примушуючи кров застигати у жилах, протяжно та тоскно, пролунало виття.

Вовки!

Ганнуся застигла на місці, вчепившись занімілими пальцями в хутряну накидку. Дід продовжував спокійно хропіти, зігнувшись попереду… Знову завили вовки, але тепер вже ближче… Ганнуся похолола. А що, якщо вони зараз вискочать з цієї темної глибини, вискочать, аби напасти…

Страх примусив Ганнусю діяти швидко. Відкинувши укривало, вона кинулась до діда, що вже почав потроху завалюватись на бік, рішуче вихопила в нього шкіряні ремені та батіг. Не даючи собі отямитись, вона легенько цьвохнула лискучі конячі спини батогом. Коні заіржали, але слухняно звернули в бік засніженої рівнини, в протилежний бік від темного лісу, звідки все ближче лунало протяжливе виття. Кинувши туди швидкий, наляканий погляд, Ганнуся помітила зеленуваті вогники й припустила коней ще сильніше. Вона не думала про те, куди вони їх занесуть, головне — подалі від цього жахливого місця з його вовчими завиваннями. Коні мчали, вітер обпікав її лице вогняним холодом, але вона майже не помічала того.

Через деякий час у неї під руками заворушився дід, обірвавши своє молодече хропіння. Він трішки посидів мовчки, певне, приходячи до тями зі сну, а потім почувся його крик.

— Ти що, скажена бабо, виробляєш?

Ганнуся роздратовано вдарила його батогом.

— Рятую вашу нікчемну шкуру.

— Но-но, ти мені рук не надто розпускай. — Він випростався. — І від кого ж це ти мене рятуєш?

— Від вовків.

— Що таке? — Дід аж підскочив. — Невже заснув трохи? Ну, зі мною то буває, я людина вже літня…

— П’яна до нестями ви людина, а не літня, — заперечила Ганнуся, кидаючи йому батога та ремені. Всівшись на місце, вона озирнулась і ледь не застогнала. Вдалині, біля темної полоси лісу, виднілись три чи чотири сірі постаті та чулось вже далеке виття.

— Хай йому трясця, знову дорогу загубив, — бубнів попереду дід, пошмаркуючи. — Ага, ось тут звернемо праворуч і за якихось сорок хвилин, ну, може, за годину, будемо в Бистрому. Чула, молодухо?

Ганнуся поглибше закуталась у запону.

— Чула, — втомленим голосом відповіла вона, а потім додала: — Ви, діду, більше не посинайте, а то не подивлюся, що немає в мене сковорідки, знайду чим вас обходити. Мені не вперше!

Сутула спина попереду здригнулась.

— От скажена баба! — плюнув він і замовк, похитуючись з боку на бік та спрямовуючи коней вперед.

Ганнуся на мить заплющила очі. Близькість смерті, та ще такої страшної, відібрала в неї останні сили. Знову захотілось спати, але вона знала, що спати не можна. З таким візником засни, то він знову як не до вовків завезе, то до прірви. Тому вона не спала і здригнулась, коли дід крикнув:

— Он воно, твоє Бистре!

Ганнуся поглянула туди, де за безмежною смугою снігу виднілись дерев’яні будинки, що диміли до неба коминами, глибоко зітхнула. Що чекає на неї там? Що за люди там живуть?

Селище Бистре зустріло Ганнусю дзвінким гавканням дворових собак за високими, глухими парканами та тихими, безлюдними вулицями. Вона злізла з саней, стягнувши за собою валізку, розгублено глянула на тиху вулицю.

За спиною хрипко засміявся дід.

— Ну, бувай, молодухо. Хоча я дуже сумніваюсь, що хтось візьме тебе до себе на поселення.

Ганнуся озирнулась.

— Що ви таке кажете?

Дід прижмурив хитруваті очі.

— А те й кажу, що люди тут такі, не полюбляють, знаєш, усяких там засланців і злочинців. Так що, тобі ще дуже й дуже поталанить, коли якийсь дідок пустить тебе хоча б до сараю чи хлівця. — Він зареготів, показавши беззубий та щербатий рот, і замахнувшись батогом, швидко поїхав геть із селища, зоставивши розгублену Ганнусю саму посеред чужого, загубленого в лісах села.

Ганнуся постояла ще, а потім пішла до першого з її боку двору. Повагавшись, вона постукала в добротні, вифарбовані зеленим ворота. І відсахнулась, коли з того боку грізно та гучно загавкав собака. Пройшло декілька виснажливих хвилин, потім за воротами заскрипів сніг під чиїмись важкими кроками. Коли ворота відчинились, Ганнуся побачила перед собою невисокого чоловіка середніх років з неголеним, утомленим лицем. Він поглянув на Ганнусю важким поглядом непривітних темних очей і запитав похмурим, низьким голосом:

— Ну, й чого треба?

Ганнуся сковтнула, а потім прошепотіла:

— Мене відіслали сюди на поселення…

— Злочинців до себе не беру, — відрізав він, не давши їй доказати, й, пронизавши Ганнусю недобрим поглядом, грюкнув перед нею ворітьми.

Ганнуся відчула себе так, мов її вдарили по обличчі.

Проковтнувши клубок образи, що важкою рукою перехопив подих, вона підхопила речі й змусила себе відійти до наступних воріт. Там взагалі ніхто не відгукнувся. У вухах стояло погрозливе попередження діда-візника про те, що ніхто не пустить її до себе. Може, так воно й буде. Вона ще більше переконувалась у то́му, коли в наступних шести дворах теж отримала відмову. Від кого досить ввічливо, а від однієї жінки взагалі отримала погрозу.

— Йди звідси, а то зараз вівчарку нацькую.

Ганнуся вже ледь не плакала. Досить швидко вечоріло, й вона кидала тривожні погляди в бік лісу. Дворів було ще багатенько, та вона чомусь сумнівалась, що хоч в одному з них знайде притулок.

З воріт двору, що був досить ще далеко від неї, вийшла невисока, приємної повноти жінка з відрами й неквапно рушила в її бік. Несподівано в Ганнусі заблищала надія. Коли жінка підійшла ближче, Ганнуся побачила, що вона вже немолода, її округле лице було щедро всипане зморшками. Вона дивилась на неї привітними, світлими очима, а коли наблизилась, відразу ж запитала:

— Що таке, дитино? Чому ти тут стоїш?

Ганнуся відчула, як очі запекло сльозами.

— А мені нема куди йти.

— Нема? — жінка поглянула здивовано. — О, Господи, ти ж, певне, з тих нещасних, яких до нас привозять на заслання?

Ганнуся слабко хитнула головою.

— Так.

— Бідне дитя! — у світлих очах цієї незнайомої жінки засвітилось неприховане співчуття. — Як же ти тут сама, така молоденька. — Вона кивнула в бік дворів. — Певно, й не подумали тебе пустити. Що поробиш, такі вже в нас тут люди. Але Бог їм суддя. Та що я розгомонілась? Ти ледь на ногах стоїш. Ходімо, ходімо, моя голубонько, нема чого тут стояти на морозі, а в мене хатка натоплена, вечеря поспіває. Давай, ходімо!

Ганнуся від полегшення аж застигла.

— Ви забираєте мене до себе? Справді?

— Ну звичайно. Як же я можу тебе тут кинути?

Вона повела Ганнусю до своїх воріт, де на неї відразу ж вишкірив жовтуваті зуби великий вівчур, але жінка кинула на нього невдоволений погляд, і той відразу ж замовк.

Ганнуся увійшла до дерев’яної, збудованої не так, як у них, хати. І відразу ж почула за дверима дзвінкий дитячий сміх.

— Заходь, дитинко!

Благодійниця завела Ганнусю до великої, просторої кімнати. У кутку, біля пічки весело бавилась зграйка діточок різного віку, починаючи з високого хлопчини років десяти й закінчуючи гарненькою рудоволосою дівчинкою рочків зо два. А поряд ще й колиска погойдувалась. Трішки далі, за дерев’яним столом сидів ще досить молодий чоловік з русим волоссям, тримаючи в руках кухля. На Ганнусю він дивився посоловілими блакитними очима, з чого вона зрозуміла, що він був напідпитку. Жінка кинула на нього швидкий погляд, у якому було так багато почуттів, і зачинила за собою двері.

Молодик гикнув, поглянув на Ганнусю з кволим інтересом, а потім запитав хрипким, застудженим голосом:

— І кого це ви, мамо, вже притягнули?

Жінка поставила коло столу валізку Ганнусі.

— А тобі-то який клопіт? — невдоволено відгукнулась вона й обернулась до Ганнусі. — Сідай, дитинко, відпочинь, сідай до пічки близенько та знімай свого кожуха, у нас, бач, як тепло — для діток.

А діточки ті вже дивились на неї широко відкритими від цікавості оченятами, геть забувши про свої забавки.

— Ну, — посміхнулась до Ганнусі нова знайома, — давай знайомитись, голубонько. Мене звуть Марина Гнатівна Черемшова, а то, — вона хитнула головою в бік молодика, котрий наливав собі в кухоль мутну бражку з високого бутля, — горе моє гірке, кара Божа, син Володимир. А ти хто будеш?

Ганнуся зітхнула.

— З України я, з Полтавщини, а звуть мене Ганна… Ганна Солодова, — тихо відповіла вона, спостерігаючи за тим, як син Марини Гнатівни перехиляє в себе кухоль з пекучою рідиною, навіть не скривившись, та занюхає рукавом своєї не надто чистої сорочки. Жах, як же можна стільки пити?

Марина Гнатівна перехопила її погляд, але сказати нічого не встигла. У сінях заскрипіли двері, почулись чиїсь кроки, й у хату поспіхом увійшла миловидна молодиця в сірій хустці, щедро припорошеній снігом. В руках вона тримала цеберко з молоком. Не помічаючи Ганнусі, що примостилась на лаві, вона поставила цеберко на стіл біля дверей й промовила дзвінким, високим голосом, знімаючи засніжену хустку:

— Тільки що приходила Момотова, казала, що тиняється по дворах якась приблуда, ну з тих, засланців клятих, на постій проситься. Та який же дурень впустить її до себе?

Труснувши довгою рудою косою, вона обернулась, і погляд її відразу ж ухопив застиглу, закам’янілу на лаві Ганнусю. Володимир коротко, п’яно реготнув, веселі дітки зачаїли подих, а зелені очі молодиці пропекли Ганю недобрим, неприязним поглядом.

— Так, — нарешті простягнула вона, і в голосі промайнули гнівливі нотки. — Бачу, ви вже проявили свою кляту жалість, виховану попами, та привели приблуду до нас. Чогось подібного я й чекала.

Марина Гнатівна підвелась.

— Людині нема куди йти. Що ж я, мала, по-твоєму, залишити її замерзати? Це, по-твоєму, по-людськи?

— А мені байдуже. Заслужила, то хай терпить. Чому я маю ділити свій дім з якоюсь вбивцею? Не хочу я цього…

Марина Гнатівна кинула на неї твердий погляд.

— Цей дім також і мій, й господаркою тут є я. Хочеш ти цього чи ні, але ця дівчинка залишиться в нас.

— Але ж…

— Досить, Дуню, я вже все сказала. Дитя залишиться!

Зелені очі непокірно зблиснули, Дуня більше не сказала жодного слова, але погляд, яким вона пронизала Ганнусю, змусив ту зіщулитись. Була б її воля, пішла б вона з цього дому, але куди їй іти, вагітній? Ні, заради дитини вона просто повинна залишитись, якою б важкою не виявилась ворожнеча цієї рудоволосої молодухи.

З полегшенням вона пішла за Мариною Гнатівною в кімнату, потім помилась у бані, яка була так жарко натоплена, що аж дух захоплювало. Потім поїла в кімнаті та з насолодою лягла на м’яку — неймовірно м’яку після жорсткої лави вагону — постіль. І майже відразу заснула.

6

Потягнулись довгі зимові дні її життя в родині Черемшових. Дні, коли вона жила дуже схожим на звичне, сільське, життям. Вона вставала вранці, допомагала з обідом, потім щось шила, няньчила діток. Дуняша все ще дмухала на неї недобрим духом, але Ганя намагалась не звертати на те уваги.

Так проходив день за днем, живіт із цим кожним прожитим днем робився в Гані все більшим. Під кінець довгої уральської зими Ганнуся роздобріла настільки, що вже ледь переступала хатою. Дуняша, з огидою вдивляючись у її повне тіло, тільки плювала собі під ноги.

— Тьху, як свиню поросну рознесло, — шипіла вона, — не інакше, як двійню народиш, Нюрко.

Ганнуся, як тільки почула від неї таке, налякано вхопилась за живіт. Та куди ж їй двох, тут одного б зберегти, а що ж вона з двома робити стане? Марина Гнатівна, побачивши в її очах той страх, усміхнулась.

— Аню, люба, то ж добре, якщо Господь поблагословить тебе двома діточками, тож подвійне щастячко тобі буде.

За той час, що була вона на засланні, до неї дійшло тільки два материні листи, інші ж десь загубились. З тих листів дізналась вона, що Дарина з Прокопенком оселились у їхній з Дмитром квартирі. Що батько не бажає про неї навіть чути, заслана в чужу землю, вона для нього мов померла. Як гірко було читати й ці слова, і те, що про Дмитра мама нічого не могла їй сказати, не була відома їй його доля.

Ганнусі, прочитавши про це, хотілось кричати, волати про те, що її така відповідь не влаштовує, що вона бажає почути про зовсім інше, бажає почути про те, що Дмитро живий. Живий так само, як живе у її пам’яті, у її серці.

Отримавши вдруге цю звістку, Ганнуся вся спохмурніла, зіщулилась, відчуваючи, що втрачає ту надію, що тримала її увесь цей час, надію на те, що Дмитрик живий. І навіть Дуняша, зазирнувши у її наповнені невимовним болем, відчаєм очі, промовчала, не вилаяла за розбиту склянку, що необережно висковзнула з її вмить ослаблих пальців.

Марина Гнатівна кинулась до неї.

— Анечко, що з тобою?

— Нічого. Просто, просто… — Ганнуся не договорила, кинулась до кімнати і, впавши на ліжко, заридала. Вся напруга, що накопичувалася в ній весь цей час, виливалась цими сльозами. Десь, можливо, потаємно, в самій глибині своєї душі, вона відчайдушно сподівалась на те, що Дмитро живий, живий, незважаючи ні на що, і так чекала звістки про те від мами.

— Ось, дитинко, випий!

Голос Марини Гнатівни пролунав зовсім поряд, і Ганнуся раптом притихла, жалібно поглянувши на свою рятівницю. Випивши склянку води, вона глибоко зітхнула, а потім тихо промовила:

— Вислухайте мене, Марино Гнатівно!

Марина Гнатівна ласкаво торкнулась її руки.

— Погані новини з дому?

Ганнуся гірко всміхнулась.

— Погані? Так, відсутність новин, на які я так чекала, можна назвати й поганими. — Вона помовчала, а потім тихо, повільно розповіла про все, що важким каменем лежало в неї на серці. І про Гребенка розповіла, і про Галину, і про свою тугу за коханим чоловіком. Марина Гнатівна слухала її уважно, не перебиваючи, а коли Ганнуся нарешті змовкла, ще деякий час сиділа мовчки, тільки вуста її ледь помітно ворушились. Потім тихо запитала:

— А ти не сповідалась у тому, що обірвала чуже життя?

Ганнуся захитала головою.

— Ні. А що, потрібно було б?

— Потрібно. Господу потрібно було твоє покаяння, а коли він не отримав його від тебе, то тоді послав тобі оце все, аби ти покаялась. Та, може, ти не каєшся в тому зовсім?

— Каюсь, дуже каюсь. Але що ж мені тепер робити?

— Я навчу. А коли до нас завітає якийсь засланий священик, то тоді вже й висповідаєшся. А зараз молись, тільки молись, проси Господа простити тобі той гріх і повернути чоловіка. Проси у Господа дива.

Диво трапилось з настанням весни.

Несподівано для себе Ганнуся віднайшла втіху своєму горю саме в молитві. У тих глибоких, сумних та одночасно радісних словах до Бога, котрі почали литись з її серця щедрим потоком. Вона каялась, вона молила Бога не забирати в неї Дмитра назавжди, а повернути. Вона висповідалась старому сивому священику, що завітав до Марини Гнатівни на початку березня, а потім жила, кожною клітиною свого єства відчуваючи наближення дива. З початком весни те передчуття було таким сильним, що вона не могла іноді заснути вночі.

Того дня її серце щеміло з такою силою, що здавалось ще трішки — і воно в неї просто вискочить з грудей. Не в змозі знаходитись на одному місці від того передчуття, Ганнуся, мов зваблена якоюсь невідомою силою, пішла прогулятись за селище, туди, де стрункими колонами було насаджено молоді берези. Утомившись, вона зупинилась біля тонкої берізки, вхопилась за її тонкий стовбурець. Серце тисло в груди з такою силою, що робилось боляче. Замислившись, вона здригнулась усім тілом, коли за спиною захрустів сніг під чиїмись кроками. Серце забилось надзвичайно сильно, мов покотилось кудись донизу, коли вона повільно, обережно обернулась.

На відстані чотирьох-п’яти кроків від неї, з худорлявого бородатого обличчя прямо їй в серце дивились темно-сірі очі Дмитра.

Не в змозі повірити в те, що бачили її очі, Ганнуся з жадібністю втупилась поглядом у худе, виснажене лице, не вірячи в те, що бачила. Диво… Так, то було диво, тому що то справді був він, її коханий Дмитро, який дивився на неї з такою ніжністю.

— Аню! Аню, кохана моя, ти впізнала мене?

Його голос, трішки інший, грубіший та хрипкий розірвав тишу, і в наступну мить Ганнуся опинилась у сильних, таких рідних та жаданих обіймах. Вона припала до нього, вхопила тремтячими долонями кохане лице та видихнула, мов простогнала:

— Живий! Господи, живий! Дякую тобі, Господи!

Вона осипала його лице короткими, жагучими поцілунками, а потім затихла, коли його холодні, трішки шерхлі вуста нарешті віднайшли її. І Ганнуся відповіла на поцілунок, майже задихаючись від щастя.

А потім він розповів їй, як йому вдалось втекти вже в Полтаві, куди його привезли, аби засудити до страти. Машина, що перевозила його та інших в’язнів, перекинулась і загорілась. Почалась пожежа, кричали люди, а він пам’ятав тільки слова немолодого чоловіка, що сидів з ним поряд. Поки приїхала машина з підкріпленням, частина охоронців та в’язнів загинула, а інші втекли. Дмитро несподівано для себе опинився з тим чоловіком у якійсь ямі, що врятувало йому життя. Він знепритомнів, а коли прийшов до тями, то побачив себе в домі, явно сільському. Згодом він дізнався, що то був дім старого священика в селі на Решетилівщині. Як він там опинився, йому ніхто не сказав, але не те було головним, головним було те, що він врятувався, врятувався дивовижним, неможливим чином. Потім вже він ризикнув приїхати до її мами, дізнатись, де вона, а далі довірився давньому товаришу, який йому допоміг.

А тепер він приїхав у цей далекий, небезпечний край, аби забрати її з собою, викрасти із заслання та вивезти за кордон. Бо тут, на рідній землі, йому вже не було життя.

— Аню, ти згодна поїхати зі мною?

Ганнуся просяяла щасливою посмішкою.

— Любий, ти ще й питаєш?

Двадцять років по тому…

Марсель, Франція

— Вам лист, мадам Анно!

— Дякую!

Узявши в листоноші конверт, Ганна зачинила за собою хвіртку і повільно пройшла стежкою, що зміїлась поміж смарагдово-зеленої трави, до невеликого двоповерхового будинку з біло-блакитними стінами й такими ж ставнями. Опустившись у плетене крісло, вона замислено поглянула на конверт, на чіткий мамин почерк, але розкривати його не квапилась. Кожного разу, коли приходили листи від мами, перед Ганною мов оживало минуле, робилось близьким те, що існувало далеких двадцять років тому: рідні Пироги, Кременчук, перші місяці подружнього життя з Дмитром. Яким видавалось воно все нереальним тепер у затишку спокійного життя в Марселі. Вона й досі не втомлювалась дивуватись тому, як змогли вони дістатись Хабаровська, а з нього — вже молодими батьками двох крихіток-близнюків — сина та доньки — доплисти до Франції. Саме ця мандрівка морями і вплинула на майбутнє її коханого Дмитра. Він, колишній майор НКВС, став морським капітаном.

Для життя вони вибрали південь Франції — чудове місто Марсель, де таке неймовірно синє море. Вони з Дмитром пережили багато чого: і невлаштованість перших років, і війну з німцями, і довгі рейси Дмитра. Але поступово життя вирівнювалось, налагоджувалось. За первістками — Настусею та Андрійком — у них уже тут, у Марселі, народилось ще трійко діточок. І ось зараз, у свої неповні тридцять дев’ять, Ганна знову була важка. Важка своєю шостою дитиною. Погладивши округлий живіт, вона всміхнулась. Усміхнулась, пригадавши маму. Маму, яка народила в сорок два.

Коли почалась війна, батька відразу ж забрали на фронт, а за ним пішов і дядько Данило, який не захотів відсиджуватись у затишку свого відділку. Повернувшись через рік з пораненням, він не застав трагічних подій у своїй родині. А трапилось те, що Дарина, ще до війни побравшись з Прокопенком, усе частіше стала ловити його на зраді. З часом він знахабнів настільки, що вже не приховував від неї своїх зрад. А одного ранку майора Прокопенка знайшли з перерізаним горлом біля його дому. Хто це зробив, з’ясувати не вдалось. А Дарина, вагітна від нього, не витримала. Наклала на себе руки.

А за нею померла й тітка Глашка, яка просто не витерпіла цього удару, бо Дарина для неї була усім у житті. Так дядько Данило повернувся додому вдівцем, а за два місяці овдовіла і мама. Батько загинув десь у Польщі, так і не пробачивши Ганні одруження з Дмитром та ненавмисного вбивства Галини. І то було вічним болем її серця, бо батька вона все ж любила.

Згодом мама народила маленьку дівчинку від дядька Данила, Катрусю, справжню втіху для нього після важкої втрати Дарини. До того ж з’явився в них ще один синок. Маленький Петрик Гребенко. Павло теж загинув у війну, Олена Миронівна довго після смерті Галини не прожила… І мама не втрималась, прихистила сирітку.

Тепер Петрик уже перетворився на дужого, зовсім не такого хворобливого, як у дитинстві, юнака, дуже схожого на Павла.

— Мамо, а ми їсти будемо?

З вікна будинку визирнула семирічна Ярослава, найменша, дуже схожа на Дмитра, і посміхнулась мамі.

Ганна посміхнулась у відповідь.

— Зараз, люба, зараз.

Вона поклала лист на стіл і хотіла йти до хати годувати своє дитя, коли заскрипіла хвіртка й у двір зайшов Дмитро. Високий, підтягнутий та русявий, без жодної сивини, у формі капітана. Її любий, дивом врятований Господом, Господом дарований, її коханий чоловік. Він усміхнувся їй на віддалі, а Ганна ніжно посміхнулась у відповідь. Минуле, полишене там, у Союзі, було важким та гірким. Ганна ще по приїзді в Марсель дала собі слово його забути.

І вона забула. Майже забула.

Content

Дарина Гнатко
Проклята краса

Частина перша Ганнуся

1

2

3

4

5

6

7

8

Частина друга Аня

1

2

3

4

5

6

Двадцять років по тому…