Робърт Лъдлъм, Патрик Ларкин

Отмъщението на Лазар

(книга 5 от "Приют Едно")

Пролог

Събота, 25 септември

Недалеч от долината на река Тюли, Зимбабве

Последните лъчи на слънцето изчезнаха и хиляди звезди заблещукаха колебливо на фона на тъмно небе над камениста, безплодна земя. Този район на Зимбабве беше отчайващо беден дори по ниските стандарти на нещастната страна. Почти никъде нямаше електрическо осветление през нощта, съвсем малко бяха павираните пътища, свързващи затънтените селца в южната част на Матабелеленд с широкия външен свят.

Внезапно в тъмнината се появиха фарове на кола и за миг осветиха клонаците на голи, изсъхнали дървета и издигащите се тук-там трънаци и рядка трева. Раздрънкан пикап „Тойота“ се клатушкаше по коларска пътека, спирачките му скърцаха, докато подскачаше по неравния терен. Привлечени от мигащите светлини, рояци насекоми прехвърчаха към пикапа и се блъскаха в прашното предно стъкло.

— Свинщина! — изруга тихичко Жил Феран, борейки се с волана.

Високият брадат французин се наклони намръщено напред, като се мъчеше да вижда през облака прахоляк и летящи бръмбари. Очилата му с дебели стъкла се плъзнаха надолу по носа. Нагласи ги с едната си ръка, докато с другата държеше волана, и отново изруга, след като пикапът едва не излезе от криволичещата пътека.

— Вече трябваше да сме напуснали Булавайо — измърмори той на крехката жена с посивяла коса до него. — Този така наречен път е повече от лош дори на дневна светлина, а сега е кошмарен. Така ми се иска самолетът да не беше закъснял толкова.

Сузън Кендъл сви рамене.

— Ако желанията бяха риби, Жил, досега всички да сме пукнали от отравяне с живак. Проектът ни изисква да доставим новите семена и инструменти, които ни изпратиха, а когато служиш на Мама, трябва да се примиряваш с неудобствата.

Феран се намръщи и си пожела за хиляден път досадната американка да престане да го поучава. И двамата бяха активисти ветерани от световното Движение на Лазар, което се бореше да спаси Земята от безумната алчност на ненаситния глобален капитализъм. Излишно е да се държи с него като досадна учителка.

Дългите светлини на пикапа очертаха силуета на познатите скали край пътя. Французинът въздъхна с облекчение. Наближаваха мястото, закъдето се бяха запътили — малко селце, което Движението на Лазар взе под крилото си преди няколко месеца. Не си спомняше истинското име на селцето. Първото нещо, което двамата с Кендъл направиха, бе да го преименуват на Кусаса (Утре) на местния диалект ндебеле. Името много му подхождаше или поне така се надяваха. Жителите на Кусаса се съгласиха с промяната, както и да приемат помощта на Движението и да се върнат към природосъобразното и екологично земеделие. И двамата активисти вярваха, че с дейността си тук ще сложат началото на възраждането на органичното африканско земеделие — възраждане, основано на пълното отричане на западните токсични пестициди, химически торове и опасни генномодифицирани култури. Американката бе убедена, че нейните пламенни речи са спечелили възрастните в селото. Феран, по природа склонен към цинизъм, подозираше, че щедрите парични дарения на Движението бяха повлияли повече. Няма значение, мислеше си той, целта в този случай ще оправдае средствата.

Пикапът излезе от пътеката и продължи към струпани една до друга ярко боядисани колиби, бараки с тенекиени покриви и оградени кошари за добитъка. Заобиколено от малки ниви, селото Кусаса бе разположено в плитка долина между заоблени хълмове и високи храсталаци. Феран спря пикапа и натисна леко клаксона.

Никой не дойде да ги посрещне.

Той изключи двигателя, но остави фаровете да светят. За миг остана неподвижен, ослушваше се. Чуваше се само лаят на селските кучета. Почувства как косата му настръхва.

Сузън се намръщи.

— Къде ли са се дянали?

— Не знам.

Феран се измъкна внимателно иззад волана. Досега десетки развълнувани мъже, жени и деца трябваше да са ги наобиколили — усмихнати, доволни от натъпканите в каросерията на тойотата издути чували със семена и чисто нови лопати и гребла. Но не се забелязваше никакво оживление сред колибите на потъналото в мрак село.

— Има ли някой там? — провикна се французинът. После се пробва на местния език ндебеле: — Литшоне няни. Добър вечер.

Само кучетата залаяха по-силно срещу нощното небе.

Феран потръпна. Наведе се и погледна вътре в пикапа.

— Нещо не е наред, Сузън. Трябва да се свържеш с нашите хора. Веднага. За всеки случай.

Сивокосата американка го изгледа за миг втренчено, изведнъж очите й се разшириха. После кимна и слезе от тойотата. Работеше бързо. Нагласи сателитния телефон, преносим компютър, който винаги носеха със себе си. Чрез него можеха да поддържат връзка с централата в Париж, въпреки че го използваха предимно за зареждане на снимки и доклади в главната уебстраница на Движението на Лазар.

Феран погледна часовника си. През повечето време намираше Кендъл за ужасно досадна, но когато се налагаше, тя проявяваше завиден кураж. Може би имаше повече смелост от него. Въздъхна и бръкна под седалката за фенера. След като поразмисли, преметна през рамо и дигиталната камера.

— Какво правиш, Жил? — попита тя, набирайки кода на Париж.

— Отивам да огледам наоколо — отговори той рязко.

— Добре, но първо изчакай да се свържа — Кендъл допря сателитния телефон до ухото си. После присви тънките си устни: — Вече са си тръгнали от офиса. Не отговарят.

Феран отново погледна часовника си. Във Франция времето беше само с един час назад, но пък бе краят на седмицата. В момента почиваха.

— Опитай със сайта — предложи той.

Тя кимна.

Феран се насили да тръгне. Изпъна рамене и закрачи бавно към селото. Осветяваше пред себе си с фенерчето, като движеше лъча дъгообразно. Пробяга гущер, уплашен от светлината, и го стресна. Мъжът изруга тихичко и продължи да върви.

Облян в пот въпреки хладния ветрец, той стигна до центъра на Кусаса. Ето го и селския кладенец. Беше любимо място за млади и стари. Всички се събираха край него в края на деня. Освети спечената земя… и замръзна.

Жителите на Кусаса нямаше как да се зарадват на семената и земеделските инструменти, които донесе за тях. Те нямаше да възродят африканското земеделие. Бяха мъртви. Всички.

Феран не можеше да помръдне от ужас. Където и да погледнеше, виждаше трупове. Мъртви мъже, жени и деца лежаха безжизнено на земята. Повечето от телата бяха непокътнати, макар и изкривени от някаква ужасна агония. Други изглеждаха неестествено кухи, сякаш изядени отвътре. От неколцина бяха останали само късове плът и кости сред засъхнали локви от кървава слуз. Хиляди огромни черни мухи кръжаха над разложените трупове, гощавайки се лениво с останките. Близо до кладенеца кученце ближеше разкривеното тяло на малко дете, напразно подканяйки го да стане да си играят.

Жил Феран преглътна с мъка и едва се сдържа да не повърне. С треперещи ръце остави фенерчето, свали дигиталната камера от рамото си и започна да снима. Някой трябваше да документира ужасната касапница. Някой трябваше да информира света за това клане на невинни хора — хора, чието единствено престъпление бе, че се бяха съюзили с Движението на Лазар.

* * *

Четирима мъже лежаха неподвижно на един от хълмовете с изглед към селото. Бяха облечени в камуфлажни униформи в пясъчен цвят и бронежилетки. Очила и бинокли за нощно виждане им позволяваха да наблюдават ясно всяко движение долу, а чувствителни микрофони долавяха всеки звук и го предаваха в слушалките им.

Един от наблюдаващите забеляза монитора.

— Имат връзка със сателита. Могат да ни засекат.

Водачът на групата, огромен мъж с кестенява коса и светлозелени очи, се подсмихна леко.

— Виж ти!

Той се наведе по-близо, за да огледа по-добре екрана. На него се виждаха ужасни сцени — снимките, които Жил Феран беше направил няколко минути по-рано, се зареждаха бавно в уебсайта на Движението на Лазар.

Зеленоокият наблюдаваше внимателно. После поклати глава.

— Достатъчно. Прекъснете връзката им.

Мъжът до него се подчини, бързо набра команда на лаптопа, който носеше. Потвърди командата и изпрати закодирани инструкции до комуникационния сателит високо над тях. След секунда дигиталните снимки, изпратени от Кусаса, застинаха, започнаха да се размазват и после изчезнаха.

Зеленоокият погледна към двамата мъже, които лежаха по корем до него. Бяха въоръжени със снайперни пушки „Хеклер и Кох“ PSG-1, предназначени за тайни операции.

— Убийте ги.

Той фокусира бинокъла за нощно виждане към двамата активисти на Движението на Лазар. Брадатият французин и крехката американка се бяха вторачили невярващо в сателитния апарат.

— Целта е взета на мушка — прошепна единият снайперист и натисна спусъка.

Куршумът калибър 7,62 милиметра проби челото на Феран. Французинът се наклони назад и се свлече на земята, а пръски от кръв и мозък се разхвърчаха по тойотата.

— Целта е улучена.

Вторият снайперист стреля миг по-късно. Куршумът се заби високо в гърба на Сузън Кендъл. Тя падна до своя колега, без дори да разбере какво става.

Високият зеленоок водач на групата скочи на крака. Повечето от хората му, навлекли защитни костюми, вече слизаха надолу по хълма, отнасяйки внушително количество експериментална апаратура. Той включи микрофона и докладва по закодиран сателитен канал:

— Тук е Прайм. Експериментът на терен №1 приключи. Оценка — събирането и обработката на данните вървят по план. — Очите му се спряха на двамата активисти от Движението на Лазар. — СПАРК също задействан… съгласно заповедта.

Първа част

Първа глава

Вторник, 12 октомври

Институт за напреднали технологии „Едуард Телър“

Санта Фе, Ню Мексико

Подполковник Джонатан (Джон) Смит, доктор по медицина, се отклони от шосето при Олд Агюа Фрайа и продължи към главния вход на института. Той присви очи, заслепен от ранната утринна светлина. Вляво от него слънцето тъкмо огряваше заснежените върхове на планината Сангре де Кристо. То освети стръмните склонове, покрити с трепетлики със златистожълти листа, високи борове, елхи и дъбове. По-надолу, в подножието на планината, по-ниските борове, хвойнови дървета и избуял пелин, заобикалящи жълтеникавите тухлени стени на института, все още бяха потопени в сянка.

Някои от протестиращите, които лагеруваха край шосето, се измъкнаха от спалните си чували, за да наблюдават преминаващата кола. Неколцина размахаха написани на ръка плакати: „ПРЕСТАНЕТЕ ДА УБИВАТЕ НАУКАТА, НЕ НА НАНОТЕХНОЛОГИЯТА“ или „ДА ЖИВЕЕ ДВИЖЕНИЕТО НА ЛАЗАР“. Повечето останаха в чувалите. Не им се искаше да се излагат на сутрешния октомврийски студ. Санта Фе се намира на надморска височина седем хиляди мили и нощите тук ставаха все по-студени.

За миг Смит изпита прилив на съчувствие към протестиращите. Дори при включено отопление във взетата под наем кола усещаше студа през кафявото си кожено яке и зеленикавите панталони.

На входа униформен пазач му махна да спре. Джон свали стъклото и му подаде картата си за самоличност. На снимката се виждаше як мъж малко над четиридесетте, чиито високи скули и гладка тъмна коса му придаваха вид на надменен испански роялист. На живо обаче игривите тъмносини очи на Смит разбиваха илюзията за безцеремонност.

— Добро утро, полковник — поздрави пазачът, бивш рейнджър от пехотата, сержант на име Франк Диас. След като провери картата, се наведе и погледна през стъклото на колата да се увери, че Смит е сам. Дясната му ръка бдително стоеше над деветмилиметровия пистолет „Берета“ в кобура на хълбока му. Кобурът бе откопчан, за да може в случай на нужда да измъкне бързо беретата.

Смит повдигна вежди. Мерките за сигурност в института „Едуард Телър“ обикновено не бяха толкова строги, със сигурност не и на нивото на свръх секретните ядрени лаборатории в близкия Лос Аламос. Но президентът на САЩ Самюъл Адамс Кастила щеше да посети института след три дни. А речта му щеше да съвпадне с многолюдния анти технологичен протест. Демонстрантите пред входа тази сутрин бяха само първата вълна от хилядите, които се очакваше да пристигнат от всички краища на света. Той посочи с палец над рамото си:

— Да си виждал някой от онези хора, Франк?

— Не — отвърна Диас. — Но ги държим под око. Момчетата от администрацията са се побъркали от тоя митинг. ФБР казва, че насам се придвижвали някои наистина яки смутители на реда, от онези, които хвърлят коктейли „Молотов“ и чупят прозорци.

Смит се намръщи. Масовите протести бяха истинска съблазън за анархисти с вкус към насилието и разрушението. Генуа, Сиатъл, Канкун и десетина други градове по целия свят вече станаха свидетели на улични битки между смутители на реда с маски на лицата и полицията.

Преглътна проверката, махна за поздрав на Диас и подкара колата към паркинга. Перспективата да попадне сред безредици не го блазнеше особено. Не и когато се намираше в Ню Мексико на нещо като почивка.

Забрави, каза си Смит и се усмихна накриво. Превърни го в работна ваканция.

Като военен лекар и специалист по молекулярна биология той прекарваше повечето време в Института за медицински изследвания в областта на инфекциозните болести към армията на САЩ (АИМИИБ) във Форт Детрик, Мериленд. Пребиваването му в института „Телър“ беше временно.

Отделът за научни технологии на Пентагона го изпрати в Санта Фе да наблюдава и да докладва за работата в три от лабораториите за нанотехнологии. Изследователите от цял свят се конкурираха жестоко да изнамерят практическо и печелившо приложение на нанотехнологиите. Някои от най-способните работеха именно тук, в „Телър“, включително екип от самия институт, от „Харкорт Биосайънсис“ и „Номура Фарматек“. Смит със задоволство си помисли, че Министерството на отбраната всъщност му предоставяше възможност да обогати представите си за най-обещаващите нови технологии на века, при това му плащаше да го прави.

Работата тук бе от неговата област. Терминът нанотехнология включваше невероятно широк диапазон от значения. Основното бе създаването на изкуствени механизми във възможно най-малките размери, които човек може да си представи. Нанометърът е една милиардна част от метъра, около десет пъти по-голяма от атома. Всяко нещо с широчина десет нанометра се равнява на десет хилядни от дебелината на човешкия косъм. Нанотехнологията е конструиране на молекулярно ниво, в което участват квантовата физика, химията, биологията и суперкомпютрите.

Популяризаторите на научни открития разказваха за роботи с големината на няколко атома, които се движат из човешкото тяло и лекуват болести и вътрешни рани. Други караха читателите да си представят информационна банка с размерите на една милионна от зрънце сол, която може да побере цялото човешко познание. Или прашинки, нещо като миньори в атмосферата, които летят кротко из замърсените небеса и ги прочистват.

Смит видя достатъчно много през седмиците, които изкара в „Телър“, за да е наясно, че някои от тези на пръв поглед невероятни измишльотини бяха съвсем близо до действителността. На паркинга той промуши колата между два огромни джипа. Предните им стъкла бяха прашасали — доказателство, че учените или лаборантите, които ги притежаваха, са били в лабораториите през цялата нощ. Поклати одобрително глава. Това бяха хората, които творяха истинските чудеса, при това на диета от силно черно кафе, газирани напитки с кофеин и пакетирани сладкиши от машините за закуски.

Излезе от колата и дръпна ципа на якето, потръпвайки от хладния утринен въздух. После пое дълбоко дъх и долови слаб мирис на огньове и канабис, който вятърът донасяше откъм лагера на протестиращите. Напливът от миниванове, автобуси и автомобили на газ и електричество се увеличаваше постоянно, като потокът се отклоняваше от междущатско шосе 25 по пътя за института. Той се намръщи. Обещаното множество от хора се събираше.

За нещастие потенциално тъмната страна на нанотехнологията подхранваше въображението на активистите и съмишлениците на Движението на Лазар, които се събираха пред телената ограда. Те се ужасяваха от идеята, че маломерни механизми биха могли да проникват свободно в човешките клетки и да променят структурата на атома.

Радикални либертарианци предупреждаваха за опасността от „молекули шпиони“, кръжащи незабелязано във всяко публично или частно пространство. Налудничави конспиративни теоретици пълнеха чатрумовете в Интернет със слухове за тайни миниатюрни машини за убиване. Други се страхуваха, че излезли извън контрол наномашини ще се самовъзпроизвеждат непрестанно, ще се реят из света като безкраен парад от магьосници с летящи метли и най-накрая ще завладеят Земята и всичко на нея.

Джон Смит сви рамене. Човек не може да сложи край на подобни дивашки преувеличения по друг начин, освен с видими резултати. Веднъж хората да видят с очи непротивоестествените облаги от нанотехнологиите, страховете им щяха да изчезнат постепенно. Или така поне се надяваше. Обърна се рязко на токовете си и закрачи към главния вход на института, нетърпелив да узнае какви нови чудеса са сътворили през нощта гениите там.

* * *

На двеста метра от телената ограда Малаки Макнамара се бе разположил с кръстосани крака върху шарено индианско одеяло, постлано в сянката на хвойново дърво. Бледосините му очи бяха отворени, но той седеше тихо, без да мърда. Последователите на Движението на Лазар, насядали наблизо, бяха убедени, че мършавият загорял канадец медитира, възстановявайки духовната и физическата си енергия преди решителната битка. Пенсионираният биолог от горската служба на Британска Колумбия бе спечелил тяхното възхищение с пламенните си призиви за „незабавни действия“ за постигане целите на Движението.

„Земята умира — заявяваше той настойчиво. — Тя се дави в потопа от токсични пестициди и замърсители. Науката няма да я спаси. Технологията няма да я спаси. Те са нейни врагове, източникът на ужаса и заразата. Ние трябва да ги спрем. Сега. Не по-късно. Веднага! Докато все още е останало малко време…“

Макнамара прикри леката си усмивка при спомена за озарените лица, разпалени от неговото красноречие. Той притежаваше много по-голям талант на оратор или проповедник, отколкото си бе представял.

Наблюдаваше оживлението около себе си. Внимателно си подбра този наблюдателен пост. От него се виждаше голямата зелена брезентова палатка, разпъната като команден център от Движението на Лазар. Десетки от ръководните национални и международни активисти работела вътре неуморно на компютрите, свързани с интернет страниците му по целия свят, регистрираха новопристигналите, правеха плакати и знамена, координираха плановете за предстоящата демонстрация. Другите групи от коалицията — „Организъм против технологиите“ — клуб „Сиера“, „Първо Земята!“ и други подобни — също разполагаха със свои командни центрове из непрестанно разрастващия се бивак и Макнамара знаеше, че е на точното място в точното време.

Движението бе истинската сила в протестната акция. Останалите организации за защита на природата и против технологиите бяха дошли само на разходка, опитвайки се отчаяно да задържат своите членове и малкото им останало влияние. Все повече от техните най-запалени привърженици ги изоставяха и се присъединяваха към Движението на Лазар, привлечени от яснотата на целите му и от неговия кураж да се опълчи срещу най-мощните корпорации и правителства в света. Неотдавнашното клане на негови последователи в Зимбабве подейства като още по-притегателна сила за новите съмишленици. Снимки на клането в Кусаса бяха представени като доказателство за страха на „глобалните корпоративни управници“ и техните марионетни правителства от Движението и неговите послания.

Канадецът с кокалесто лице се поизпъна още малко.

Няколко грубовати млади мъже вървяха към зелената палатка, като с мъка си проправяха път през тълпите. Всеки носеше продълговата мъхеста торба през рамо. Движеха се с грациозността на дебнещи хищници.

Един след друг те влязоха в палатката.

— Браво, браво, браво — измърмори на себе си Макнамара. Бледите му очи светнаха. — Колко интересно.

Втора глава

Белият дом, Вашингтон

федерален окръг Колумбия

Изящният часовник от осемнадесети век върху една от извитите стени на Овалния кабинет отмери тихичко дванадесет часа по обед. От тъмносивото небе навън леденостуденият дъжд се изсипваше върху улиците и пръскаше високите прозорци откъм Южната морава. Каквото и да показваше календарът, първите признаци на зимата вече се усещаха в столицата.

Светлината от лампите се отразяваше от очилата за четене с дебели рамки на президента Самюел Адамс Кастила, докато прелистваше свръх секретния доклад на разузнаването с оценка за заплахите, който току-що му донесоха. По лицето му премина сянка. Погледна над голямата маса от бор, която му служеше за писалище. Гласът му бе опасно спокоен.

— Искам да съм сигурен, че ви разбирам правилно, господа. Наистина ли предлагате да отменя речта си в института „Телър“? Само три дни преди да я произнеса?

— Точно така, господин президент. Казано без заобикалки, посещението ви в Санта Фе носи неприемливо високи рискове — отговори хладнокръвно Дейвид Хансън, ново утвърденият директор на Централното разузнаване.

Миг по-късно думите му потвърди и изпълняващият длъжността директор на ФБР Робърт Зелър.

Кастила изгледа за момент двамата мъже, но вниманието му продължаваше да е приковано върху Хансън. Шефът на ЦРУ бе по-печеният от двамата, макар да приличаше повече на дребен на ръст благ колежански професор от 50-те години със задължителната папийонка, отколкото на факир в тайните действия и специалните операции.

Боб Зелър от ФБР беше свестен мъж, но много далеч от неговите познания за дълбоките подводни течения на политическите интриги във Вашингтон. Висок и широкоплещест, Зелър изглеждаше добре на телевизионния екран, но въобще не биваше да го местят от длъжността му на главен прокурор в Атланта, дори и временно, докато Белият дом търсеше човек за поста. Хубавото бе, че бившият строевак от флота и дългогодишен федерален прокурор поне съзнаваше своята безпомощност. През повечето време си държеше устата затворена и накрая подкрепяше онзи, който му се струваше най-убедителен.

Хансън бе пълна противоположност. Ако не за друго, ветерана от ЦРУ го биваше много в политическите игри. Докато в продължение на много години оглавяваше Оперативната дирекция на ЦРУ, той успя да си създаде яки връзки с членовете на комисиите по разузнаването в Камарата на представителите и в Сената. Редица влиятелни конгресмени и сенатори смятаха, че Дейвид Хансън е факир. Това му даваше голямо поле за маневриране, дори си позволяваше да възразява на президента, който току-що го бе назначил да ръководи всички дирекции в ЦРУ.

Кастила отхвърли доклада с оценката на опасностите с думите:

— В този документ виждам само предположения. Онова, което не забелязвам, са точни факти. — Той прочете на глас едно изречение: — „Прехванати разговори от неуточнен източите, но от важен характер показват, че радикални елементи сред демонстрантите в Санта Фе може би готвят насилствена акция — или срещу института «Телър», или срещу самия президент.“

Той свали очилата си за четене и вдигна очи.

— Ще ми обясниш ли за какво става дума на обикновен английски, Дейвид?

— Събираме все повече и повече данни, както от Интернет, така и от подслушани телефонни разговори. Няколко тревожни фрази, отнасящи се до планираната демонстрация, се повтарят отново и отново. Непрекъснато се говори за „голямото събитие“ или „акцията от Телър“ — отговори шефът на ЦРУ. — Моите хора са ги чули и в чужбина. Също и Агенцията за национална сигурност. ФБР прехваща същите приказки и у дома. Така ли е, Боб?

Зелър кимна загрижено.

— И твоите аналитици са се бъхтили за това? — Кастила поклати глава определено разочарован. — Защото хората си разменят имейли за политически протест? — Той изсумтя. — Мили боже, всеки митинг, който може да привлече трийсет или четирийсет хиляди души в Санта Фе, е наистина дяволски голямо събитие! Ню Мексико е моя територия и аз се съмнявам, че някога моите речи са били удостоявани и с половината от това внимание.

— Когато членове на клуб „Сиера“ или на Федерацията за дивата природа говорят по този начин, аз не се притеснявам — каза спокойно Хансън. — Но и най-обикновена дума може да придобие различно значение, когато е изречена от някои опасни групи и индивиди. Смъртоносно значение.

— Имаш предвид онези така наречени радикални типове?

— Да, сър.

— И кои са тези опасни момчета?

— Повечето са свързани по един или друг начин с Движението на Лазар, господин президент — отвърна внимателно Хансън.

Кастила се намръщи.

— Тази песен съм я чувал вече, Дейвид.

Хансън сви рамене.

— Известно ми е, сър. Но истината не става по-малко истинска само защото е неприятна. Погледнати като цяло, разузнавателните ни сведения за Движението на Лазар са изключително тревожни. Движението пуска метастази и от относително мирно политическо и природозащитно обединение постепенно се превръща в нещо далеч по-тайнствено, опасно и смъртоносно. — Той погледна през писалището президента. — Знам, че сте запознат със съответните доклади за подслушаните и прехванатите разговори. Както и с нашите анализи за тях.

Кастила кимна бавно с глава. ФБР, ЦРУ и другите федерални служби за разузнаване държаха под око няколко групи и отделни лица. При надигането на световния тероризъм и разпространяването на технологии за химически, биологични и ядрени оръжия никой във Вашингтон не искаше да бъде хванат неподготвен от неизвестен враг.

— Позволете ми да говоря директно, сър — продължи Хансън. — Според преценката ни Движението на Лазар е решило да постигне своите цели чрез насилие и тероризъм. Реториката му става все по-яростна, параноична и изпълнена с омраза срещу онези, които смята за врагове. — Шефът на ЦРУ подаде лист хартия през писалището. — Това е само един от примерите.

Кастила си сложи очилата и зачете мълчаливо. Устните му се изкривиха от отвращение. Листът бе разпечатка от интернет страницата на Движението, изпълнен със странни снимки на обезобразени и разлагащи се трупове. Заглавието гласеше: НЕВИННИ ЖЕРТВИ НА КЛАНЕ В КУСАСА. Текстът под снимките обвиняваше за избиването на цяло село в Зимбабве финансираните от корпорациите „отряди на смъртта“ или „наемници на американското правителство“. Твърдеше се, че убийствата били част от таен заговор да бъдат осуетени намеренията на Движението на Лазар да възроди природосъобразното земеделие в Африка, които заплашвали американския монопол върху генномодифицираните култури и производството на пестициди. Текстът завършваше с призив за елиминиране на онези, които искат да „унищожат Земята и хората, които я обичат“.

Президентът остави листа на писалището.

— Какви глупости само.

— Така е — Хансън взе обратно листа и го мушна в куфарчето си. — Но за съжаление изключително въздействащи глупости. Поне за аудиторията, за която са предназначени.

— Изпратихте ли екип в Зимбабве да разбере какво точно се е случило в Кусаса? — попита Кастила.

Директорът на ЦРУ поклати глава.

— Това е изключително трудно, господин президент. Без позволение от тамошните власти, които са враждебно настроени, ще се наложи да действаме под прикритие. Но и при това положение се съмнявам, че ще открием много. Зимбабве е тежък случай. Тия селяни може да са убити от всеки — от правителствените войски до върлуващите бандити.

— По дяволите — измърмори Кастила. — Ако хората ни бъдат заловени да душат наоколо без позволение, всеки ще си помисли, че ние сме замесени в това клане и само се опитваме да прикрием следите.

— Това е проблемът, сър — съгласи се Хансън. — Но каквото и да е станало в Кусаса, едно е ясно: ръководството на Движението на Лазар използва инцидента да радикализира последователите си, да ги подготви за по-директни и насилствени акции срещу нас и съюзниците ни.

— По дяволите, мразя подобни неща — изръмжа Кастила. Той се наклони напред. — Не забравяйте, че познавам мнозина от мъжете и жените, които основаха Движението на Лазар. Те бяха уважавани природозащитници, учени, писатели… дори неколцина политици. Искаха да спасят Земята, да я върнат към живота. Не одобрявах много от целите им, но те бяха добри хора. Достойни хора.

— И къде са сега, сър? — попита спокойно шефът на ЦРУ.

— Движението на Лазар бе основано от девет души. Шестима от тях умряха или от естествена смърт, или при подозрителни обстоятелства. Другите трима изчезнаха безследно. — Той се вгледа внимателно в Кастила. — Включително Джинииро Номура.

— Да — отвърна президентът.

Той погледна една от снимките, подредени в единия край на писалището. Бяха направени през първия му мандат на губернатор в Ню Мексико. На тях се виждаше как си разменят поклони с нисичък и по-възрастен от него японец, Джинииро Номура. Номура беше виден депутат от Диетата, японския парламент. Тяхното приятелство, основано на общия им вкус към скоча и откровеността, се запази и след като Номура се оттегли от политиката, за да се насочи към природозащитна дейност.

Преди една година Джинииро Номура изчезна, докато пътуваше за участие в организиран от Движението на Лазар митинг в Тайланд. Неговият син Хидео, президент и изпълнителен директор на „Номура Фарматек“, помоли властите на Америка за помощ в издирването на баща му. Кастила се отзова моментално. От седмици специална група от оперативни агенти на ЦРУ претърсваше улиците и затънтените квартали в Банкок. Президентът дори заповяда да бъдат използвани супер секретните сателити на Агенцията за национална сигурност в издирването на неговия стар приятел. Но нищо не излезе. Никой не поиска откуп. Не откриха мъртво тяло. Нищо. Последният от първите основатели на Движението на Лазар бе изчезнал безследно.

Снимката остана върху писалището на Кастила, за да му напомня колко ограничена е неговата власт.

Кастила въздъхна и отново погледна двамата навъсени мъже, които седяха пред него.

— Добре, казахте каквото имахте да казвате. Лидерите, които познавах и на които вярвах, или са мъртви, или изчезнаха от лицето на земята.

— Точно така, господин президент.

— Което отново ни връща към въпроса кой всъщност ръководи Движението на Лазар в момента — каза строго Кастила. — Да минем директно на въпроса, Дейвид. След изчезването на Джинииро възложих на специален екип да провери Движението въпреки собствените ми лоши предчувствия. Е, хората ти успяха ли да разберат кои са сегашните лидери?

— Не — призна с неохота Хансън. — Въпреки че работиха здраво месеци наред. — Той разтвори ръце. — Почти сме убедени, че властта е съсредоточена у един човек, който нарича себе си Лазар, но не знаем истинското му име, нито как изглежда, нито местонахождението му.

— Не може да се каже, че ме удовлетворява — коментира Кастила студено. — Може би трябва да престанеш да ми обясняваш какво не знаете и да се придържаш към онова, което знаете — Той го погледна под око. — Така ще ми спестиш време.

Хансън се усмихна угрижено.

— Впрегнали сме огромни ресурси — човешки и сателитни, за да се справим със задачата. Също МИ-6, френското главно разузнавателно управление и още няколко западни разузнавателни служби, но през последната година Движението на Лазар целенасочено се реорганизира, за да ни попречи.

— Продължавай — каза Кастила.

— Движението се преобразува в строго затворена и непробиваема структура от концентрични кръгове — заяви Хансън. — Повечето от симпатизантите са във външния кръг. Те действат открито — участват в срещи, организират демонстрации, публикуват листовки и работят по финансирани от Движението проекти по целия свят. Те обслужват и офисите на Движението по света. Но всяко следващо ниво е недостъпно и по-прикрито. Малцина членове на висшите ешелони знаят истинските имена на останалите или се срещат очи в очи. Ръководството комуникира изключително чрез Интернет или с кодирани послания… или чрез комюникета, поместени в уебстраниците на Движението.

— С други думи, класическа клетъчна структура — каза Кастила. — Заповедите се разпространяват свободно по веригата, но никой извън групата не може да проникне лесно в сърцевината.

Хансън кимна.

— Правилно. Има идентична структура с всяка от най-гадните терористични организации. „Ал Кайда“. „Ислямски джихад“. „Червените бригади“ в Италия. „Червената армия“ в Япония. Да не изброявам всичките.

— И досега не сте имали късмета да проникнете във висшия ешелон? — попита Кастила.

Шефът на ЦРУ поклати глава.

— Не, сър. Нито британците или французите, никой. Опитваме, но без успех. И един по един губим най-добрите си източници в Движението на Лазар. Някои се оттеглиха. Други бяха изгонени. Неколцина просто изчезнаха и предполагаме, че са мъртви.

Кастила се намръщи.

— Явно в тая банда хората имат навика да изчезват.

— Да, сър. Твърде много станаха.

Хансън остави неприятната истина да виси във въздуха.

* * *

След петнадесет минути директорът на ЦРУ излезе бързо от Белия дом, слезе по стълбите на Южния вход и се отправи към черната, лимузина, която го чакаше. Мушна се на задната седалка, изчака, докато униформен служител на „Сикрет Сървис“ затвори вратата след него, и натисна интеркома.

— Върни ме обратно в Ленгли — заповяда той на шофьора.

Хансън се облегна на меката кожа, докато лимузината набираше скорост по алеята за автомобили и завиваше към Седемнадесета улица. Погледна към набития мъж с квадратни челюсти, който седеше на седалката срещу него.

— Много си тих днес, Хал.

— Плащаш ми да ловя и убивам терористи, а не да плямпам любезности — отговори Хал Бърк.

В очите на шефа на ЦРУ се прокрадна за миг задоволство. Бърк беше старши служител в Отдела за контратероризъм в Управлението. Той оглавяваше специалната група, разследваща Движението на Лазар. Двадесетте години работа на терен бяха оставили върху дясната страна на врата му белег от куршум и постоянно цинично изражение. Това бе възглед за човешката природа, който Хансън споделяше.

— Някакъв шанс? — попита накрая Бърк.

— Никакъв.

— Мамка му — Бърк се загледа през напръсканите от дъждовни капки стъкла на лимузината. — Кит Пиърсън ще изпадне в истерия.

Хансън кимна. Катрин Пиърсън заемаше същия пост като Бърк във ФБР. Двамата работиха в тясно сътрудничество при подготовката на разузнавателната оценка, която той и Зелър току-що показаха на президента.

— Кастила иска от нас да ускорим разследването на Движението, но няма да отмени пътуването си до института „Телър“. Не и без ясни доказателства за сериозна заплаха.

Бърк отново погледна през прозореца. Устните му бяха присвити в тънка линия.

— Всъщност това означава, че не иска „Вашингтон Поуст“, „Ню Йорк Таймс“ и „Фокс Нюз“ да го нарекат страхливец.

— Ти би ли го направил?

— Не — призна Бърк.

— Тогава имаш двадесет и четири часа, Хал — предупреди шефът на ЦРУ. — Искам двамата с Кит Пиърсън да изровите нещо солидно, което да отнеса в Белия дом. Кастила лети за Санта Фе и ще се изправи лице в лице с протестиращите. Знаеш какъв е президентът.

— Той е един упорит кучи син — изръмжа Бърк.

— Да, именно.

— Добре — отвърна Бърк и сви рамене. — Надявам се и този път да не му теглят куршума.

Трета глава

Институт за напреднали технологии „Телър“

Джон Смит взимаше широките стъпала към горния етаж на института по две наведнъж. Тичането нагоре–надолу по трите етажа бе за момента единственото физическо натоварване, за което имаше време. Дългите дни и нощите, които понякога прекарваше в различните нанотехнологични лаборатории, нарушаваха обичайните му занимания в извънработно време.

Стигна до последния етаж и се спря за момент, доволен, че дишането и сърдечният му ритъм бяха изцяло нормални. Слънцето, което влизаше някак през тесните прозорци на стълбището, затопли приятно раменете му. Смит погледна часовника си. Старши изследователят на „Харкорт Биосайънсис“ му беше обещал „една наистина върховна демонстрация“ на техните най-нови постижения след пет минути.

Там, горе, обичайният шум от долните етажи — звънът на телефоните, щракането на клавиатурите и човешкият говор — не се чуваше и цареше почти църковна тишина. На първия етаж на института „Телър“ се разполагаха кабинети за администрацията, бюфет, компютърен център, помещения за служителите и библиотека с научна литература. Горните етажи бяха запазени за лабораториите на различните изследователски екипи. Подобно на конкурентите си от самия институт и „Номура Фарматек“, „Харкорт“ разполагаше с помещения в северното крило.

Смит тръгна надясно по широк коридор, който минаваше по цялата дължина на продълговатата сграда. Гланцираните кафяви плочки на пода идеално се съчетаваха със снежнобелите гипсови стени. На равни разстояния в малки ниши, заоблени в горния край, бяха окачени портрети на прочути учени — Ферми, Нютон, Фейнман, Дрекслер, Айнщайн и много други, — рисувани от местни художници. Между нишите имаше високи керамични вази с букети от великолепни жълти и бледорозови цветя. Ако човек се абстрахира от огромните размери, мислеше си Смит, мястото изглежда като хол на частен дом в Санта Фе.

Спря пред заключената врата на лабораторията на „Харкорт“ и прокара магнитната си карта през процепа. Лампичката отгоре пресветна от червено на зелено и ключалката щракна. Неговата карта бе една от малкото, кодирана за достъп до всички забранени райони. Конкуриращите се учени и лаборанти нямаха право да навлизат в територията на другите. Нарушителите не ги застрелваха, но веднага им връчваха еднопосочен билет от Санта Фе. Институтът вземаше много на сериозно задължението си да опазва интелектуалната собственост.

Смит прекрачи прага и веднага се озова в напълно различен свят. Тук полираното дърво и текстилните тапети, характерни за старовремския Санта Фе, отстъпваха място на лъскав метал и други материали на двадесет и първи век. Уютът на естествената слънчева светлина и приглушеното осветление беше заменен с ярката светлина от флуоресцентни тръби на тавана. Тази светлина имаше високо съдържание на ултравиолетови лъчи, предназначени да унищожават бактериите по повърхностите. Сякаш лек бриз проникна през ризата му и прошумоля през тъмната му коса. В нанотехнологичните лаборатории се поддържаше известно налягане, за да се минимизира рискът от зараза чрез въздуха от достъпните места в сградата. Филтри със свръхвисока способност за разграждане на въздуха — УЛПА — пропускаха пречистен въздух с постоянна температура и влажност.

Лабораторията на „Харкорт“ се състоеше от серия „чисти помещения“, като всяко следващо имаше по-висока степен на стерилност. Тази периферна част бе като офис, препълнен с бюра и работни маси, отрупани с високи купчини справочна литература, каталози за химикали и апаратура, принтери. По протежение на източната стена огромните от тавана до пода прозорци бяха затъмнени, закривайки живописната гледка към планината Сангре де Кристо.

По-навътре в помещението следваше районът за контрол и подготовка на пробите. Тук имаше лабораторни маси с черна повърхност, компютърни конзоли, по-голямата част от два сканиращи електронни микроскопа и друго оборудване, необходимо за наблюдаване на нанотехнологичните модели и производствените процеси.

Истинската „светая светих“ бе най-вътрешната част, видима само през херметизирани наблюдателни прозорци на стената в дъното. Представляваше камера, пълна с огледално лъскави резервоари от неръждаема стомана; подвижни панели с помпи, смукачи, вентили и сензорни апарати; вертикално издигнати кръгли рамки за осмотични филтри; и купища цилиндри от луцитна пластмаса, пълни с различни видове пречистващи гелове, всичко това свързано с разклонени прозрачни тръби.

Смит бе наясно, че в сърцевината може да се стигне само през поредица от въздушни камери и стерилни помещения. Всеки, който работеше в производствената камера, носеше изцяло стерилни дрехи, ръкавици и ботуши, както и шлем с кислороден апарат. Той се усмихна леко. Ако активистите на Движението на Лазар, които лагеруваха отвън, видеха тези приличащи на извънземни хора, щяха да се потвърдят най-лошите им страхове, че луди учени си играят със смъртоносни отровни химикали.

В действителност нещата стояха точно обратното. В света на нанотехнологията човешките същества бяха източник на опасности и зарази. Люспичка от кожа, фоликула от човешки косъм, издишани частици влажен дъх при най-обикновен разговор или при кихане — всичко това можеше да нанесе големи поразии върху състава на наночастиците чрез изпускане на мазнини, киселини, алкиди и ензими, които да провалят производствения процес.

За щастие по-голямата част от работата можеше да се свърши дистанционно извън камерата и помещенията за контрол и подготовка на моделите. Роботи, контролирани чрез компютри, мобилни апарати и други нововъведения до голяма степен намаляваха нуждата от човешко присъствие в стерилните помещения. Високото ниво на автоматизация в лабораториите на института „Телър“ беше една от най-популярните новости, тъй като даваше на учените много повече свобода на движение, отколкото в други обекти.

Смит мина през лабиринта от бюра във външното помещение и се отправи към д-р Филип Бринкър, старши научен сътрудник на „Харкорт Биосайънсис“. Високият, блед и тънък като върлина учен бе обърнат с гръб към входа и разглеждаше с голямо внимание образите, възпроизвеждани от сканиращия електронен микроскоп, така че изобщо не усети как Джон се приближава.

Главният асистент на Бринкър, д-р Рави Парих, обаче бе нащрек. По-ниският на ръст и мургав молекулярен биолог го забеляза. Тъкмо отвори уста да предупреди шефа си и веднага я затвори с усмивка, след като Смит му намигна и даде знак да мълчи.

Джон застана на две крачки зад двамата изследователи, без да мърда.

— По дяволите, добре изглежда, Рави — каза Бринкър, все още наблюдаващ образа върху екрана пред него. — Човече, обзалагам се, че нашият любим шпионин от МО ще се преклони пред нас, като види това.

Този път Смит не се опита да скрие смеха си. Бринкър винаги го наричаше шпионин. За учения от „Харкорт“ това беше шега, нещо като закачка за ролята на Смит като наблюдател на Пентагона, но Бринкър нямаше ни най-малка представа колко близо бе до истината.

Всъщност Смит бе много повече от военнослужещ и учен. От време на време той изпълняваше задачи на свръх секретна разузнавателна група — Първи секретен отдел, който бе на пряко подчинение на президента. Първи секретен отдел работеше под прикритие, при това толкова дълбоко, че никой от Конгреса и от бюрокрацията във военното разузнаване не знаеше за съществуването му. За щастие работата на Джон в Института бе изцяло научна.

Смит се наведе и погледна през рамото на Бринкър.

— Е, Фил, кое точно ще ме накара да боготворя земята под краката ти?

Изненадан, Бринкър подскочи.

— Исусе! — той бързо се обърна. — Полковник, ако още веднъж ми скроиш този номер, кълна се в Господа, че ще падна мъртъв пред теб. Как ще се почувстваш тогава?

— Ще ми е мъчно, предполагам — каза Смит и се засмя.

— Без съмнение — недоволно отвърна Бринкър. После се оживи. — Но след като не умрях въпреки усилията ти, можеш да хвърлиш едно око на онова, което двамата с Рави сътворихме днес. Наслади се на все още непатентования нанофаг „Модел две Бринкър-Парих“, който атакува ракови клетки, опасни бактерии и други гадости… е, през повечето време.

Смит се доближи и заразглежда внимателно уголемения черно-бял образ на монитора. Той представляваше сферична полупроводникова обвивка, натъпкана отвътре с най-различни сложни молекулярни структури. От индикатора в единия край на екрана разбра, че наблюдава механизъм с диаметър едва двеста нанометра.

Смит вече познаваше общата концепция на изследователския екип от „Харкорт“. Бринкър, Парих и останалите бяха насочили усилията си към създаване на медицински наномеханизъм — „нанофаг“, както го наричаха, — който да издирва и унищожава ракови клетки и болестотворни микроорганизми. Вътрешността на сферата, която разглеждаше, явно бе пълна с биохимични вещества — като фосфатидилзерин и други ко-стимулаторни молекули, чиято функция бе или да накарат клетките мишени да се самоубиват, или да ги маркират за унищожаване от собствената имунна система на организма.

Техният „Модел едно“ се провали при първите опити върху животни, тъй като самите нанофаги бяха унищожени от имунната система, преди да започнат своята работа. Оттогава изпробваха различни конфигурации и материали, опитвайки се да намерят комбинацията, неуловима за естествените защити на организма. От месеци магическата формула им се изплъзваше.

Погледна Бринкър.

— Изглежда почти по същия начин като конфигурацията на „Модел едно“. Какво сте променили?

— Вгледай се по-внимателно в обвивката — подкани го русият мъж.

Смит кимна и се насочи към копчетата на микроскопа. Натисна лекичко бутона и бавно уголеми част от външната обвивка.

— Добре — каза той. — Виждам, че е грапава, а не гладка. Има някакво тънко молекулярно покритие — намръщи се.

— Структурата на това покритие ми се струва ужасно позната… Но къде съм я виждал?

— Идеята хрумна изведнъж на Рави — обясни Бринкър. — И като всички велики идеи е неописуемо проста и направо се набива на очи… Поне след като стане факт. — Той повдигна рамене. — Представи си една малка лоша бактерия — резистентна стафилококова аурея. Как се крие от имунната система?

— Покрива клетъчните си мембрани с полизахариди — отговори веднага Смит. Той отново погледна към екрана.

— За бога…

Парих кимна самодоволно.

— Образците от „Модел две“ са покрити със захар. Точно като най-добрите лекарства.

Смит подсвирна лекичко.

— Това е гениално, момчета. Абсолютно гениално.

— При цялата ни скромност трябва да признаем, че си напълно прав — каза Бринкър. Той сложи едната си длан върху монитора. — Красавецът „Модел две“, който виждаш, трябва да изпълни номера. Поне на теория.

— А на практика? — попита Смит.

Рави Парих посочи към друг високо разделителен дисплей с големината на телевизионен екран. На него се виждаше стъкленица с двойни стени, поставена върху лабораторна маса в съседното стерилно помещение.

— Предстои да разберем точно това, полковник. Работим от трийсет и шест часа без прекъсване, за да произведем достатъчно от новия модел нанофаги за опита.

Смит кимна. Наномеханизмите не се правеха един по един с миниатюрни пинсети и капки лепило с размери по-малки от атома. Те се произвеждаха с десетки милиони или стотици милиони, дори милиарди чрез биохимични и ензимни процеси, строго контролирани с помощта на индекса за водородна химична активност на разтворите рН, температурата и налягането. Различните елементи се създаваха в различни химични разтвори при различни условия. Започваше се в една стъкленица, където се формираше основната структура, после излишъкът се изхвърляше, след това материалът се преместваше в нова химична баня, за да се формира следващата част от механизма. Изискваше се постоянно наблюдение и абсолютно точно спазване на времето.

Тримата мъже се приближиха още по-близо до монитора. В стъкленица с двойни стени имаше десетина бели мишки. Четири от тях бяха летаргични, заразени по лабораторен път с различни по вид тумори. Другите шест, здравата контролна група, се щураха напред-назад, търсейки начин да се измъкнат. Номерирани цветни табелки идентифицираха всяка мишка. Видеокамери и най-различни сензори около стъкленицата бяха в готовност да регистрират всяко явление след началото на експеримента.

Бринкър посочи към малка метална кутия, прикрепена в единия край на експерименталната камера.

— Ето ги там, Джон. Петдесет милиона от „Модел две“ са готови да тръгнат, плюс-минус пет милиона. — Той се обърна към един от лаборантите, който се суетеше наоколо. — Нашите малки рошави приятелчета получиха ли си инжекциите, Майк?

— Съмнявате ли се, д-р Бринкър? Преди десет минути. По една на всеки.

— Нанофагите влизат в инертно състояние — обясни Бринкър. — Вътрешноклетъчната им енергия стига само за това, така че тази част на механизма покриваме със защитен слой.

Смит разбра каква е причината. АТР — аденозин трифосфат — бе молекула, осигуряваща енергията за повечето метаболични процеси. Но АТР започваше да освобождава енергията си в момента, в който влезеше в контакт с течност, а повечето живи организми се състоят главно от течност.

— Значи инжекциите са нещо като ритник за начало? — попита той.

— Точно така — потвърди Бринкър. — Инжектираме уникален химичен сигнал на всеки опитен субект. След като някой от пасивните сензори на нанофага улови този сигнал, защитният слой се отваря и течната среда активира АТР. Нашите малки машинки се задействат и тръгват на лов.

— Значи защитният слой играе също и ролята на предпазен механизъм — осъзна Смит. — В случай, че някой от „Модел две“ попадне не където трябва — да речем у някой от вас.

— Точно така — потвърди Бринкър. — Без уникалния химичен сигнал нанофагът не се активира.

Парих не бе толкова сигурен.

— Има малък риск — предупреди той. — Винаги има известен процент на грешка в нанофага.

— Което означава, че понякога защитният слой не се образува както трябва? Или сензорът пропуска, или улавя грешен сигнал? Или се задействат други биохимични вещества от вътрешността на нанофага?

— Нещо такова — каза Бринкър. — Но процентът на грешка е много малък. Невероятно малък, почти нулев. — Той сви рамене. — Освен това тези неща са програмирани да убиват ракови клетки и болестотворни бактерии. На кой му пука, ако някои се заблудят и се помотаят минута — две.

Смит повдигна вежди скептично. Сериозно ли говореше Бринкър? Малък риск или не, главният изследовател на „Харкорт“ звучеше доста небрежно. Добрата наука бе изкуството да полагаш неимоверни усилия. Тя не допускаше пренебрегване на потенциалните рискове за сигурност, независимо колко нищожни са те.

При вида на изражението му ученият се разсмя.

— Не се коси, Джон. Не съм луд. Е, не съвсем. Държим под строг контрол нашите нанофаги. Те са добре и правилно структурирани. Освен това Рави е до мен през цялото време. Разбра ли?

Смит кимна.

— Просто проверявам, Фил. Ако искаш, го отдай на моята подозрителност, нали съм шпионин.

Бринкър му пусна широка усмивка. После погледна лаборантите, които стояха до различните конзоли и монитори.

— Всички ли са готови?

Всички вдигнаха по един палец.

— Добре — каза Бринкър. Очите му блестяха от възбуда.

— Първи експеримент върху опитен жив организъм с нанофаг „Модел две“. Три, две, едно… сега!

— Нанофагите освободени — измърмори единият от лаборантите, наблюдавайки кутията.

За няколко минути сякаш не се случваше нищо. Здравите мишки тичаха насам-натам напосоки. Болните стояха на място.

— АТР енергиен цикъл завърши — обяви накрая друг лаборант. — Жизненият цикъл на нанофага завършен. Опитът с живите организми завършен.

Бринкър пое дълбоко дъх и погледна към Смит триумфално.

— Ето, полковник. Сега ще упоим рошавите приятелчета, ще ги отворим и ще проверим какъв процент от раковите клетки е унищожен. Ако питате мен, мисля, че ще сме близо до стоте процента.

Рави Парих продължаваше да наблюдава мишките. Изведнъж се намръщи.

— Мисля, че имаме издънка, Фил — каза той тихичко. — Погледни опитен обект пет.

Смит се наведе, за да види по-добре. Мишка номер пет бе една от най-здравите в контролната група. Тя се движеше особено, блъскаше се в останалите животинки, отваряше уста и я затваряше бързо. Изведнъж падна на една страна, поразена от явна агония, и застина.

— Мамка му! — викна Бринкър, зяпнал невярващо умрялата мишка. — Това не го очаквахме.

Джон Смит се намръщи, решавайки на мига да провери отново процедурите за сигурност на „Харкорт Биосайънсис“. Дано да бяха толкова строги, колкото твърдяха Парих и Бринкър, и онова, което уби здравата мишка, да си остане заключено вътре в тази лаборатория.

* * *

Наближаваше полунощ.

На километър и половина на север светлините на Санта Фе озаряваха в топъл жълт цвят ясното и студено нощно небе. На последния етаж прозорците върху фасадата на института „Телър“ светеха зад спуснатите щори. Прожектори, закачени на покрива, пускаха дълги черни сенки през двора. Покрай северния край на оградата ниските борове и хвойнови дървета бяха потопени в мрак.

Паоло Понти се промъкна по-близо до оградата през високата изсъхнала трева. Той лазеше по земята, като внимаваше да не излезе от сянката, където черната му фланела и тъмни джинси го правеха почти невидим. Италианецът беше на двадесет и четири години, строен и атлетичен. Преди шест месеца, уморен от живота си на студент, живеещ от помощи, се присъедини към Движението на Лазар.

Движението даде смисъл на живота му и цел, изпълни го с емоции, каквито не бе сънувал. Първоначално тайната клетва, която положи, да опазва Майката Земя и да унищожава враговете й, му се стори мелодраматична и смешна. След това обаче Понти прегърна целите и идеите на Движението със страст, която изненадваше всички, които го познаваха, както и самия него.

Паоло погледна през рамо и забеляза смътната фигура, която пълзеше отзад. Запозна се с Одри Кравиц на митинг на Движението на Лазар в Щутгарт преди няколко месеца. Двадесет и една годишната американка пътуваше из Европа — подарък от родителите й по случай нейното дипломиране. Отегчена от музеите и църквите, тя отиде на митинга от скука. Но тази прищявка промени целия и живот, след като Паоло я вкара в леглото си, а после и в Движението.

Италианецът се обърна, усмихвайки се самодоволно. Одри не беше красива, но притежаваше формите, които трябваше да притежава една жена. Още по-важно, нейните богати и наивни родители й даваха щедра издръжка, която осигури самолетните билети за нея и Паоло до Санта Фе за участие в протеста срещу нанотехнологията и покварения американски капитализъм.

Паоло допълзя внимателно до оградата. Погледна през телената мрежа. Кактусите, избуялият пелин и дивите цветя, засадени там да разнообразят пейзажа в сухата местност, щяха да послужат като прикритие. Погледна светещия циферблат на часовника си. Следващата патрулна обиколка на охраната на института щеше да е най-рано след час. Идеално.

Италианският активист отново докосна оградата, този път стисна с пръсти металните връзки да провери здравината им. Кимна, доволен от откритието си. Ножиците за тел, които носеше, щяха да свършат работа.

Дочу силен пукот зад себе си — звук като при кършене на дебел клон от силни ръце. Понти се намръщи. Понякога Одри се мъкнеше с грациозността на болен от артрит хипопотам. Той обърна глава и погледна през рамото си, за да й се скара.

Одри Кравиц лежеше извита на една страна сред високите бурени. Главата й се бе отпуснала под ъгъл, очите широко отворени и замръзнали завинаги от ужас. Вратът й бе счупен. Тя беше мъртва.

Стреснат, Паоло Понти се надигна и седна на земята. В първия миг не можа да разбере какво става. Отвори уста да извика… и огромна ръка го сграбчи за лицето, изви назад главата му, заглушавайки вика му. Последното, което младият италианец усети, бе непоносима болка от забито леденостудено острие дълбоко в гърлото му.

* * *

Високият кестеняв мъж измъкна бойния нож от гърлото на мъртвия и го избърса в гънките на черната фланела на Понти. Зелените му очи блестяха.

Огледа се да види къде лежи момичето, което уби преди това. Две облечени в черно фигури ровичкаха из раницата, която момичето тътреше след себе си.

— Е?

— Какво очакваш, Прайм? — дочу дрезгав шепот. — Екипировка за катерене, спрейове с флуоресцентна боя. И знаме на Движението на Лазар.

Зеленоокият мъж поклати учудено глава.

— Аматьори.

Един от хората му коленичи до него.

— Какви са заповедите?

Гигантът сви рамене.

— Почистете тук. После заровете телата на друго място, където да ги открият.

— Скоро ли трябва да ги открият или по-късно? — попита мъжът тихичко.

Едрият оголи зъбите си в мрака.

— Утре сутринта.

Четвърта глава

Сряда, 13 октомври

„Предварителният анализ показва, че няма замърсяване в първите четири химични бани. Данните за температурата и рН също са в очакваните норми…“

Джон Смит се облегна назад и прочете онова, което току-що бе написал. Очите му се затваряха. Стоя буден почти през цялата предна нощ, преглеждайки биометричните формули и процесите за изграждане на нанофага с Фил Бринкър, Рави Парих и останалите от екипа. Засега грешката, която провали първия експеримент с нанофаг „Модел две“, им убягваше. Изследователите на „Харкорт Биосайънсис“ вероятно още се мъчеха, проверявайки отново и отново разпечатките и данните от теста. След по-малко от четиридесет и осем часа президентът щеше да пристигне, за да похвали както тяхната работа, така и на останалите лаборатории в института „Телър“, и напрежението бе огромно. Никой от корпорацията „Харкорт“ не искаше в медиите да се появят снимки на тяхната нова технология „за спасяване на човешкия живот“, която убива мишки.

— Сър?

Джон Смит се дръпна от монитора на компютъра, сдържайки раздразнението си, че го прекъсват.

— Да?

Набит мъж със сериозно изражение, облечен в тъмносив костюм, закопчана до горе риза и вратовръзка в убито червено, стоеше на прага на вратата в малкия му кабинет. Той погледна ксерокопирания лист, който държеше.

— Вие ли сте д-р Джонатан Смит?

— Аз съм — отговори Смит. Изправи тялото си на стола и забеляза леката издутина от кобур под сакото на мъжа. Беше странно. Само униформените служители от охраната имаха право да носят огнестрелно оръжие в района на института. — А вие кой сте?

— Специален агент Марк Фароус, сър. От „Сикрет Сървис“.

Това обясняваше скритото под мишницата оръжие. Смит се поуспокои.

— Какво мога да направя за вас, агент Фароус?

— Страхувам се, че трябва да ви помоля да напуснете кабинета си за малко, докторе. — Фароус се усмихна неспокойно, очаквайки следващия въпрос. — Спокойно, сър, не сте арестуван. Аз съм от отряда за защита. Тук сме да направим проверка на сигурността.

Смит въздъхна. Научните институти ценяха президентските визити, защото в повечето случаи те увеличаваха тяхната популярност в национален мащаб, а и прибавяха нещо към финансите. Но не можеше да се заобиколи фактът, че създаваха огромни неудобства. Проверки за сигурност като тази, претърсване за взривни устройства, потенциални скривалища за убийци и други опасности винаги разстройваха работата на лабораториите.

От друга страна, Смит знаеше, че в задълженията на „Сикрет Сървис“ влиза да опазят живота на президента. За агентите, на чиито плещи падаше тази задача, охраняването на президента в подобна масивна сграда, натъпкана с токсични химикали, контейнери под високо налягане и високоволтово електричество, достатъчно да захранва малък град, бе истински кошмар.

Ръководството на института вече бе предупредило, че предстои щателна проверка от „Сикрет Сървис“. Очакваше се, че тя ще стане на следващия ден — преди пристигането на президента. Растящото множество от протестиращи отвън явно бе накарало „Сикрет Сървис“ да действа по-рано.

Смит стана, взе си якето от облегалката на стола и последва Фароус в коридора. Десетки учени, лаборанти и служители от администрацията минаваха на върволици, повечето с преносими компютри в ръце, за да продължат работата си, докато „Сикрет Сървис“ им позволи да се върнат на работните си места.

— Молим персонала на института да почака в бюфета, докторе — каза учтиво Фароус и посочи натам. — Проверката наистина няма да продължи дълго. Не повече от час, надявам се.

Беше около единадесет часа преди обяд. Перспективата да стои в претъпкания бюфет някак си не допадаше на Смит. И без това бе затворен вътре от доста време, а и човек трудно може да диша пречистен въздух и да се налива с кафе часове наред, без да се нервира. Обърна се към агента.

— Ако ви е все едно, предпочитам да подишам чист въздух.

Агентът от „Сикрет Сървис“ протегна ръка да го спре.

— Съжалявам, сър, но не ми е все едно. Заповедите ни са много ясни. Всички служители на института отиват в бюфета.

Смит го изгледа мрачно. Той нямаше нищо против да остави хората на „Сикрет Сървис“ да си вършат работата, но нямаше да им позволи за нищо на света да му нареждат какво да прави. Изчака, докато мъжът махна ръката си от ръкава на коженото му яке, и каза:

— В такъв случай заповедите ви не важат за мен, агент Фароус. Аз не работя в института „Телър“.

Смит отвори портфейла си да му покаже военната си карта за самоличност.

Фароус я погледна. Повдигна вежди.

— Значи сте от армията, подполковник? Аз пък ви мислех за учен.

— И двете съм — отговори Смит. — Изпратен съм от Пентагона. — Той посочи с глава към листа, който мъжът все още държеше в ръка. — Честно казано, съм учуден, че тази подробност не е отразена във вашия списък.

Фароус повдигна рамене.

— Явно някой е пропуснал. Случва се. — Допря радиостанцията до ухото си. — Изчакайте да изясня това с моя началник.

Смит кимна. Всеки отряд на „Сикрет Сървис“ се командваше от отговорен специален агент. Той изчака търпеливо, докато Фароус обясняваше ситуацията на своя началник.

Най-после мъжът му махна с ръка.

— Можете да вървите, полковник. Но не се отдалечавайте много. Ония ненормалници от Движението на Лазар в момента са в лошо настроение.

Смит мина покрай него и се озова в огромното фоайе. Вляво от него едно от трите стълбища на сградата водеше към втория етаж. Вратите от двете страни бяха на кабинетите на администрацията. На отсрещната страна на фоайето мраморен парапет, висок до кръста, отделяше кабинките за регистриране на посетителите и за информация. Вдясно двете крила на дървената входна врата зееха отворени.

След като излезе през нея, по широко стълбище с пясъчен цвят стигна до широката алея за автомобили. Два огромни джипа с табелки на американското правителство бяха паркирани в единия край на алеята, вдясно от стълбите. Втори цивилен агент на „Сикрет Сървис“ стоеше до входа и наблюдаваше фоайето и паркираните отпред автомобили. Носеше слънчеви очила и държеше страховит на вид деветмилиметров автомат „Хеклер и Кох“ МР5. Извърна леко глава и изгледа Смит, който мина покрай него, но после се върна към задълженията си.

Навън Смит спря на стълбището и постоя за миг, радвайки се на слънцето. Времето се затопляше и пухкави бели облачета се носеха лениво по синьото небе. Беше чудесен есенен ден.

Пое дълбоко въздух, опитвайки се да изгони натрупаните токсини от организма си.

„ДА ЖИВЕЕ ДВИЖЕНИЕТО НА ЛАЗАР! НЕ НА НАНОТЕХНОЛОГИЯТА! ДА ЖИВЕЕ ДВИЖЕНИЕТО НА ЛАЗАР“

Смит се намръщи. Ритмичните, напевни скандирания раздразниха слуха му и развалиха моментната илюзия за свобода. Бяха по-силни и по-гневни, отколкото предния ден. Огледа множеството от скандиращи демонстранти, които напираха към периметъра на оградата. Днес като че ли бяха още повече. Вероятно десетина хиляди.

Море от кървавочервени и яркозелени знамена и плакати се надигаше и спадаше в ритъм с всеки рев от тълпата. Организаторите на протеста се суетяха върху подвижна сцена, разположена недалеч от кабината на охраната, и крещяха в микрофона, като докарваха демонстрантите до лудост.

Главната порта беше заключена. Малък отряд охранители в сиви униформи стояха зад нея, нервно оглеждайки скандиращата тълпа. Отвън, малко по-нататък, на шосето за института, Смит забеляза няколко патрулни коли — две от тях с черно–белите маркировки на щатската полиция в Ню Мексико, а останалите с бели, светлосини и златни ивици на областното шерифство в Санта Фе.

— Очертава се голяма лудница, полковник — каза недоволен познат глас зад него.

Франк Диас излезе от своя пост и се изправи до вратата. Днес бившият рейнджър от пехотата носеше бронежилетка. В едната си ръка държеше щит от онези, които се използваха при безредици, а през рамото на другата ръка бе преметнал пушка „Ремингтън“. От патрондаш висяха гранати със сълзотворен газ и патрони за пушката.

— Какво толкова са се разпалили тия хора? — попита Смит. — Нали президентът Кастила и медиите ще дойдат вдругиден. За какво е тоя рев?

— Някой е видял сметката на двама членове на Движението на Лазар снощи — каза Диас. — Полицията в Санта Фе е открила два трупа, натъпкани в контейнер за смет. Зад търговския център на пътя за Серилос. Единият е бил намушкан с нож, а на другия е счупен вратът.

Смит изсвири леко с уста.

— По дяволите.

— Не се майтапя — ветеранът от пехотата се изкашля и плю на земята. — Тия там сега обвиняват нас.

Смит се обърна и го изгледа.

— Наистина ли?

— Явно убитите са имали намерение да срежат оградата миналата нощ — обясни Диас. — За някаква акция на гражданско неподчинение. Естествено радикалите твърдят, че ние сигурно сме ги хванали и сме ги заклали. Пълни глупости естествено…

— Разбира се — съгласи се Смит разсеяно. Той прокара поглед по телената ограда. Изглеждаше недокосната. — Но въпреки това са мъртви и ви набеждават, че сте лошите момчета, а?

— По дяволите, полковник — каза бившият рейнджър. Звучеше почти обидено. — Ако аз бях убил тия розови задници, еко идиоти нарушители, мислите ли, че съм толкова глупав, че да ги напъхам в кофа за боклук зад проклет търговски център?

Смит поклати глава. Той не успя да удържи усмивката, която грейна на лицето му.

— В никакъв случай, сержант Диас. Наистина не бих повярвал, че си толкова глупав.

— Направо идиотщина.

— И все пак се чудя кой може да е бил толкова глупав?

* * *

Рави Парих бе съсредоточил вниманието си върху силно увеличения образ на монитора. Полупроводниковата сфера, която наблюдаваше, изглеждаше напълно според параметрите на модела. Увеличи още повече образа, изучавайки предната част на нанофага.

— Не откривам никакъв проблем в подреждането на сензорите, Фил — каза той на Бринкър. — Всичко си изглежда на мястото.

Бринкър кимна уморено.

— Това прави деветдесет и девет от сто — Той разтърка очи. — А сбърканият, който открихме, не беше формирал сензорна редица въобще, което означава, че енергийният източник не се е активирал.

Парих се намръщи замислено.

— Това не е фатална грешка.

— Да, поне за приемника. — Бринкър се вторачи в монитора мрачно. — Но каквато и диващина да се е получила, за мишка номер пет определено е била фатална. — Той се прозя. — Човече, Рави, това е като да търсиш игла в купа сено с размерите на Юпитер.

— Може да извадим късмет — предположи Парих.

— Да, бе, разполагаме с… ъ, да видим… четиридесет и седем часа и тридесет и три минути да оправим работата.

Бринкър се завъртя на стола. Недалеч от него стоеше началникът на екипа от „Сикрет Сървис“, изпратен да гарантира сигурността на президента. Беше едър мъж, над метър и деветдесет и вероятно тежеше около сто и двадесет килограма, като по-голямата част бяха мускули. Точно в този момент той бе зает да наблюдава двама от своите хора, които поставяха устройства срещу подслушване и радари за засичане на опасности на различни места из лабораторията.

Бринкър щракна с пръсти, опитвайки се да си спомни името на агента. Фицджералд? О’Конър? Нещо ирландско.

— О, агент Кенеди?

Едрият кестеняв мъж обърна глава.

— Името ми е О’Нийл, д-р Бринкър.

— Разбира се, извинявайте — каза Бринкър. — Е, просто исках да ви благодаря, че ни позволихте да останем с Рави, докато хората ви си вършат работата.

О’Нийл се усмихна, но зелените му очи останаха непроницаеми.

— Не е необходимо да ми благодарите, д-р Бринкър. Няма защо.

* * *

„ДА ЖИВЕЕ ДВИЖЕНИЕТО НА ЛАЗАР! НЕ НА СМЪРТТА! НЕ НА НАНОТЕХНОЛОГИЯТА! ДА ЖИВЕЕ ДВИЖЕНИЕТО НА ЛАЗАР!“

Малаки Макнамара стоеше близо до платформата на ораторите, почти в самия център на гневната скандираща тълпа. Както другите около него и той ритмично вдигаше юмрук нагоре в израз на гняв и скандираше оглушително. Но през цялото време бледосините му очи не спираха да оглеждат наоколо.

Сега доброволци от Движението на Лазар се промъкваха през множеството и раздаваха нови плакати и знамена. Ръцете на всички бяха протегнати към тях. Макнамара се шмугна между хората, за да вземе и за себе си. На плаката бе отпечатана цветна снимка на Паоло Понти и Одри Кравиц — снимката вероятно бе направена съвсем наскоро, тъй като двамата стояха на фона на белите върхове на планината Сангре де Кристо. Над младите усмихнати лица с дебели червени букви бяха изписани думите: ТЕ БЯХА УБИТИ, НО ДВИЖЕНИЕТО НА ЛАЗАР ЩЕ ПРЕБЪДЕ!

Като продължаваше да скандира, бледоокият мъж поклати глава. Умно, мислеше си той. Много умно.

* * *

— Боже мой, полковник — измърмори Диас, заслушан в дивата омраза, която изригваше от тълпата навън. — Прилича на зоопарк с изгладнели зверове.

Смит кимна мълчаливо. За миг му се прииска да е въоръжен. После отпъди тази мисъл. Ако се стигнеше до ексцеси, петнадесетте деветмилиметрови патрона в пълнителя на беретата нямаше да спасят живота му. А и не бе постъпил в армията на САЩ, за да стреля срещу невъоръжени размирници.

Светещи фарове откъм алеята за автомобили привлякоха вниманието му. Малка колона от черни джипове и седани се движеше бавно по алеята, като си проправяше път през набъбващите тълпи. Дори и от това разстояние Джон забеляза гневните удари с юмруци по колите. Погледна към Диас.

— Очаквате ли подкрепления, Франк?

Охранителят поклати глава.

— Не бих казал. По дяволите, като изключим Националната гвардия, всички останали сили за сигурност в радиус от седемдесет километра са впрегнати. — Той се загледа в приближаващите автомобили. Първият тъкмо спря пред външната врата. — Това със сигурност не са хора от Националната гвардия.

Радиостанцията на Диас изведнъж запращя, достатъчно силно, за да чува и Смит.

— Сержант — чу се глас. — Тук е Баталия, на входа.

— Продължавай — прекъсна го грубо Диас. — Казвай.

— Дошли са още федерални. Но мисля, че тук има нещо нередно…

— Какво?

— Ами, тези момчета твърдят, че са от предния отряд на „Сикрет Сървис“. Единственият — запелтечи другият пазач. — Специален агент на име О’Нийл е тук при мен и е бесен, че не му отварям вратата.

Диас намали звука на радиостанцията. Погледна Смит объркано.

— Два отряда на „Сикрет Сървис“? Мамка му, възможно ли е да дойдат два отряда?

Тръпки побиха Смит.

— Невъзможно.

Той бръкна във вътрешния джоб на якето и извади мобилния си телефон. Беше специален модел, сигналите, които излъчваше и приемаше, бяха строго кодирани. Натисна един-единствен бутон, с който активира автоматичното набиране на спешния номер.

Телефонът от другата страна звънна веднъж — само веднъж.

— Клайн слуша — чу се тих глас. Гласът на Натаниел Фредерик Клайн, недостъпният шеф на Първи секретен отдел. — Какво искаш, Джон?

— Хората ти могат ли да влязат във вътрешната комуникационна система на „Сикрет Сървис“? — попита Смит.

Последва кратка пауза.

— Да — отговори Клайн. — Можем.

— Тогава действайте, незабавно! — каза настоятелно Смит. — Трябва да знам точното местонахождение на предния отряд за охрана на президента в института „Телър“.

— Изчакай секунда.

Смит задържа телефона между рамото и ухото си, освобождавайки за малко двете си ръце. Погледна към Франк Диас, който имаше странно, невярващо изражение.

— Твоят шеф дал ли е на първия отряд от „Сикрет Сървис“ достъп до честотите на радиостанцията ти?

— Да, естествено.

— Добре тогава, сержант — каза хладно Смит. — Ще ми е нужно оръжие.

Бившият пехотинец кимна бавно.

— Няма проблем, полковник — подаде му беретата си и загледа как Смит провери пълнителя, освободи затвора, за да зареди патрон в цевта, после дръпна предпазителя, за да запъне ударника. Смит направи всичко с плавни и бързи движения. — Трябваше да се досетя, че не си обикновен доктор.

Фред Клайн се обади.

— Първият отряд начело с главен специален агент Томас О’Нийл в момента е пред портите на института. Те съобщават, че охраната отказва да ги пусне — Шефът на Първи секретен отдел се поколеба. — Какво става там, Джон?

— Нямам време да обяснявам в подробности — отвърна Смит. — Но явно имаме ситуация, която прилича на историята с Троянския кон. А проклетите гърци вече са вътре.

После изведнъж разбра, че двамата с Диас имат по-малко време, отколкото си е представял.

Мнимият агент на „Сикрет Сървис“, когото бе забелязал да охранява главния вход, излизаше на открито. Той вече насочваше дулото на автомата си към тях.

Смит реагира мигновено. Хвърли се на едната страна. Притисна се към стълбището с беретата, която държеше с двете си ръце, насочена към целта. Диас се хвърли на другата страна.

За част от секундата въоръженият се поколеба, опитвайки се да определи откъде идва най-голямата опасност, после насочи своя МР5 към униформения пазач.

Огромна грешка, помисли си хладнокръвно Смит, освободи предпазителя и натисна спусъка. Беретата отскочи в ръцете му. Той отново я насочи напред и стреля.

Двата деветмилиметрови куршума се забиха точно в целта, разкъсвайки плътта и раздробявайки костите. Улучен два пъти в гърдите, въоръженият се свлече на земята.

Автоматът му издрънча на плочника, а по стълбите се стече кръв.

Смит дочу отваряне на автомобилна врата. Обърна се.

Друг мъж в тъмен костюм изскочи от единия черен джип, паркиран до алеята за автомобили. Той измъкна пистолет „Зиг Зауер“, който насочи право в главата на Джон.

Смит отскочи, опитвайки се отчаяно да се прицели, съзнавайки, че е безсмислено. Реагира твърде бавно, беше прекалено далеч от позиция за стрелба, а мъжът в тъмния костюм вече натискаше спусъка…

Франк Диас стреля с пушката. Сълзотворната граната улучи втория стрелец точно под брадичката и му откъсна главата, после отскочи от бронята на джипа и избухна във въздуха с облак от сивкава мъгла на изток от сградата.

— Мамка му — измърмори Диас. — Несмъртоносна муниция, а? — Бившият рейнджър бързо презареди, този път с патрони. — А сега какво, полковник?

Смит остана притиснат към земята още няколко секунди, като оглеждаше входа на института за други врагове. Нямаше никакви признаци на движение.

— Прикривай ме.

Диас кимна. Той коленичи и се прицели към вратата.

Лазейки по корем, Смит се изкачи по стълбите до мястото, където лежеше първият убит стрелец. Долови с ноздрите си металния мирис на кръв и още по-отвратителната миризма на изпразнени вътрешности. Не обръщай внимание, заповяда си той. Първо победи. После съжалявай, че си отнел човешки живот. Той дръпна предпазителя на беретата и я мушна в колана си. С бързи движения измъкна автомата МР5.

Погледът му падна върху радиостанцията на убития. Ще е от полза да разбера каква е целта на господата, реши той. Откопча радиостанцията от колана на мъжа и я допря до ухото си.

— Делта едно? Делта две? Отговорете — каза строг глас.

Смит задържа дъха си. Това бе гласът на врага. Но кои, по дяволите, бяха тези хора?

— Сектор Делта? Отговорете — повтори гласът. После заговори отново заповеднически: — Тук е Прайм. Делта едно и две не отговарят. До всички сектори. Прекъсвам линията. Сега…

Изведнъж гласът замря. Смит осъзна какво точно се случи. След като разбраха, че комуникациите им са компрометирани, самозванците в сградата превключиха на друг канал, следвайки предварително уговорен план. Така че радиостанцията в ръката му бе вече безполезна.

Смит подсвирна леко. Каквото и да ставаше, едно бе ясно: двамата с Диас се бяха изправили срещу хладнокръвни професионалисти.

Пета глава

В лабораторията на „Харкорт Биосайънсис“ цареше тишина и чистота. Високият кестеняв мъж се намръщи. Ранното пристигане на истинския отряд на „Сикрет Сървис“ беше възможност, която той бе предвидил в плана на мисията. Загубата на двамата мъже, които охраняваха входовете към института, бе далеч по-сериозно усложнение. Той заговори тихичко в малкия микрофон, закрепен върху ревера на сакото му.

— Сиера едно, тук е Прайм. Покрийте стълбите. Веднага!

Обърна се към хората, които бяха при него.

— Колко още?

Главният техник, нисък и набит, с подчертано славянски черти, го погледна откъм огромния метален цилиндър, към който прикрепяше устройство с дистанционно управление. Беше качил цилиндъра върху една от масите близо до прозорците на лабораторията.

— Две минути още, Прайм — прошепна той в своя микрофон и се ослуша внимателно. — Другите от нашия сектор потвърдиха, че също привършват — докладва той!

— Има ли проблем, агент О’Нийл?

Зеленоокият мъж се обърна и забеляза д-р Рави Парих, който го гледаше. Бринкър все още бе зает с анализа на проваления опит с нанофага, но колегата му индиец го наблюдаваше с подозрение.

Едрият мъж му пусна успокоителна усмивка.

— Няма никакви проблеми, докторе. Можете да продължите работата си.

Парих се поколеба.

— Каква е тази апаратура? — попита той накрая, сочейки към обемния цилиндър, край който се суетеше техникът. — Не ми прилича много на детектор за откриване на опасни материали или онова, което казахте, че ще монтирате в лабораторията.

— Уважаеми, доктор Парих… вие сте много наблюдателен човек — отговори внимателно зеленоокият.

Той пристъпи по-близо и сякаш правеше нещо обичайно, изведнъж удари учения по врата с дясната си ръка.

Парих се свлече на пода.

Изненадан от неочаквания шум, Бринкър се обърна. Шокиран, забеляза на пода асистента си.

— Рави? Какво…

Едрият мъж, който вървеше към него, се завъртя и го изрита силно. Токът му се заби в гърдите на изследователя и го просна върху бюрото. Бринкър си удари главата, после падна на пода и остана неподвижен.

* * *

Смит въртеше копчето на радиостанцията, превключваше на различните честоти и бързаше доколкото може. Ослушваше се внимателно. Само шумове и пращене. Никакви гласове. Никакви заповеди, които да долови и разшифрова.

С намръщена физиономия той свали слушалката от ухото си и изостави вече безполезната радиостанция. Време беше да действа. Ако остане още малко на място, прехвърля инициативата в ръцете на врага. Когато човек има насреща си аматьори, това е опасно. А срещу обучена сила бе равносилно на катастрофа. В този миг онези фалшиви агенти на „Сикрет Сървис“ методично изпълняваха някакъв много мръсен замисъл вътре в института „Телър“. Но каква ли бе играта им? — чудеше се той. Тероризъм? Взимане на заложник? Опасен индустриален шпионаж? Саботаж?

Поклати глава. Нямаше начин да разбере. Поне не веднага. Но каквото и да правеше врагът, сега бе моментът да го притисне, преди да е в състояние да отвърне. Повдигна се на едно коляно, като оглеждаше входа към института.

— Къде, полковник? — прошепна Диас.

— Вътре.

Очите на пазача се разшириха невярващо.

— Но това е лудост! Защо не изчакаш да дойде помощ? Там има най-малко десетима от тия копелета.

Смит хвърли бърз поглед назад към оградата и портата. Гневната тълпа излизаше от контрол — демонстрантите блъскаха и прескачаха оградата, някои удряха яростно по капаците и покривите на колите на „Сикрет Сървис“. За да не провокират и без това побеснялата тълпа, истинските федерални агенти се бяха прибрали в заключените автомобили. Ако охраната на института отвореше портите да ги пусне в двора, протестиращите също щяха да нахлуят. Изруга тихичко.

— Погледни, Франк. Не мисля, че идва подкрепление.

— Тогава да останем тук — възрази отново Диас. Той посочи с палец към паркираните зад тях джипове. — Само от тук могат да избягат. Да ги причакаме.

Смит поклати глава.

— Прекалено рисковано е. Първо, тези типове може да са решили въобще да не излязат. Второ, те знаят, че сме тук. Не пасат трева. Сигурно имат резервни планове за бягство, които не са малко — може с хеликоптер да ги вземат от покрива на сградата, а може да ги чакат други коли извън института. Трето, тези оръжия — той кимна към двата автомата МР5, които отмъкна, и пушката на Диас — не ни осигуряват достатъчно огнева сила да ги спрем при престрелка. Ако позволим на тия лоши момчета да ни нападнат, с нас е свършено.

— Тъпа работа — въздъхна ветеранът от пехотата и провери дали е зареден неговият „Ремингтън“. — Мразя да играя каубой като Джон Уейн. Не ми плащат достатъчно да се правя на герой.

Смит оголи зъбите си в усмивка.

— На мен също. Но това е положението. Предлагам ти да млъкнем и да действаме, сержант — въздъхна. — Готов ли си?

Намусен, но въпреки това решителен, Диас даде знак, че е готов.

С притиснат към гърдите си МР5 Смит стигна на бегом до десния край на огромната входна врата на института. Мускулите на стомаха му се напрегнаха в очакване на внезапната, разтърсваща агония от куршум, изстрелян откъм главното фоайе. Дишаше учестено. Притисна се плътно до огряната от слънцето стена.

Диас го последва след секунда.

Смит заобиколи ъгъла на вратата и с насочен напред автомат обходи с поглед вътрешността. Нищо. Огромното помещение изглеждаше празно. Приведен, той тръгна напред, прикривайки се зад мраморния парапет, висок до кръста му. През отворената врата ставаше течение и от бюрото на регистратурата се разхвърчаха листове хартия и се разпиляха по пода.

Смит занаднича зад парапета.

— Наведи се — извика Диас.

Смит мярна силует, който пробяга в коридора, вляво от него. Хвърли се на земята в момента, в който мъжът започна да ги обстрелва с деветмилиметров пистолет. Куршумите отскачаха от мрамора над главата му, разпращайки разтрошени парчета камъни из въздуха. Едно парче го улучи по дясната ръка и остави дълга червена драскотина.

Все още по корем на пода, Джон стреля три пъти, опрял автомата МР5 на раменете си. От прага на отворената врата Диас даде няколко изстрела и от гипсовите стени на института се откъртиха няколко големи парчета мазилка.

Смит изпълзя иззад парапета. Един куршум се удари вдясно от главата му. Претърколи се бързо, спря и остана да лежи по корем, но този път имаше ясна видимост към коридора.

Джон съзря стрелеца, който вече бе вперил очи в него. Разделяха ги не повече от петдесет стъпки. Беше набитият мъж със сериозното изражение, представил се като агент Фароус. Самозваният агент на „Сикрет Сървис“ беше коленичил, държеше с двете си ръце пистолет „Зиг Зауер“ и стреляше с отмерени движения. Нов куршум се заби в пода съвсем близо до главата на Смит, за пореден път разпращайки малки късчета супени плочки към лицето му.

Той преглътна острата болка и въздъхна. Насочи мерника си към стрелеца. Натисна спусъка. Автоматът изтрещя три пъти.

Два пропуска. С третия изстрел уцели Фароус в лицето, куршумът проби челото му и излезе през тила.

Смит скочи на крака и побягна към стълбището, което водеше към втория етаж на института. Трима от враговете бяха повалени, помисли той, но колко остават?

Диас мина на бегом през фоайето и залегна недалеч от него, до стълбището, готов за стрелба.

— Сега накъде, полковник? — попита той тихо.

Добър въпрос. Смит мислеше. Ако нарушителите планираха да вземат изследователите за заложници, повечето щяха да се насочат към бюфета на института — недалеч от мястото, където Фароус лежеше мъртъв. В такъв случай прибързани действия можеха да доведат до твърде много невинни жертви.

Смит обаче се съмняваше, че целта бе вземане на заложници. Цялата операция бе планирана прекалено добре, за да се отнася за нещо толкова просто и неизискващо кой знае каква подготовка. Това, че дойдоха преоблечени като агенти на „Сикрет Сървис“, говореше, че целта им е била безпрепятствен достъп до лабораториите.

Джон взе решение. Посочи към тавана.

Диас кимна.

Джон Смит и пазачът на института се придвижваха нагоре по централното стълбище един след друг, всеки момент готови да се отбраняват.

* * *

„ДА ПРЕБЪДЕ ДВИЖЕНИЕТО НА ЛАЗАР! НЕ НА НАНОТЕХНОЛОГИИТЕ! ДВИЖЕНИЕТО НА ЛАЗАР ДА ПРЕБЪДЕ! НЕ НА МАШИНИТЕ НА СМЪРТТА!“

Малаки Макнамара бе избутан максимално близо до оградата от скандиращата тълпа. Беше начумерен. Мразеше подобни изблици на дивашки, безумни емоции. Чувстваше се много по-щастлив сам сред дивата природа, отколкото притиснат по този начин сред море от хора. В момента обаче не му оставаше нищо друго, освен да се движи заедно с тази влудяваща вълна. Знаеше, че ако се опита да върви срещу течението, ще го пометат и прегазят до смърт.

И все пак той си мислеше, че не бива да се оставя на течението като обикновена, пасивна марионетка.

Размърда се и със злоба започна да забива лакти в ребрата на хората около него. Уплашени от яростта му, те се отдръпваха. Направиха му достатъчно място, за да погледне назад към трибуната. Беше празна. Присви очи, докато премисляше ситуацията. Радикалите от Движението на Лазар, които настървяваха тълпата от над десет хиляди демонстранти, бяха изчезнали.

Къде ли са?

Дори сред множеството, мургавият канадец бе достатъчно висок, за да вижда какво става. Две от колите на „Сикрет Сървис“ се изтегляха на заден ход към началото на автомобилната алея. Смачканите капаци и покриви, изтръгнатите огледала и счупените стъкла свидетелстваха за силата на човешката буря, през която бяха преминали. Виждаха се малки групи щатски полицаи от Ню Мексико и шерифи от Санта Фе, които отстъпваха внимателно, за да не предизвикат цялостен бунт. Изкушени от възможността да заснемат драматичните събития за националните и международните телевизионни мрежи, няколко местни телевизионни екипа се бяха доближили прекалено до напиращите протестиращи.

Макнамара извърна поглед. Очите му затърсиха активистите на Движението, които искаше да види. Нямаше ги. Повече от любопитно, помисли си той невъзмутимо. Плъховете напускат потъващия кораб? Или хищници, притаили се другаде, за да нападнат поредната плячка?

Натискът на хората към оградата растеше. Под напора на толкова много тела на места мрежата хлътна навътре. Пазачите зад оградата вече бяха започнали да отстъпват назад към сравнително по-безопасната сграда на института. Канадецът поклати глава. Не бе никак учудващо. Само глупак можеше да очаква от малобройна полицейска сила да се изправи срещу десетхилядна тълпа на открито. Подобна дързост би била равносилна на самоубийство.

Изведнъж се вцепени, забелязвайки неколцина мъже, които се придвижваха целенасочено през пресата от изпълнени с омраза лица, зелени знамена, плакати и стиснати юмруци. Бяха младите здравеняци, които видя да пристигат предишния ден, всеки от тях преметнал продълговата раница през рамо.

Тълпата ги предпази от полицейска проверка и мъжете стигнаха до оградата необезпокоявано. Свалиха раниците, извадиха ножици за тел и с отмерени движения започнаха да режат металните връзки една след друга от горе надолу. Не след дълго цял участък от оградата на института се отцепи и падна. Хиляди демонстранти нахлуха през пролуката и се стекоха в откритото пространство пред масивната, боядисана в пясъчен цвят сграда на института.

„ДА ЖИВЕЕ ДВИЖЕНИЕТО НА ЛАЗАР! ДА ЖИВЕЕ ДВИЖЕНИЕТО НА ЛАЗАР! ДА ЖИВЕЕ ДВИЖЕНИЕТО НА ЛАЗАР!“ — продължаваха скандиранията. „НЕ НА НАНОТЕХНОЛОГИИТЕ! НЕ НА МАШИНИТЕ ЗА УБИВАНЕ!“

Без да е в състояние да направи нищо друго, синеокият мъж Малаки Макнамара ги следваше в тяхната лудост, крещейки като всички останали.

* * *

Смит напредваше в северна посока покрай стената на коридора на втория етаж в института „Телър“, стиснал здраво автомата МР5 и готов да стреля. Диас се придвижваше от другата страна.

Стигнаха до тежка метална врата, една от няколкото, които се отваряха към широкия коридор. Лампата на системата за охрана светеше червено. На табелката отпред пишеше, че това е лаборатория на „Вос Лайф Сайънсис“, отдел за човешкия геном. Диас посочи към вратата с пушката си.

— Влизаме ли? — прошепна той.

Смит поклати глава. В института се помещаваха толкова много различни изследователски отдели и всички бяха насочили усилията си към напредналите технологии, все много скъпи и потенциално ценни. Нямаше начин двамата с Диас да проверят всяка лаборатория и кабинет на този етаж.

Така че Смит бе решил да заложи на интуицията си. Насроченото посещение на президента в Санта Фе трябваше да популяризира научните изследвания в нанотехнологиите, извършвани от „Харкорт“, „Номура Фарматек“ и независим екип от института. Самозваните агенти на „Сикрет Сървис“ си бяха осигурили достъп именно до тези лаборатории. Смит бе убеден, че каквото и да търсеха, то бе свързано със северното крило.

Продължиха безшумно по централния коридор, докато стигнаха в далечния край на сградата, където се пресичаха два коридора под формата на буквата „Т“. Друго стълбище водеше към приземния етаж. Точно до първото стъпало беше желязната врата към лабораторията, наета от „Номура Фарматек“. Ако свиеха надясно, щяха да се озоват до помещенията на изследователския екип на института. Лабораторията на „Харкорт Биосайънсис“, ръководена от Фил Бринкър и Рави Парих, беше отляво надолу по коридора.

Смит се колебаеше. Накъде ли да тръгнат?

Внезапно предупредителната лампичка над вратата на „Номура Фарматек“ светна зелено.

— Клекни! — изсъска Джон.

Двамата се снижиха, подпряха се на едно коляно и зачакаха.

Вратата се отвори. В коридора се появиха трима мъже.

Двама от тях — единият русокос, другият плешив — бяха облечени в гащеризони като техници. Бяха приведени под тежестта на куфарите с инструменти, които носеха на рамо. Третият, по-висок и преждевременно побелял, беше в черно яке и камуфлажен панталон. Държеше малък автомат „Узи“.

Смит усети, че пулсът му се учестява. С Диас можеха да повалят мъжете с няколко изстрела. Без съмнение това щеше да е най-безопасният и прост начин на действие. Но ако ги убиеха, нямаше да узнаят какво става в института „Телър“. Въздъхна. Въпреки риска той се нуждаеше от пленници, които да разпита, а не от трупове.

Изправи се и насочи автомата МР5 към самозванците.

— Пуснете оръжията! — викна той. — Вдигнете ръце!

Напълно изненадани, те замръзнаха на място.

— Правете каквото ви казват — намеси се Диас с насочена към тях пушка, — преди да съм ви гръмнал.

Видимо все още изненадани от развоя на събитията, двамата мъже в гащеризони внимателно свалиха куфарите и вдигнаха ръце.

Недоволен, третият мъж също се подчини. Узито му издрънча върху плочките.

— Сега елате насам — каза Смит. — Бавно. Един по един. Първо ти — добави той, сочейки с дулото на автомата към високия побелял мъж, за когото подозираше, че е техен лидер. Самозванецът се поколеба.

За да го принуди да побърза, Джон се премести в напречния коридор. Вляво от себе си долови слабо движение. Обърна се рязко, а пръстът му вече натискаше спусъка. Но никой не стреля. Вместо това мярна малка масленозелена метална топка, която летеше срещу него. Тя се удари в близката стена, отскочи и се изтърколи към напречния коридор. За част от секундата Смит не можеше да повярва на очите си. Но десетте години тренировки, бойните му рефлекси, както и дивият животински страх си казаха думата.

— Граната! — изкрещя той.

Хвърли се на пода, претърколи се и прикри главата си с ръце.

Гранатата избухна.

Оглушителният взрив разкъса дрехите му и го хвърли във въздуха. Нажежени до бяло шрапнели изсвистяха над главата му, надупчиха гипсовите стени и изпочупиха лампите.

Почти оглушал от експлозията и все още с кънтене в ушите, Смит изпъна тялото си и бавно се надигна. Седна и изумен откри, че не е ранен. Автоматът му лежеше близо до него. Грабна го. Имаше драскотини по дръжката и гумените уплътнения, но иначе бе здрав. Слухът му започна да се връща. Вече долавяше викове откъм коридора, идваха от врата на лабораторията на „Номура Фарматек“. Двамата мъже в гащеризони, изподрани от остри метални парченца, се гърчеха в агония, а от телата им се стичаше кръв по плочките. Третият мъж, вероятно с повече късмет или с повече опит, не беше ранен и тъкмо посягаше към автомата си, който бе изпуснал.

Смит стреля три пъти в него. Той падна по очи и не се помръдна.

Джон се огледа за Диас. Беше мъртъв. Бронежилетката, която носеше, беше спряла повечето от шрапнелите на гранатата, но не и едно парче, което бе направило дупка в гърлото му. Смит изруга, гневен на съдбата, ядосан, че въвлече друг човек в тази битка.

Още една граната подскочи през коридора и се търкулна към стълбището. Тя обаче не избухна. Само изсвистя и изпусна гъст, дразнещ ноздрите, червен пушек във въздуха. За секунди двата коридора се изпълниха с гъст дим, който се носеше на талази.

Смит погледна над дулото на автомата, мъчейки се да долови признаци на движение сред дима. Ако стреляше напосоки, щеше да издаде местоположението си. Нуждаеше се от мишена.

Някъде отпред, дълбоко в червения кълбест облак два автомата „Узи“ трещяха, изпращайки дъжд от куршуми по коридора. Медните деветмилиметрови куршуми пробиваха нови дупки в стените или рикошираха от металните врати. Керамични вази се пръскаха. Разкъсани части от жълти и розови цветя хвърчаха из въздуха, раздиран от куршуми. Смит залегна на пода, опитвайки се отчаяно да се спаси от куршумите, които свистяха над главата му.

Изведнъж стрелбата спря и настъпи пълна тишина.

Изчака, без да мърда. Ослуша се. Долови заглъхващи стъпки по задименото стълбище. Намръщи се. Лошите момчета се измъкваха. Автоматичната стрелба трябваше да го задържи на място, докато избягат. Най-лошото е, че замисълът им проработи.

Смит се изправи и тръгна напред през ослепяващия го червен облак. Напъна се да види какво има пред него. Подритваше празни гилзи, които дрънчаха по плочките и трошаха отцепените от стената парчета мазилка. Димът над стълбището вече се разнасяше. Приведе се и погледна надолу. Ако нарушителите бяха оставили някой да ги прикрива, тези стълби щяха да се окажат смъртоносен капан. Но той не разполагаше с време да се върне до централното стълбище. Или трябваше да рискува, или да остане тук и да чака.

Готов за стрелба, той заслиза по широките стъпала. Ослепителна бяла светлина зад него озари внезапно коридора. Цялото стълбище се разлюля от серия мощни експлозии, идващи откъм лабораториите за нанотехнологии на „Номура Фарматек“ и института.

Реагира инстинктивно. Хвърли се върху стъпалата, претъркулвайки се презглава, докато сградата над него избухваше в пламъци.

Шеста глава

Доктор Рави Парих изплуваше бавно от тъмнината, опитвайки се да възстанови напълно съзнанието си. Отвори очи. Лежеше с лице към пода. Студените кафяви плочки се тресяха под него всеки път, когато внимателно поставените взривни устройства вдигаха във въздуха другите лаборатории в северното крило и ги превръщаха в пламнали руини. Молекулярният биолог стенеше, опитвайки се да се пребори с пристъпите на болка и гадене.

Плувнал в пот, той се насили да се изправи, като се подпираше на ръце и колене. Повдигна бавно глава. Пред него се намираше високият от пода до тавана прозорец, който заемаше цялата предна стена на лабораторията. Капаците, обикновено пуснати, сега бяха широко отворени.

Близо до главата му странният метален цилиндър, на който толкова се чудеше, все още стоеше върху една от масите до прозореца. Мигащ дисплей в единия край отброяваше поредица от числа: 10… 9… 8… 7… 6… 5…

Малки кръгли заряди, прикрепени към прозореца, избухнаха един след друг сред оранжевочервени пламъци. От стъклото останаха само хиляди дребни парченца, които се изсипаха навън. От внезапната промяна в налягането десетки листове хартия се разхвърчаха във въздуха, а после излетяха през огромната дупка.

Все още зашеметен и отмалял, Парих наблюдаваше напълно объркан. Пое дълбоко дъх.

3… 2… 1. Мигащият дигитален дисплей замря. Превключвателят на клапа щракна и я превъртя в цилиндъра.

После с тихо съскане като на змия металният цилиндър с нанофаги започна да изпуска под високо налягане смъртоносното си съдържание към външния свят.

* * *

Невидимата струя нанофаги от втори стадий се понесе кротко през избития прозорец. Бяха десетки милиарди все още в инертно състояние частици в очакване на сигнала, който ще ги съживи. Изтласкана навън от системата за налягане на лабораторията „Харкорт“, огромната маса от микроскопични нанофаги постепенно се разпръсна и после бавно, много бавно се понесе из въздуха.

Невидимата мъгла се спусна бавно върху хилядите стъписани демонстранти от Движението на Лазар, които с ужас наблюдаваха как експлозиите разрушават горния етаж на института „Телър“. С всяко вдишване милиони нанофаги попадаха в белите дробове на протестиращите. Милиони други навлизаха в телата им през кожата на лицата или проникваха през лигавицата на очите.

За няколко секунди нанофагите останаха неактивни и се разнесоха чрез кръвоносните съдове и клетъчните стени по естествен път. Но един на всеки сто хиляди, по-голям и по-съвършен като модел от себеподобните си, веднага се активира. Тези контролирани механизми превземаха телата на приемниците, след което тръгваха на лов за някой от разнообразните биосигнали, които техните сензорни редици можеха да познаят. Всяко разчитане на сигнал бе съпроводено от освобождаване на потоци от кодирани уникални молекули.

Останалите нанофаги, които продължаваха да се движат кротко из тялото, разполагаха с по един сензор, способен да открива въпросните кодирани молекули дори ако съдържанието им бе разредено до няколко на милиард. Създатели наричаха тази способност на своя модел „рецептора на акулата“, тъй като имитираше способността на белите акули да подушват и най-малката капчица кръв из дълбините на морето. Сравнението беше ужасно точно и в още едно отношение. Всеки нанофаг реагираше и на най-слабия сигнал от кодирана молекула точно както акула, подушила прясна кръв във водата.

* * *

Притиснат в центъра на тълпата, стройният, загорял от слънцето мъж пръв разбра истинския кошмар, който тегнеше над демонстрантите. Както всички, и той се бе умълчал и наблюдаваше експлозиите. Повечето детонации ставаха в северната и източната част на института „Телър“ и изпращаха огромни кълба пламъци и отломки високо във въздуха. Но Малаки дочуваше и други, по-малки експлозии дълбоко във вътрешността на масивната сграда.

Жената до него, млада блондинка с решително изражение, облечена в широко армейско яке с навити ръкави, изведнъж изстена. Тя падна на колене и започна да се дави отначало леко, а после неудържимо. Макнамара я погледна и забеляза следите от спринцовка върху ръцете й. Някои бяха все още пресни.

Наркоманка, осъзна той и у него се породи смесено чувство на съжаление и отвращение. Вероятно митингът на Движението на Лазар я бе привлякъл заради обещаната от организаторите тръпка и от възможността да участва в нещо по-голямо и по-значимо от мизерния й живот. Дали тази млада глупачка бе взела свръхдоза тук и сега? Той въздъхна и коленичи, за да види дали може да й помогне.

После видя странната мрежа от бразди с червени ръбове, която бързо покриваше лицето й и белязаните от игли ръце, и веднага разбра, че това бе нещо много по-ужасно. Тя изстена отново, издавайки звук, който бе по-скоро животински, отколкото човешки. Браздите се разшириха. Кожата й се олющи и постепенно се разтвори в нещо като прозрачна слуз.

Ужасен, Макнамара видя как свързващите тъкани под кожата й — мускулите, сухожилията и хрущялите — също се размекнаха. Очите й се изцъклиха и изтекоха от кухините. Яркочервена кръв изпълни ужасяващите рани. Под кървавата маска, каквато представляваше сега лицето й, се показваха белите кости.

Вече сляпа, младата жена заопипва отчаяно с протегнати ръце. Още оцветена в червено слуз изтичаше от безформения отвор, където преди това беше устата й. Отвратен и засрамен от собствения си страх, Макнамара се отдръпна назад. Момичето падна, а тялото й се разтрепери от спазми. Ръцете и пръстите й се разпаднаха на купчина отделени кости. Пред очите му якето и джинсите й хлътваха все повече навътре, подгизнали от кръв и телесни течности, изтичащи от разчлененото тяло.

Макнамара, който имаше чувството, че е минала цяла вечност, бе вперил в нея очи невярващо, ужасено и без да може да отвърне погледа си. Сякаш тази жена бе изядена жива отвътре. Накрая тя се отпусна безжизнено, превръщайки се по-скоро в купчина кости и напоени със слуз дрехи, отколкото в неидентифициран човешки труп.

Той бързо се изправи, но сега чуваше страховит хор от мъчителни викове, стенания и виене, който идваше от тълпата край него. Стотици други протестиращи залитаха, хващаха се и се вкопчваха един в друг, докато отвътре нещо изяждаше плътта им.

Все още незасегнатите активисти на Движението на Лазар за миг останаха неподвижно, втренчени в земята, шокирани и смразени от страх. Но изведнъж те се разбягаха във всички посоки, прескачайки мъртвите и агонизиращите, обезумели от паника, мъчейки се да се измъкнат незасегнати от новата чума, която излиташе през взривените лаборатории на института „Телър“.

Малаки Макнамара побягна с тях. Той чуваше учестения пулс в ушите си, докато се чудеше колко ли му остава да живее.

* * *

Подполковник Джон Смит лежеше присвит в основата на стълбището в северното крило. Няколко мъчителни секунди не можеше да се помръдне. Всяка кост, всеки мускул в тялото му го боляха, сякаш изкълчени, наранени или раздрани по особено болезнен начин.

Институтът „Телър“ се разлюля, разтърсен от нова мощна експлозия някъде на горния етаж. Градушка от прах и изпотрошена мазилка се изсипа надолу по стълбите. Листове хартия, подпалени при взрива, се носеха из въздуха и падаха надолу по етажите като малки горящи факли.

Време е да тръгвам, каза си Смит. Ако останеше, пострадалата от бомбите сграда можеше да рухне и да го премаже. Внимателно изпъна тялото си и се изправи. Потрепери От болка. Петте метра от стълбището, които измина, като се преметна презглава, бяха лесната част, помисли си той и направи кисела физиономия. Поради острата болка в костите му всичко след това беше като непоносим кошмар.

Огледа се наоколо. Последните кълба червен дим от гранатата се разнасяха, но откъм партера се носеха облаци по-плътен и тъмен дим. Из цялата сграда горяха пожари. Погледна към тавана. Противопожарната система явно бе извън строя.

Смит облиза устни намръщено. Можеше да се обзаложи, че всичко това бе преднамерено. Не ставаше дума за разкрит индустриален шпионаж, нито за обикновен саботаж. Беше хладнокръвен, безмилостен тероризъм.

Протегна се към автомата, който лежеше до него. Беше цяло чудо, че не гръмна в ръцете му, докато се търкаляше по стълбите. Магазинът на автомата, който побираше тридесет патрона, бе някак странно изкривен. Натисна предпазителя — не помръдваше.

Захвърли автомата и извади деветмилиметровата берета. Пистолетът изглеждаше невредим, но болката, която усети, му подсказа, че на следващата сутрин ще има рана с форма на берета на кръста си.

Ако до утре сутринта останеш жив, напомни си той.

С пистолета в ръка Смит започна да си проправя път през горящата и полуразрушена от взривовете сграда. Не бе никак трудно да следва пътя, по който се бяха измъкнали нападателите. Бяха оставили след себе си само трупове.

Смит мина покрай няколко тела, сгърчени в изпълнения с дим коридор. Повечето от хората познаваше най-малкото по физиономия, а с някои от мъжете и жените бе контактувал лично. Между тях бе Такаши Укита, ученият, завеждащ лабораторията на „Номура Фарматек“. Беше прострелян с два куршума в главата. Джон поклати глава със съжаление.

Дик Пфаф и Бил Коримонд лежаха мъртви недалеч в същия коридор. И двамата бяха застреляни от упор. Те бяха старши изследователи от групата за нанотехнологии на института. Усилията им бяха насочени към разработване на миниатюрни самовъзпроизвеждащи се механизми, които да разграждат разливи от петрол, без да вредят на околната среда.

Колкото повече напредваше, толкова по-голяма ярост го обземаше. Парих, Бринкър, Пфаф, Коримонд, Укита и останалите бяха отдадени изцяло на науката изследователи и търсачи на истината. Изследванията им щяха да са от огромна полза на целия свят. А сега някакви терористи, някакви кучи синове ги бяха убили и пратили по дяволите дългогодишните им усилия. Той щеше да направи и невъзможното, за да накара същите тези терористи да си платят за престъпленията.

Смит ускори ход. Държеше очите си присвити. Някъде отпред се намираха мъжете, които трябваше да убие или да залови.

Мина край още трупове. Димът ставаше все по-гъст. Усещаше топлината от безконтролно разрастващите се пожари из офисите от двете страни на коридора. Някои от дървените врати вече се бяха подпалили. Смит се затича.

Накрая стигна до един от страничните входове, оставен полуотворен. Бързо се наведе и заоглежда за жици на взривно устройство. Не видя нищо и бързо се измъкна навън.

Пред погледа му се откри сцена като извадена от странните картини, изобразяващи ада, дяволите и проклятията — един от любимите сюжети на средновековните християни. Хиляди ужасени активисти на Движението на Лазар се опитваха да напуснат района на института, лазейки с мъка през градината от кактуси, пелин и диви цветя. Някои се олюляваха, после падаха на колене с отчаяни викове и стенания. Един след друг те се препъваха и падаха. Смит се бе вторачил в тях с ужас. Стотици хора буквално се разпадаха и се превръщаха в червеникава слуз. Стотици други вече бяха станали на купчини от изпоцапани дрехи и бели кости.

За момент почувства непреодолимо желание да се обърне и да избяга. Имаше нещо толкова зловещо, нечовешко в онова, което се случваше с тези хора, че страхът, който смяташе, че отдавна е погребал с тренировки, дисциплина и воля, се завърна у него. Никой не биваше да умира по този начин, помисли си той отчаяно. Никой не бива да става свидетел на разлагането на собственото си тяло, докато е още жив.

С огромно усилие Смит отклони поглед от разпадащата се плът и безформените трупове пред института. С пистолета в ръка той огледа внимателно бягащата към оградата тълпа, опитвайки се да открие онези, които не показват признаци на страх, а се движат самоуверено, без паника. Забеляза група от шестима мъже, които крачеха спокойно към оградата. Бяха на стотина метра пред него. Четирима, облечени в сини защитни комбинезони, мъкнеха тежки чанти с инструменти. Смит поклати глава. Това бяха специалистите, поставили бомбите в института. Другите двама мъже, които вървяха няколко крачки зад тях, бяха облечени в еднакви тъмносиви костюми. Бяха въоръжени с къси автомати „Узи“. По-ниският от двамата беше горе-долу с неговия ръст и с късо подстригана черна коса. Но другият, който наистина грабна вниманието му, як мъж с кестенява коса, който явно даваше заповедите, беше поне с една глава по-висок от останалите.

Смит затича отново. Втурна се през откритата площ, заобикаляйки зловещите останки от хора, разхвърляни навсякъде, и догони бързо оттеглящите се терористи. Беше на по-малко от петнадесет метра от тях, когато шефът им обърна глава, за да се наслади за последно на разрушения и обхванат от пламъци институт „Телър“, и го забеляза.

— Нападение! Откъм гърба! — извика гигантът.

Той вече бе насочил автомат към Смит и веднага откри огън по него.

Джон се хвърли вдясно и падна по гръб. Веднага се изправи и се подпря на коляно, насочвайки беретата. Без да се прицелва, натисна спусъка и стреля два пъти. Нито един от куршумите не улучи, но поне накараха едрия мъж да се снижи зад висок храст от пелин.

Още един откос от узи раздроби земята точно зад Смит, разпръсквайки наоколо огромни буци пръст. Той се превъртя. Чернокосият нападател връхлиташе срещу него отстрани и стреляше, докато тичаше.

Джон насочи беретата, изпреварвайки мъжа със секунди. Издиша бавно и стреля три пъти. Първият изстрел не улучи. Вторият и третият куршум се забиха в крака и дясното рамо на терориста.

Виейки от болка, чернокосият се олюля и падна. Двама от мъжете в защитни костюми пуснаха куфарите с инструменти и се затичаха да му помогнат. В същия миг високият мъж изскочи от храста и започна отново да стреля.

Смит усети, че един от куршумите проби подплатата на якето му. Нажежената въздушна струя опари ребрата му.

Отново се претърколи, опитвайки се отчаяно да се измъкне от насочения автомат. Още куршуми се забиха в пясъка и сухата растителност около него. В очакване едрият мъж да стреля отново, Смит отвърна с няколко изстрела напосоки с надеждата да го принуди да се прикрие.

Все още претъркулвайки се, той се мушна зад голям камък, полузаровен сред участък от висока трева. Легна по корем. Автоматичната стрелба засипа издадената част на камъка.

Ревът на мощен двигател заглуши трясъка от стрелбата. Джон внимателно подаде глава, за да види какво става. Видя огромен тъмнозелен форд екскършън да набира скорост през една от дупките в оградата. Джипът зави надясно, а после тръгна право към полесражението. Стотици демонстранти, изпаднали в паника, се разбягаха от пътя му, докато джипът подскачаше на скорост през неравния терен.

Спирачките изскърцаха, автомобилът поднесе и после спря съвсем близо до групата терористи. Облаците прах, които вдигна с гумите си, се разсеяха бавно от вятъра. Защитени от големия автомобил, четиримата специалисти по експлозивите хвърлиха куфарите си на задната седалка, напъхаха ранения терорист вътре, а после и те се вмъкнаха в колата. Все още стреляйки към Смит, кестенявият гигант се оттегляше назад към автомобила. Той се хилеше, а очите му светеха от удоволствие.

Ах, ти, мръсен убиец! Гневът на Джон избухна в неудържима ярост, която надделя над всякакъв инстинкт за самосъхранение. Без въобще да се замисли, той се изправи и насочи беретата към стрелеца.

Изненадан от неговата дързост, високият мъж мина от премерени изстрели изцяло на автоматична стрелба. Автоматът „Узи“ затрещя лудо.

Смит чуваше как куршумите свистят във въздуха съвсем близо до главата му. Не им обръщаше внимание. Съсредоточи се изцяло към своята мишена. Петдесет метра бе пределът на точната стрелба с неговия пистолет, така че концентрацията бе от решаващо значение. Насочи мерника на беретата към масивните гърди на мъжа и го задържа.

Започна да натиска спусъка, произвеждайки изстрел след изстрел, без да измества мерника. Първият куршум проби дупка във вратата откъм седалката за пътници на автомобила само на сантиметри от бедрото на огромния мъж. Вторият счупи стъклото съвсем близо до лакътя му. Джон се намръщи. Беретата даваше отклонение вляво. Измести леко мерника и отново стреля. Този път деветмилиметровият куршум изби автомата от ръцете на терориста и го запрати далеч от него. Куршумът рикошира от бронята на джипа, разпръсквайки дъжд от искри.

Уплашен от стрелбата по автомобила, шофьорът натисна рязко педала на газта. Гумите на форда се превъртяха за секунда на празни обороти, но после поддадоха на тягата. Тъмнозеленият джип потегли, забуксува отново, докато завиваше рязко, и отпраши с рев към оградата, изоставяйки високия мъж сред облак прах и пясък.

За момент гигантът замръзна на място, докато наблюдаваше как хората му го изоставят. После за изненада на Смит той само вдигна широките си рамене и се обърна към американеца с напълно безизразно лице. Джон се приближи до него с насочен пистолет.

— Горе ръцете!

Мъжът остана на място, без да мърда.

— Казах горе ръцете! — кресна Смит.

Той продължи да върви, скъсявайки разстоянието все повече. Спря на около петнадесет метра, откъдето знаеше, че може да насочи куршума където пожелае.

Мъжът не каза нищо. Зелените му очи се присвиха. Изражението им напомняше на Джон на тигър в клетка, който обикаля напред-назад покрай човешка плячка, която не може да достигне.

— И какво ще направиш, ако откажа? Ще ме убиеш — отговори най-после високият мъж.

Гласът му бе по-тънък, отколкото Джон очакваше, а английският му — перфектен, без следа от акцент.

Смит кимна хладно.

— Ако се наложи.

— Тогава действай — каза мъжът.

Без да чака повече, той се хвърли напред със смъртоносната грация на хищник. Дясната му ръка се стрелна под сакото, измъквайки остър боен нож.

Смит натисна спусъка на беретата. Тя отскочи нагоре, а откатът избута плъзгача назад, изхвърляйки празната гилза. Този път обаче плъзгачът остана в задния край. Смит изруга тихичко. Току-що бе изстрелял последния от петнадесетте патрона на пистолета.

Деветмилиметровият куршум улучи противника му от лявата страна. За част от секундата той се олюля назад. Погледна малката дупка с червени ръбове върху сакото си. От раната бликаше кръв и се стичаше бавно по тъмния плат. Разтвори пръстите на лявата си ръка и стисна ножа с дясната. Устните му се разтегнаха в жестока усмивка. Поклати глава, имитирайки съжаление.

— Не беше съвсем точен. Както виждаш, още съм жив.

Все още зловещо усмихнат, зеленоокият мъж се канеше да убие противника си, описвайки с ножа криволичеща, почти хипнотизираща дъга. Смъртоносното острие блестеше на слънцето.

Отчаян, Смит хвърли срещу него вече ненужната берета.

Огромният мъж се наведе, за да избегне удара, и атакува. Замахна с невероятна бързина към гърлото на американеца.

Смит отскочи встрани. Острието на ножа мина на по-малко от сантиметър от лицето му. Бързо заотстъпва назад. Дишаше тежко.

Зеленоокият го последва. Отново замахна, този път по-ниско.

Джон се извъртя на една страна, замахна силно с юмрук, опитвайки се да счупи китката на мъжа. Все едно удари висококачествена стомана. Ръката му изтръпна. Отново отстъпи назад и раздвижи пръстите си. Срещу какво, по дяволите, се биеше? Едрият мъж се канеше да го атакува за трети път с още по-широка усмивка, явно се забавляваше. Замахна уж с дясната ръка, с която държеше ножа, но нанесе толкова силен удар в ребрата на Смит с лявата, че изкара въздуха от дробовете му. Джон се олюля назад, опитваше да си поеме дъх — сега се бореше да остане на крака и в съзнание.

— Може би трябваше да запазиш последния патрон за себе си — каза учтиво зеленоокият мъж. Той вдигна бойния нож. — Щеше да е по-бързо и по-безболезнено от това.

Смит продължи да отстъпва и се заоглежда за нещо, което да му послужи за оръжие. Нищо — само пясък и спечена земя. Почувства, че го обзема паника. Стегни се, Джон, заповяда си той. Ако се гипсираш пред това копеле, мъртъв си. Може и да те убие, но нека поне да е в битка.

Стори му се, че чува вой на полицейски сирени някъде в далечината — сирени, които доближаваха. Но зеленоокият мъж продължаваше да го дебне, твърдо решен да го убие.

Седма глава

На двеста метра разстояние в началото на гъсталака от борове и хвойнови дървета трима мъже лежаха, прикрити зад високата суха трева. Единият, доста по-едър от останалите, насочи високочувствителен бинокъл към осеяния с трупове район около института, наблюдавайки ръкопашния бой между стройния тъмнокос американец и неговия висок и много по-як съперник. Намръщи се, докато преценяваше какво да прави. До него снайперист бе допрял око в оптичния мерник на пушката и бавно и методично нагласяше целта.

Третият мъж, специалист свързочник, лежеше със слушалки сред купчина комуникационна техника. Той слушаше внимателно настойчивите, изчистени от странични шумове гласове.

— Властите започват да реагират по-адекватно, Търс — предупреди той. — Насам се придвижват допълнителни полицейски сили, линейки и противопожарни части.

— Разбирам — отговори Търс, мъжът с бинокъла, и сви рамене. — Прайм допусна непростима грешка.

— Шофьорът му реагира неадекватно — измърмори снайперистът до тях.

— Шофьорът ще бъде наказан — съгласи се Търс. — Но Прайм знаеше какви са изискванията за мисията. Тази битка е безсмислена. Трябваше да се измъкне при първа възможност, а вместо това позволява страстите му да надделеят. Може и да убие този мъж, но едва ли ще успее да избяга. — Той взе решение. — Така да бъде. Ликвидирайте го.

— И другия ли? — попита снайперистът.

— Да.

Снайперистът кимна. Погледна през оптичното устройство, нагласяйки мишената за последен път.

— Целта е на мушка. — Той натисна спусъка. Сложната на вид пушка издаде тих кашлящ звук. — Целта е улучена.

* * *

Смит се приведе бързо, за да избегне поредния смъртоносен удар от ножа на противника си. Той продължи да отстъпва назад, съзнавайки, че и времето, и пространството за маневриране свършват. Рано или късно този маниак щеше да го прободе.

Внезапно мъжът срещу него се плесна по врата, все едно го ухапа оса. Направи още една крачка напред и спря, взирайки се в дланта си с ужас. Устата му се отвори и той се извърна наполовина, поглеждайки през рамо към горичката.

В този миг Смит стана свидетел на нещо ужасно — високият мъж започна да се разпада. Мрежа от червени резки запълзя бързо по цялото му лице и ръцете, след което кожата започна, да се цепи. За секунди тя се смъкна и се превърна в прозрачна червеникава лепкава течност. Зелените му очи се стопиха и изтекоха по лицето. Едрият мъж пищеше в нечовешка агония. Гърчейки се, гигантът се строполи на земята и започна да дере с нокти малкото, което бе останало от тялото му, в напразен опит да се пребори с онова, което го разяждаше жив.

Джон не можеше да понася повече гледката. Той се обърна, спъна се и падна на колене, след което му се догади. В същия миг нещо изсвистя покрай едното му ухо и се заби в земята до него.

Инстинктивно Смит се хвърли встрани и после запълзя към най-близкото прикритие.

* * *

В горичката снайперистът бавно свали дулото на пушката.

— Втората цел е на земята. Не улучих.

— Няма значение — отговори студено мъжът с бинокъла.

— Човек повече или по-малко не е от значение. — После се обърна към свързочника. — Свържи се с Центъра. Уведоми ги, че вторият експеримент на терен е в ход и се развива по план.

— Добре, Търс.

— Ами Прайм? — попита тихичко снайперистът. — Как ще съобщим за смъртта му?

За момент Търс се умълча, обмисляше отговора. После попита:

— Знаеш ли легендата за Хораций?

Снайперистът поклати отрицателно глава.

— Това е стара, много стара история — каза му Търс. — От епохата на римляните, дори преди тяхната империя. Трима абсолютно еднакви братя Хораций били изпратени на дуел с трима шампиони от съседен град. Двамата се борили смело, но били убити. Третият от братята Хораций победил — не със сила, а с хитрост.

Снайперистът не каза нищо.

Мъжът с бинокъла обърна глава и се засмя студено. Слънцето освети кестенявата му коса и озари удивително зелените му очи.

— Като Прайм аз също съм един Хораций. Но за разлика от него, смятам да оцелея и да спечеля наградата, която ми е обещана.

Втора част

Осма глава

Сградата „Хувър“,

Вашингтон, федерален окръг Колумбия

Заместник-директорът на ФБР Катрин (Кит) Пиърсън стоеше до прозореца на петия етаж и намръщен наблюдаваше мокрия от дъжда асфалт на „Пенсилвания Авеню“. Само няколко коли чакаха пред пешеходната пътека до близкия светофар и малцина минувачи бързаха по широките тротоари с разтворени чадъри. Оставаха два часа до обичайния наплив на федерални служители, прибиращи се от работа.

Тя устоя на желанието да провери още веднъж колко е часът. Да чака, докато други действат, не бе най-силната й черта.

Кит Пиърсън вдигна очи от уличното платно и забеляза отражението си в затъмнените стъкла. За миг огледа себе си с пълно безразличие и отново се зачуди защо тъмносивите очи, които я гледаха отсреща, й се струваха като очите на непознат. Макар и на четиридесет и пет години, нейната бяла като слонова кост кожа беше още гладка, а късата й тъмнокестенява коса очертаваше лице, което повечето мъже намираха за привлекателно.

Не че им даваше много възможности да й го казват, помисли си тя хладно. Проваленият й ранен брак и неприятният развод доказаха, че е невъзможно да съчетае успешно любовта с кариерата си във ФБР. Националните интереси на Бюрото и на САЩ бяха за нея винаги на първо място — дори онези, за които началниците й се страхуваха да споменат.

Пиърсън знаеше, че зад гърба й агентите и аналитиците на нейно подчинение я наричаха Снежната царица. Тя не обръщаше внимание. Нагърбваше се с работа дори повече и от тях. А и беше по-добре да си студен и сдържан, отколкото да те смятат за слаб и некадърен. Отделът за антитероризъм на ФБР не беше място за бюрократи, които идват в девет и си отиват в пет часа и мислят единствено за пенсиите си вместо за опасните врагове на нацията.

Врагове като Движението на Лазар.

От няколко месеца двамата с Хал Бърк от ЦРУ предупреждаваха началниците си, че Движението на Лазар се превръща в пряка заплаха за основните интереси на САЩ и на техните съюзници. Те основаваха заключенията си на фактите, че Движението използва все по-гръмка реторика и преминава към насилствени действия. Представяха политически документи и анализи и всяко доказателство, до което се доберяха.

Но никой нагоре в йерархията не желаеше да действа достатъчно решително срещу растящата опасност. Шефът на Бърк, директорът на ЦРУ Дейвид Хансън, беше много амбициран, но накрая и той се отказа. Повечето от политиците бяха още по-мекушави. Те виждаха в Движението на Лазар само външния камуфлаж, възвишената природозащитна организация. Кит Пиърсън се страхуваше от онова, което се криеше под камуфлажа.

— Представете си терористична група като Ал Кайда, но състояща се от американци, европейци, азиатци, хора, които изглеждат точно като вас и мен, и онези хора там на „Мейпъл Лейн“ — предупреждаваше тя често подчинените си. — Как ще се противопоставим на подобна заплаха?

Хансън единствен разбираше, че Движението на Лазар е явна и непосредствена опасност. Директорът на ЦРУ обаче настояваше битката да се води само със законови средства и в границите, очертани от политиците. За разлика от него Пиърсън и Бърк, както и други по света знаеха, че е твърде късно да се играе по правилата. Те бяха твърдо решени да разгромят Движението с насилствени действия, като използват всички необходими средства.

Телефонът на бюрото й звънна. Тя се отмести от прозореца и прекоси кабинета с грациозна походка. Вдигна телефона след второто позвъняване.

— Пиърсън.

— Бърк се обажда — Тя очакваше това обаждане, но колегата й от ЦРУ, набит, с квадратна челюст, й прозвуча необичайно нервно. — Линията сигурна ли е? — попита той.

Тя натисна копче на телефона и набързо провери линията за признаци на електронно подслушване. После кимна.

— Чисто е.

— Добре — отговори Бърк с монотонен и отсечен глас. Чуваха се шумове от уличното движение. Явно се обаждаше от колата си. — Нещо се е издънило в Ню Мексико, Кит. Нещо лошо, много лошо. По-лошо, отколкото очаквахме. Пусни си някоя от телевизиите. Те предават на живо.

Учудена, Пиърсън се протегна през бюрото, натисна едно копче и върху монитора на компютъра й се появи телевизионен сигнал. Известно време тя наблюдава мълчаливо и напълно шокирана случващото се пред института „Телър“. Дори докато гледаше, откъм вътрешността на сградата се чуваха нови и нови експлозии. Стълбове от гъст дим изпълваха ясното синьо небе над Ню Мексико. Пред самия институт хиляди демонстранти от Движението на Лазар бягаха обезумели, ужасени, изпотъпквайки се един друг в опита си да се спасят. Камерите показваха отблизо човешки същества, които се стопяваха като изцапан с кръв восък.

Тя пое дъх. Бореше се да запази самообладание. После стисна слушалката по-здраво.

— Мили боже, Хал. Какво става?

— Още не е ясно — отговори Бърк. — Според първите съобщения, демонстрантите счупили оградата и тъкмо започнали да нахълтват в сградата, когато отвътре изригнал адът — експлозии, пламъци и дявол знае какво.

— Причината?

— Има предположения за токсични газове от нанотехнологичните лаборатории — каза Бърк. — Няколко източника говорят за трагичен инцидент. Други смятат, че става дума за саботаж от неизвестни засега извършители. Повечето залагат на саботажа.

— Но няма потвърждение? — попита тя рязко. — Няма сведения някой да е взет за заложник?

— До този момент не. Още нямам връзка с нашите хора, но очаквам скоро да разбера нещо. Отивам там лично, разбра ли? Има полет на ВВС от базата „Андрюс“ след трийсет минути. Ленгли ми уреди място в самолета.

Пиърсън поклати глава раздразнено.

— Планът не беше такъв, Хал. Мислех, че държим ситуацията под контрол.

— Да, и аз така мислех — отговори Бърк. Тя почти чу как той сви рамене. — Винаги нещо се издънва в даден момент при всяка операция, Кит. Знаеш това.

Тя се намръщи.

— Но не чак толкова.

— Не — съгласи се Бърк. — Обикновено не. — Той прочисти гърлото си. — Сега обаче ще трябва да действаме според случая. Нали?

— Да.

Пиърсън се протегна и прекъсна телевизионната връзка на компютъра. Не искаше да гледа повече. Не и сега. Подозираше, че тези лица дълго ще спохождат съня й.

— Кит?

— Чувам те — отговори тя едва.

— Знаеш какво ще стане, нали?

Тя кимна, насилвайки се да се съсредоточи.

— Да, знам. Ще оглавя следствения екип в Санта Фе.

— Това ще бъде ли проблем? — попита офицерът от ЦРУ. — Имам предвид Зелър?

— Не, не мисля. Сигурна съм, че той няма да пропусне възможността да ми възложи работата — каза внимателно Пиърсън, изразявайки мислите си на глас. — Аз съм експертът по Движението на Лазар тук. Изпълняващият длъжността директор го знае. А на всички по цялата верига от Белия дом надолу ще им е ясно, че това зверство е свързано по някакъв начин с Движението.

— Така е — отговори Бърк. — Междувременно ще продължа да форсирам ТОКСИН от моя страна.

— Разумно ли е? — попита рязко Пиърсън. — Може би трябва да дръпнем шалтера сега.

— Късно е — каза й Бърк безцеремонно. — Всичко вече е задействано, Кит. Или ще яхнем вълната, или ще потънем.

Девета глава

Белият дом

Членовете на президентския Съвет за национална сигурност около заседателната маса в Ситуационния салон на Белия дом бяха в мрачно настроение. Както и трябва да бъде, по дяволите, мислеше си Сам Кастила начумерено. Първите сведения от бедствието в института „Телър“ бяха достатъчно неприятни. Всеки следващ доклад беше по-лош.

Погледна към близкия часовник. Беше доста по-късно, отколкото смяташе. В това малко помещение с изкуствено осветление в приземния етаж времето вървеше често не както обикновено. Бяха минали няколко часа, откакто Фред Клайн го извести за ужаса в Санта Фе.

Сега президентът оглеждаше масата невярващо.

— Искате да ми кажете, че все още нямаме окончателни данни за жертвите — нито вътре в института, нито навън сред демонстрантите?

— Не, господин президент. Нямаме — призна изпълняващият длъжността директор на ФБР Боб Зелър. Той седеше прегърбен и отчаян на стола си. — Повече от половината учени и служители в института се водят за безследно изчезнали. Вероятно са мъртви. Но ние дори не можем да изпратим спасителен екип, преди огънят да загасне. Що се отнася до протестиращите… — гласът на Зелър замлъкна.

— Може да не узнаем никога колко от тях са убити, господин президент — намеси се съветничката по въпросите на националната сигурност Емили Пауъл-Хил. — Виждаме кадрите от онова, което се случва извън лабораториите. Може да минат месеци, преди да идентифицираме онова, което е останало от онези хора.

— Големите телевизионни компании съобщават, че най-малко две хиляди са мъртви — каза Чарлс Аурей, шефът на президентския екип. — И предполагат, че броят им може да нарасне до три или четири хиляди.

— Въз основа на какво, Чарли? — прекъсна го грубо президентът. — На око, така ли?

— Те се позовават на говорители на Движението на Лазар — отговори Аурей. — Печатът, както и обществеността имат повече доверие на тия типове, отколкото на нас.

Кастила кимна. Вярно е. Първите ужасяващи телевизионни кадри вървяха на живо, без монтаж, по няколко сателитни канала. Стотици милиони хора в Америка и по целия свят виждаха странните сцени със собствените си очи. Телевизиите вече излъчваха само подбрани кадри. Внимателно избягваха по-ясните образи на ужасени демонстранти от Движението на Лазар, които биваха разяждани все още живи. Но беше късно. Поразията бе сторена.

Всички налудничави и потресаващи твърдения на Движението на Лазар за опасностите от нанотехнологиите сега се потвърждаваха. И Движението изглеждаше решено да разпространява още по-злокобни истории. Такива вече се появяваха в техните уебсайтове и форумите в Интернет. Според теорията им в лабораториите на института „Телър“ се разработвали нанотехнологични оръжия за американската армия. Сравнявайки снимките на умрелите по особено жесток начин жители на Кусаса, Зимбабве, и в Санта Фе, Движението правеше връзка между двата случая. За тях снимките доказваха, че „някои елементи в американското правителство“ са заличили цяло мирно село, тествайки за пръв път тези нанотехнологични оръжия.

Кастила направи физиономия. Сред масовата истерия едва ли някой щеше да обърне внимание на опроверженията от водещи учени или на успокоителни изказвания от политици като него, напомни си той. Притиснати от уплашените избиратели, мнозина в Конгреса вече настояваха за незабавна забрана на изследванията в областта на нанотехнологиите. Само Господ знаеше колко правителства по света ще повярват на твърденията на Движението на Лазар за тайни „нанотехнологични оръжейни програми“ на САЩ.

Кастила се обърна към Дейвид Хансън, който седеше в далечния край на масата.

— Нещо да добавиш, Дейвид?

Директорът на ЦРУ сви рамене.

— Извън очевидния факт, че онова, което стана в института „Телър“, е проява на добре пресметнат биотероризъм ли? Не, господин президент, няма какво да добавя.

— Не пресилваш ли малко нещата? — попита Емили Пауъл-Хил вежливо.

Между двамата нямаше вражда, но тя смяташе, че бившият бригаден генерал и директор на ЦРУ Хансън обикновено прибързваше с прилагането на крайни мерки при решаването на проблеми на националната сигурност.

Насаме президентът бе съгласен с нейната оценка. Но неудобната истина бе, че крайните прогнози на Хансън често се сбъдваха и повечето от тайните операции, които организираше, се увенчаваха с успех. А в този случай твърдението му се връзваше изцяло с онова, което Кастила чу от Фред Клайн, шефа на Първи секретен отдел.

— Избързвам с прогнозите, преди да узнаем фактите? Да — призна Хансън. Той погледна снизходително през изработените от коруба на костенурка рамки на очилата си към съветничката по въпросите на националната сигурност. — Но не мисля, че можем да губим време с алтернативни теории, Емили. Освен ако ти наистина вярваш, че нарушителите, които нахлуха в института „Телър“, нямат нищо общо с бомбите, които избухнаха по-малко от половин час след това. Откровено казано, това ми звучи малко наивно.

Емили Пауъл-Хил се изчерви.

Президентът се намеси, преди спорът да се разгорещи.

— Да приемем, че си прав, Дейвид. Да кажем, че тази трагедия е терористичен акт. Тогава кои са терористите?

— Движението на Лазар — отговори убедено директорът на ЦРУ. — По същите причини, които ви изложих, когато обсъждахме доклада с оценката за заплахите, изготвен съвместно от разузнавателните служби, господин президент. Тогава се чудехме какво ще е „голямото събитие“ в Санта Фе — той присви тесните си рамене. — Е, сега вече знаем.

— Сериозно ли смяташ, че лидерите на Движението на Лазар са организирали смъртта на повече от две хиляди свои привърженици? — попита Аурей.

Шефът на президентския екип не прикри скептицизма си.

— Дали е преднамерено? — Хансън поклати глава. — Не знам. И докато не разберем какво точно е причинило смъртта на тези хора, няма да узнаем. Но съм твърдо убеден, че Движението на Лазар е замесено в терористичната атака.

— Как така? — попита Кастила.

— Помислете за съвпаденията, господин президент — каза директорът на ЦРУ. Той започна да излага аргументите си с вещината на професор, който говори по любимата си тема на студенти в първи курс. — Първо: Кой организира масовите демонстрации пред института „Телър“? Движението на Лазар. Второ: Защо охраната на института бе извън сградата при идването на самозвания екип от „Сикрет Сървис“ и съответно не можа да предотврати влизането му в сградата? Защото бе ангажирана със същия тоя протест. Трето: Кой попречи на истинските агенти от „Сикрет Сървис“ да влязат в сградата? Демонстрантите от Движението на Лазар. И четвърто: Защо не успяха полицаите от Санта Фе да заловят нарушителите, след като те напуснаха института? Защото бяха принудени да се занимават с хаоса пред института.

Почти против волята си Кастила кимна. Тезата на директора на ЦРУ не беше желязна, но убедителна.

— Сър, не можем да излезем публично с подобни обвинения без доказателства срещу Движението на Лазар — намеси се Аурей. — Ще бъде политическо самоубийство. Пресата ще ни разпъне на кръст дори само ако споменем за това.

— Чарли е напълно прав, господин президент — каза Емили Пауъл-Хил. Съветничката по националната сигурност хвърли бърз поглед към Хансън, преди да продължи. — Ако обвиним Движението на Лазар за това, само ще налеем масло в огъня. Ще предизвикаме авторите на конспиративни теории по света. Не можем да си позволим да им предоставяме повече муниции. Не и сега.

Напрегната тишина се възцари около заседателната маса в Ситуационния салон.

— Едно е сигурно — каза хладно Дейвид Хансън, нарушавайки тишината. — Движението на Лазар вече се възползва от публичното мъченичество на толкова много свои последователи. Из целия свят стотици хиляди нови доброволци се записват в редиците му чрез електронната поща. Милиони други внасят дарения в откритите му банкови сметки. — Шефът на ЦРУ погледна Кастила. — Разбирам нежеланието ви да действаме срещу движението без доказателства за неговата терористична дейност, господин президент. Знам, че има политически съображения. Искрено се надявам разследването на ФБР в института „Телър“ да предостави уликите, които вие искате. Но е мой дълг да ви предупредя, че всяко забавяне ще има ужасни последици върху националната сигурност. С всеки изминал ден движението ще става по-силно, а нашите възможности да му се противопоставим ще отслабват.

Мобилен команден център на Движението на Лазар

Мъжът, наричан Лазар, седеше сам в малко, но елегантно мебелирано помещение. Капаците на прозорците бяха спуснати. И най-малкият досег със света отвън бе прекъснат. На компютърния екран пред него вървяха телевизионните кадри от касапницата пред института „Телър“.

Той кимна на себе си, удовлетворен от гледката. Плановете, които толкова внимателно подготвяше през последните няколко години, най-после даваха резултат. Голяма част от работата, като например премахването на бившето ръководство на Движението, беше трудна, болезнена и изпълнена с опасности. Тримата Хораций, силни физически, обучени до съвършенство в изкуството да убиват и безкрайно жестоки, му послужиха добре в тези усилия.

За миг по лицето му премина леко съжаление. Той истински съжаляваше, че се наложи да избие толкова много мъже и жени, които някога обожаваше — хора, чиято единствена грешка бе, че не искаха да разберат нуждата от по-твърди мерки за постигане на общите им мечти. Почти веднага Лазар сви рамене. Личните чувства нямаха значение, събитията доказваха правотата му. През последната година под негово ръководство Движението постигна повече, отколкото през предишните години на вяла условна активност. Възкресяването на чистотата на света означаваше проливане на кръв, решителни действия, не само високопарни приказки и беззъби политически протести.

Както подсказваше името на Движението, това означаваше да възкресиш живота от смъртта.

Компютърът му издаде мек напевен звук, сигнал, че е изпратено ново кодирано съобщение от самия Център. Лазар го прочете мълчаливо. Смъртта на Прайм бе неприятна новина, но загубата на един от тримата Хораций се компенсираше многократно от резултатите на нападението срещу института „Телър“ и касапницата на собствените му последователи. Подведени от информацията, която им подхвърли, служителите на ЦРУ, ФБР и съюзническите им разузнавателни служби паднаха в капана на едно масово убийство. Онова, което изглеждаше на тези нещастни глупаци ужасна грешка, бе замислено от самото начало. Те бяха виновни и той щеше да използва вината им срещу самите тях.

Лазар се усмихна студено. Само с един смъртоносен удар той обезсили САЩ и което и да било западно правителство да действа решително срещу Движението. Беше обърнал собствената им сила срещу самите тях — както прави всеки майстор на жиу-жицу. Макар враговете му още да не съзнаваха, той контролираше основните лостове на властта. Всяко тяхно действие срещу Движението щеше само да засили този контрол и да ги отслаби същевременно.

Сега беше време да насъска някога лоялните съюзници един срещу друг. Светът вече проявяваше подозрителност към военния и научния потенциал на САЩ и към мотивите на Вашингтон. С умело насъскване и манипулиране на медиите светът скоро щеше да повярва, че Америка, единствената свръхсила, използва механизмите на сътворението за създаване на нови оръжия с неописуеми размери в преследване на своите жестоки и егоистични цели. Земята щеше да се раздели между онези, които са с Лазар, и онези, които са срещу Движението. И правителствата, притиснати от поданиците си, щяха да се обърнат срещу САЩ.

Ще настъпят смут, хаос и безредие, които ще му служат добре и ще му осигурят време да изпълни докрай грандиозния си замисъл — замисъл, който ще преобрази Земята завинаги.

Десета глава

Нощта се спускаше бързо над пущинака около Санта Фе. На северозапад най-високите върхове на планината Хемес червенееха, осветени от последните лъчи на залязващото слънце. Равнинните земи на изток вече се бяха потопили в настъпващия мрак. На юг от самия град огнени езици все още танцуваха зловещо сред развалините на института „Телър“, преливайки от оранжево в червено и жълто, докато пламъците се разгаряха непрестанно от счупени мебели и подпорни греди, разсипани химикали, натрошено от бомбите оборудване и телата на онези, които бяха затиснати вътре. Острата, задушлива миризма на дим тегнеше в хладния вечерен въздух.

Няколко противопожарни екипа бяха на мястото, но не ги допускаха, тъй като районът бе обграден от местната полиция и Националната гвардия. Нямаше никаква надежда някой да е оцелял в горящата сграда, така че никой не желаеше да подлага още хора на въздействието на наночастиците, причинили смъртта на толкова много активисти на Движението на Лазар.

Джон Смит стоеше неподвижно извън очертанията на кордона и наблюдаваше вилнеещия пожар. Слабото му лице бе посърнало, а раменете — отпуснати. Като много войници, той често изпитваше чувство на меланхолия след тежка акция. Този път бе по-лошо. Не понасяше да губи. Двамата с Франк Диас застреляха или раниха поне половината от терористите, но бомбите все пак избухнаха. Още не можеше да се отърси от ужасната гледка на хиляди хора, превърнали се в слуз и кости.

Кодираният мобилен телефон във вътрешния джоб на якето му започна да вибрира. Той го измъкна и отговори:

— Смит.

— Трябват ми повече подробности, полковник — каза направо Фред Клайн. — Президентът все още заседава със Съвета за национална сигурност, но скоро очаквам ново позвъняване от него. Вече му предадох предварителния ти доклад, но той ще иска още сведения. Трябва да ми разкажеш всичко, което си видял, и какво мислиш, че се е случило днес.

Смит притвори очи, изведнъж се почувства изтощен.

— Разбрано — каза той с мъка.

— Ранен ли си, Джон? — попита загрижено шефът на Първи секретен отдел. — Нищо не ми спомена и аз предположих…

Смит поклати глава. Рязкото движение предизвика болки във всяка драскотина и мускул.

— Нищо сериозно — отговори той, примигвайки. — Няколко порезни рани и драскотини, това е всичко.

— Ясно — каза Клайн. По тона му личеше, че се съмнява. Замълча за миг. — Подозирам, че онова, което имаш предвид, е, че не кървиш в момента.

— Наистина, Фред, добре съм — отвърна Смит, този път раздразнително. — Аз съм лекар, забрави ли?

— Добре — каза внимателно Клайн. — Да продължаваме. Първо, ти все още си убеден, че терористите, които нападнаха института, са професионалисти?

— Никакво съмнение — отговори Смит. — Тия типове действаха без грешка, Фред. Бяха наясно с процедурите в „Сикрет Сървис“, имаха същите оръжия и служебни карти, всичко до последната подробност. Ако истинският екип на „Сикрет Сървис“ не се беше появил толкова рано, лошите момчета щяха да се разхождат напред-назад из института, без никой да ги заподозре.

— До избухването на бомбите — предположи Клайн.

— Дотогава — съгласи се мрачно Смит.

— Което ни довежда до измрелите демонстранти — продължи ръководителят на Първи секретен отдел. — Общото предположение е, че при експлозиите е изтекло вещество с неустановен произход от някоя лаборатория — отровен химикал или по-вероятно нанотехнологични частици, които са станали неуправляеми. Ти беше внедрен да наблюдаваш лабораториите и техните изследвания. Какво мислиш, че се е случило?

Смит се намръщи. Откакто стрелбата и писъците спряха, той си блъскаше мозъка, опитвайки се да събере фактите в задоволителен отговор на същия този въпрос. Какво можеше да изтреби толкова много хора за толкова кратко време и по такъв жесток начин? Въздъхна.

— Само една лаборатория работеше върху изследвания, свързани с човешки тъкани и органи.

— Коя?

— На „Харкорт Биосайънсис“ — отговори Смит. Той описа набързо работата на Бринкър и Парих с техните нанофаги „Модел две“, включително последния им експеримент, при който бе убита напълно здрава мишка.

— Една от бомбите избухна във вътрешността на лабораторията на „Харкорт“ — завърши разказа си Джон. — Фил и Рави са изчезнали, вероятно са мъртви.

— Тогава това е обяснението — каза Клайн, леко поуспокоен. — Бомбите са били заложени умишлено. Но убийствата отвън са случайни, нещо като високотехнологична катастрофа.

— Не вярвам — каза решително Смит.

— Защо?

— По една причина, мишката, която видях да умира, нямаше признаци на клетъчен разпад — отговори Смит, премисляйки всичко отначало. — Не се случи нищо, което дори да напомня на гледката, която наблюдавах днес следобед.

— Възможно ли е въздействието на тези нанофаги да е различно върху мишките и човешкия организъм? — попита внимателно Клайн.

— Абсолютно невъзможно — каза му Смит. — Причината да се използват мишки при предварителни тестове е в биологичната им прилика с човешките същества — Той въздъхна. — Не бих се заклел, Фред, не и без по-нататъшни проучвания. Но моето вътрешно усещане е, че нанофагите на „Харкорт“ не носят отговорност за този мор.

Последва продължителна тишина от другата страна на телефонната линия.

— Съзнаваш ли какво би означавало това? — каза най-после Клайн.

— Да — отговори Смит. — Ако съм прав, че нищо от вътрешността на института не е причинило смъртта на всички тези хора, тогава онова, което терористите са донесли, каквото и да е то, е било пуснато умишлено, като част от хладнокръвен заговор за избиване на хиляди активисти от Движението на Лазар. А в това няма никаква логика.

Той притвори очи за миг. Олюля се. Едва успяваше да победи умората.

— Джон?

С огромно усилие Смит отвърна:

— Тук съм.

— Ранен или не, звучиш точно така — каза Клайн. — Трябва ти малко почивка да се възстановиш. Какво е положението там?

Въпреки изтощението Смит не устоя да се усмихне.

— Не е розово. Не се очертава да си тръгна скоро. Вече им казах какво трябва да се прави, но местните федерални агенти задържат всеки оцелял от института, който все още мърда, до идването на тяхната велика шефка от Вашингтон. А тя няма да пристигне по-рано от утре сутринта.

— Не се учудвам — отговори Клайн. — Но не е хубаво. Ще видя какво мога да направя. Изчакай — гласът му замлъкна.

Смит погледна в тъмнината. Въоръжени с автомати мъже в камуфлажни униформи, шлемове и бронежилетки патрулираха около кордона между него и горящата сграда. Националната гвардия беше изпратила всичките си бойци да отцепят района около института „Телър“. Войниците имаха заповед да стрелят на месо, ако някой се опита да наруши техния периметър.

Според онова, което Смит чуваше, още части на Националната гвардия бяха разположени в самия град Санта Фе да охраняват щатските и федералните сгради и да гарантират достъп до магистралите на автомобилите на спасителните екипи и линейките. Един от местните шерифи му довери, че няколко хиляди жители на града се изнасят и бягат към Албъкърки и дори в планините, търсейки безопасност.

Полицията държеше под око и оцелелите от митинга на Движението на Лазар. Мнозина вече бяха избягали от района, но няколкостотин полузаспали активисти се шляеха безцелно по улиците на Санта Фе. Никой не знаеше със сигурност дали те наистина бяха в шок, или само чакаха да причинят още неприятности.

Фред Клайн отново се обади.

— Всичко е уредено, полковник — каза той спокойно. — Имаш позволение да напуснеш зоната за сигурност и уреден транспорт до хотела.

Смит му беше признателен. Той разбираше защо Бюрото иска да осигури района и да държи под контрол единствените свидетели. Но Джон никак не се блазнеше от мисълта да прекара нощта, в палатка на „Червения кръст“ или свит на задната седалка на някоя полицейска кола. Както често преди, и сега се зачуди за миг как Клайн, човек, действащ в дълбока сянка, успя да задейства цялата верига, без да излезе от прикритието си. Но както винаги отпрати тези въпроси някъде далеч в ума си. За Смит по-важното бе, че нещата се уредиха.

* * *

Двадесет минути по-късно той пътуваше на задната седалка в патрулна кола на щатската полиция в северна посока по магистрала 84 към центъра на Санта Фе. Дълги колони от цивилни леки коли, пикапи, миниванове и джипове напредваха бавно — със сантиметри — на юг към кръстовището с междущатската магистрала 25, главния път към Албъкърки. Посланието, бе ясно. Много от местните жители не вярваха на официалната версия, че опасността е локализирана до съвсем малка зона около института.

Смит се намръщи от тази гледка, но не можеше да обвинява хората за това, че са уплашени до смърт. От години ги уверяваха, че нанотехнологиите са абсолютно безопасни, и в един момент пускат телевизорите си и виждат как последователите на Движението на Лазар надават писъци и се разпадат на парчета от невидими миниатюрни механизми.

Патрулната кола зави на изток от магистрала 84 по „Пасо де Пералта“, сравнително широко шосе до центъра на Санта Фе. Смит забеляза джип „Хъмви“[1] на Националната гвардия, който бе блокирал кръстовище вдясно. Коли, войници и полиция бяха разположени по всеки път, водещ към историческия район.

Кимна на себе си. Правоохранителните органи използваха в максимална степен ограничените си ресурси. Ако трябваше да се избере един район за защита срещу мародерство и беззаконие, това бе именно този. Имаше красиви музеи, галерии, магазини и къщи из целия град, но сърцето и душата на Санта Фе бе неговата историческа част — лабиринт от тесни еднопосочни улички около красив площад, очертан от дървета и построения преди четири века Губернаторски дворец.

Улиците на стария град следваха очертанията на някогашните коларски пътища през Санта Фе и Пейкос, а не съвременната канализационна система. Много от сградите покрай тези пътища бяха съчетание между старото и новото в испанския пуебло стил с кирпичени стени в пръстен цвят, плоски покриви, малки прозорци, разположени в ниши, и изпъкнали дървени греди. Други, като сградата на федералния съд, имаха тухлени фасади и тънки бели колони в южняшки стил, датиращ от 1846 г., когато през Мексиканско-американската война тези земи са били завладени от САЩ. Голяма част от историята, изкуството и архитектурата, които правеха Санта Фе уникален американски град, можеха да се открият в този сравнително малък район.

Смит се намръщи, докато минаваха покрай тъмните, безлюдни улици. През повечето дни площадът гъмжеше от туристи — правеха снимки или разглеждаха сергиите на местните художници и занаятчии. Местните индианци седяха на сянка пред входа на покритата алея пред Губернаторския дворец и продаваха самобитни керамични съдове и накити от сребро и тюркоаз. Той подозираше, че на това място няма да има жива душа на сутринта, а нищо чудно и дни наред.

Смит беше отседнал на пет пресечки от площада, в хотел „Форт Марси“. Когато го изпратиха тук за първи път като наблюдател в института „Телър“, му се стори много забавно, че се регистрира в хотел, чието име звучи военно. Но в хотела нямаше нищо, което да напомня казарма или военна част. Осем секции обособяваха редицата от едноетажни и двуетажни сгради, разположени върху издигнат хълмист терен, с гледка към града или към близката планина. Апартаментите бяха тихи, удобни и елегантно обзаведени в смесен модерно-традиционен югозападен стил.

Щатският полицай го остави точно пред хотела. Смит му благодари и се затътри по коридора към стаята, която гледаше към сенчести дървета и цветна градина. По съседните сгради светеха съвсем малко прозорци. Той подозираше, че останалите гости на хотела са се отправили към домовете си по най-бързия начин.

Джон потърси в портфейла си ключа от стаята, намери го и влезе. Затвори вратата след себе си и за първи път от много часове му се отвори възможност да си почине. Свали бавно изподраното и на места надупчено от куршуми кожено яке и тръгна към банята. Плисна няколко шепи студена вода върху лицето си и погледна в огледалото.

Очите, които го гледаха от там, бяха уморени, замислени и изпълнени с тъга.

Обърна се.

По-скоро по навик, а не от глад провери какво има в хладилника в кухнята. Нищо от опакованите във фолио остатъци от храната в ресторанта не възбуди апетита му. Той измъкна леденостудена бира „Тикейт“, развъртя капачката и постави бутилката върху масата за хранене.

Загледа се в нея. После се обърна и се зазяпа през прозорците, а пред очите му отново и отново изплуваше ужасът, на който стана свидетел през деня.

Единадесета глава

Малаки Макнамара се вмъкна колебливо в църквата „Кристо Рей“. Той постоя неподвижно известно време, разучавайки обстановката. Бледата лунна светлина проникваше през прозорците, разположени високо в масивните тухлени стени. Пред него се простираше огромен неф с висок таван. Далеч в дъното виждаше преградната стена пред олтара, състояща се от три секции от бял камък с изваяни цветя, светци и ангели. Уплашени мъже и жени седяха свити на малки групи на пейките. Някои плачеха на глас. Други гледаха вцепенено, все още под въздействието на ужаса, на който станаха свидетели.

Макнамара тръгна бавно и незабелязано по една от страничните пътеки между пейките, като през това време наблюдаваше и слушаше хората около себе си. Подозираше, че мъжете, които търсеше, не бяха тук, но трябваше да се увери, преди да провери в друга църква. Краката го боляха. Вече от няколко часа обикаляше из криволичещите улици на този град, издирвайки няколко от оцелелите активисти на Движението на Лазар. Щеше да е по-бързо и по-резултатно с кола, но се намираше в непозната територия, напомни си той, а и щеше да се набива на очи. Автомобилът, с който дойде в Ню Мексико, щеше да си остане скрит още известно време.

Жена на средна възраст с приятелски израз се забърза към него. Явно бе от енориашите, които отвориха църквата да приютят нуждаещите се, осъзна той. Не всички в Санта Фе бяха изпаднали в паника и избягали в планините. Забеляза загриженост в очите й.

— Мога ли да ви помогна? — попита тя. — От митинга пред института ли идвате?

Макнамара кимна мрачно.

— Да.

Тя докосна с ръка рамото му.

— Толкова съжалявам. Беше страшно да се наблюдава отдалеч, искам да кажа, по телевизията. Не мога да си представя какво е било там… — Гласът й замлъкна, а очите й се разшириха.

Макнамара веднага си даде сметка, че изражението му бе станало мрачно, внушаващо страх. Споменът за ужасната гледка беше прекалено пресен. С голямо усилие той отпъди страшните сцени, които все още бяха пред очите му. Въздъхна.

— Простете — каза той любезно. — Не исках да ви плаша.

— Загубили сте… — жената се поколеба. — Искам да кажа… търсите ли някого? Конкретен човек?

Макнамара кимна.

— Да. Търся едни хора.

Той ги описа.

Тя го изслуша внимателно, но накрая само поклати глава.

— Страхувам се, че тук не е идвал никой с подобна външност. — Въздъхна. — Но можете да опитате в будисткия храм в Упая, надолу по шосето за Серо Гордо към планините. Монасите там също предлагат подслон за оцелелите. Ако желаете, ще ви опиша подробно пътя до там.

Слабият синеок мъж кимна с благодарност.

— Много мило от ваша страна.

Той веднага тръгна. Има още много километри да изминеш, преди да дойде време за спане, каза си той мрачно. А и най-вероятно ще биеш този път напразно. Мъжете, които търсеше, сигурно бяха офейкали.

Жената забеляза изтърканите му обувки, целите потънали в прах.

— Мога да ви откарам — предложи тя колебливо. — Ако сте вървели цял ден, сигурно сте изтощен.

Малаки Макнамара се усмихна за първи път през този ден.

— Да — отвърна той мило. — Ужасно съм уморен. И много ще съм благодарен, ако ми помогнете.

В околностите на Санта Фе

Скривалището, осигурено от оперативната група за ТОКСИН, се намираше в подножието на Сангре де Кристо, недалеч от пътя към ски пистите на Санта Фе. Тясна алея за автомобили, преградена с верига и табелка „ЗАБРАНЕНО“, се виеше нагоре към планината сред трепетлики със златистожълти листа, дъбове в медночервена окраска и високи вечнозелени дървета.

Хал Бърк отби от главния път и свали стъклото на крайслера, който нае веднага след като пристигна на международното летище в Албъкърки. Зачака, като внимаваше ръцете му върху волана да се виждат добре.

Неясна фигура се измъкна откъм сянката на едно голямо дърво. Слабата светлина от предните фарове на колата освети тясно лице с остри черти и подозрително изражение. Едната ръка на мъжа държеше дръжката на деветмилиметров валтер, пъхнат в кобур на хълбока му.

— Това е частен път, господине.

— Да, така е — съгласи се Бърк. — Аз също съм тук по частна работа. Името ми е ТОКСИН.

Постовият се приближи поуспокоен, след като Бърк му съобщи паролата. Освети с джобно фенерче лицето на офицера от ЦРУ, а после задната седалка на крайслера, уверявайки се, че Бърк е сам.

— Добре. Покажете ми документ за самоличност.

Бърк извади внимателно служебната си карта от ЦРУ от джоба на якето и му я подаде.

Постовият разгледа снимката. После кимна, върна му картата и свали веригата, блокираща достъпа до пътя.

— Можете да продължите, господин Токсин. Чакат ви в къщата.

Къщата, която се намираше на половин километър по-нагоре по тесния път, беше голяма вила швейцарски тип, наполовина облицована с дърво, с островръх покрив, проектиран така, за да не задържа твърде много сняг. През зимата в тази част на планината Сангре де Кристо снежната покривка достигаше до три–четири метра, а и често снеговете започваха още през октомври. В района на ски курорта по високите била на планината падаше два пъти повече сняг.

Бърк паркира под навеса недалеч от стълбите, които водеха до предната врата на вилата. На фона на тъмнината изпод спуснатите капаци на прозорците светлината, която се процеждаше, изглеждаше жълта. Гората около къщата бе притихнала и напълно неподвижна.

Предната врата на вилата се отвори още преди да се измъкне от колата. Явно постовият ги бе предупредил по радиостанцията. Висок кестеняв мъж застана на прага и го изгледа със зелените си очи.

— Подранил си, господин Бърк.

Агентът на ЦРУ кимна и се вторачи в едрия мъж. Кой ли от онова странно трио „Хораций“ бе този? — зачуди се той. Тримата едри мъже не бяха братя по рождение. Тяхната поразителна прилика, огромната сила и ловкост, както и многобройните умения бяха резултат на пластична хирургия, упорити тренировки и физическо натоварване. Бърк се спря на тях да оглавят секциите в ТОКСИН по настояване на техния създател и никога не успяваше да преодолее напълно чувството на страх и ужас при вида на някой от тримата Хораций. И не можеше да ги различава.

— Имах основателна причина да бързам, Прайм — Отговори, опитвайки се да налучка.

Зеленоокият мъж поклати глава.

— Аз съм Търс. За нещастие Прайм е мъртъв.

— Мъртъв? Как така? — попита притеснено Бърк.

— Беше убит при операцията — отвърна спокойно Търс. Той отстъпи встрани и направи място на Бърк да влезе във вилата. Покрити с килим стълби водеха към втория етаж. Ярка светлина струеше през отворената врата в дъното.

— Всъщност пристигна точно навреме да ни помогнеш да решим един малък проблем, свързан със смъртта на Прайм.

Офицерът от ЦРУ последва едрия мъж през отворената врата в остъклената веранда, която вървеше по цялата широчина на къщата. Леко надигнатият циментов под, металният сифон по средата и рафтовете по стените подсказаха, че помещението се използваше главно като склад и сушилня за измокрените от снега връхни дрехи, ботуши, ски и скиорски обувки. Новите му обитатели обаче го използваха като килия.

Дребен мъж с хлътнали рамене, мургава кожа и добре поддържани мустаци седеше неспокойно до сифона. Устата му бе запушена, а ръцете вързани зад гърба. Ходилата му също бяха завързани за краката на стола. Над запушената уста широко отворени тъмнокафяви очи гледаха с ужас двамата мъже, които току-що влязоха.

Бърк обърна главата си към Търс. Той повдигна едната си вежда въпросително.

— Нашият приятел Антонио имаше за задача да отведе екипа ни — обясни спокойно едрият мъж. — За нещастие се паникьосал и изоставил Прайм.

— Затова сте се принудили да ликвидирате Прайм — предположи Бърк. — Да не допуснете да го заловят.

— Не съвсем. Прайм беше… изяден — каза Търс. После поклати мрачно глава. — Трябваше да ни предупредите за чумата, която бомбите ни пуснаха, господин Бърк. Искрено се надявам пропускът ви да е от недоглеждане, а не умишлен!

Офицерът от ЦРУ се намръщи, долавяйки неприкритата заплаха в гласа на едрия мъж.

— Никой не знаеше колко опасни са проклетите наномеханизми — отвърна бързо той. — Нищо такова не бе споменато в секретните доклади на „Харкорт“, които четох. Нямаше и намек за подобно нещо и в докладите на „Номура“, и на самия институт.

Търс го изгледа изучаващо, после кимна.

— Добре. Приемам уверението ви. Засега.

Вторият Хораций сви рамене.

— Но мисията се издъни. Сега Движението на Лазар ще е по-силно, а не по-слабо. Имайки предвид това, желаете ли да продължим? Или да изчезваме, докато не е станало късно?

Бърк погледна начумерено. Беше навлязъл твърде надълбоко, за да даде отбой. Сега дори ставаше наистина наложително Движението да бъде ликвидирано. Той решително поклати глава.

— Продължаваме. Готов ли е екипът ви да задейства резервния план?

— Да.

— Добре — каза спокойно офицерът от ЦРУ. — Все още имаме шанс да разберем какво стана при института с Движението на Лазар. Дайте ход на резервния план. В полунощ.

— Добре — съгласи се Търс. После посочи към вързания мъж. — Междувременно трябва да решим този проблем за дисциплината. Какво да правим с Антонио?

Бърк го изгледа отблизо.

— Не е ли очевидно? — попита той. — Щом веднъж се е огънал от напрежението, ще го направи пак. Свършвайте с него и заровете тялото някъде, където няма да го открият поне няколко седмици.

Шофьорът започна да стене. Раменете му се отпуснаха.

Търс кимна.

— Логиката ви е непоклатима, господи Бърк. — Зелените му очи грейнаха от удоволствие. — Но тъй като и основанието, и присъдата са ваши, мисля, че вие трябва да я изпълните.

Търс подаде на офицера от ЦРУ боен нож с дълго острие.

Беше проверка, осъзна с гняв Бърк. Едрият мъж искаше да разбере колко далеч е готов да стигне в мръсната работа, която нареди да се свърши. Добре, да спечелиш доверието на група наемници главорези не беше лесна работа. Бе убивал и преди, за да се докаже при други операции, като внимателно прикриваше убийствата от висшестоящите си началници. Без да издава отвращението си, Бърк свали якето си и го закачи на една от поставките за ски. После нави ръкавите си и взе ножа.

Без повече да му мисли, той застана зад облегалката на стола, дръпна главата на шофьора назад и после прекара острието на бойния нож през гърлото му. Рукна кръв, която изглеждаше алена под ярката светлина на крушката над главата му.

Умиращият мъж се мяташе отчаяно, напъвайки се да се откопчи от въжетата. После се прекатури, както беше вързан за стола, и се разтрепери, докато животът му изтичаше заедно с кръвта върху циментовия под.

Бърк се обърна към Търс.

— Доволен ли си? — попита той рязко. — Или искаш да изкопая и гроба му?

— Няма нужда — отвърна спокойно едрият мъж. После направи знак с глава към брезента в ъгъла на верандата. — Ние вече сме приготвили гроб за бедния Йоахим ето там. Антонио може да го сподели.

Офицерът от ЦРУ изведнъж осъзна, че пред погледа му има още един труп, завит в брезент.

— Йоахим беше ранен, докато се изтегляхме от института — обясни Търс. — Улучиха го в рамото и крака. Нямаше опасност за живота му, но щеше да се наложи медицинска помощ. Затова направих каквото бе необходимо.

Бърк кимна бавно, с разбиране. Високият зеленоок мъж и неговите хора не можеха да рискуват собствената си сигурност, като потърсят медицинска помощ. Оперативната група за ТОКСИН убиваше всеки, който застрашава мисията й, включително собствените си членове.

Дванадесета глава

Четвъртък, 14 октомври

Белият дом

Минаваше полунощ и плътните завеси навахо в червено и жълто скриваха Овалния кабинет от любопитни погледи. Никой извън Белия дом не трябваше да знае, че президентът на Съединените щати все още работи, както и с кого разговаря.

Сам Кастила седеше зад масивното борово писалище по риза и преглеждаше купчината набързо нахвърляни заповеди. Кръгло петно от светлина падаше върху документите откъм тежката месингова лампа в единия ъгъл на масата. От време на време президентът нанасяше поправки и пишеше бележки в полето или задраскваше зле съчинените фрази.

Най-накрая със замах сложи подписа си в края на отделните заповеди. По-късно щеше да подпише копия за националния архив. Сега по-важно беше да се задвижат максимално бързо тежките колела на държавната машина. Вдигна очи.

Чарлс Аурей, шефът на президентския екип, и Емили Пауъл-Хил, съветничката по въпросите на националната сигурност, седяха свити в две големи кожени кресла, примъкнати близо до бюрото. Изглеждаха уморени, съсипани от дългите часове на разкарване между Белия дом и различни кабинети, докато подготвят заповедите за подпис. Не е лесна работа да се съгласуват споразумения между няколко различни ведомства на изпълнителната власт, всяко със свои собствени виждания и интереси.

— Има ли още нещо, което трябва да знам? — попита ги Кастила.

Аурей заговори пръв.

— Хвърлихме по едно око на сутрешните издания на вестниците в Европа, господин президент — каза той и веднага млъкна.

— Нека отгатна — заяви кисело Кастила. — Обвиняват ни.

Емили Пауъл-Хил кимна. Погледът й бе загрижен.

— Повечето от големите всекидневници в европейските страни — Франция, Германия, Италия, Великобритания, Испания и всички останали. Общото им впечатление е, че независимо какво се е случило в института „Телър“, за касапницата отвън отговорността е наша.

— На какво основание? — попита президентът.

— Повечето от спекулациите са, че става дума за разработка на някакъв вид тайно оръжие на базата на нанотехнологиите — отвърна тихо Аурей. — Европейският печат набляга на тези предположения, като ги помества на централно място, а опроверженията ни са забутани на последните страници.

Кастила направи физиономия.

— И какво правят? Поместват комюникетата на Движението на Лазар дословно?

— На практика точно това става — каза Пауъл-Хил без увъртания и сви рамене. — При това в писанията им се съдържат всички елементи на заговор, по които европейците много си падат: голямата, лоша, потайна и безцеремонна Америка мачка една мирна, храбра, обичаща Майката Земя група активисти, които казват истината. И както можете да си представите, всяка наша външнополитическа грешка от последните петдесет години е раздута многократно.

— Какви ще са политическите последици? — попита я президентът.

— Недобри — отвърна тя. — Разбира се, някои от нашите „приятели“ в Париж и Берлин никога не пропускат възможност да ни ужилят. Но и на истинските ни приятели и съюзници в Европа ще се наложи да реагират много внимателно. Да си на страната на единствената свръх сила не е особено популярно, а много от тези правителства в момента са нестабилни: И най-малката промяна в общественото мнение може да ги свали.

Аурей кимна.

— Емили е права, господин президент. Говорих с хората от Държавния департамент. Непрекъснато получават обезпокоителни въпроси по дипломатически канали от Европа, а също и от Япония. Нашите приятели настояват за твърди уверения, че писанията са измислени, и което също е важно, искат да представим доказателства, че не са верни.

— Да докажем обратното? — Кастила поклати отчаяно глава. — Никак не е лесно.

— Не, сър — съгласи се Емили Пауъл-Хил. — Но ще трябва да направим всичко възможно. Иначе ще седим и ще гледаме как съюзът ни се разпада и Европа се отдръпва все по-далеч от нас.

* * *

Няколко минути след като най-близките му съветници си тръгнаха, Кастила умуваше по какъв начин да успокоят европейското обществено мнение и това на политическите елити. Лицето му помръкна. За жалост възможностите му бяха много ограничени. Колкото и федерални лаборатории и военни бази да отвореха за публична инспекция, САЩ не можеха да очакват, че ще успокоят напълно подхранваната чрез Интернет истерия. Налудничави слухове, пагубни преувеличения, подправени фотографии и нагли лъжи можеха да обиколят земното кълбо със скоростта на светлината, изпреварвайки истината.

Някой почука тихичко на открехнатата врата.

— Да?

Главната му секретарка подаде глава.

— Обадиха се току-що от „Сикрет Сървис“, господин президент. Пристигнал е Номура. Водят го насам.

— Дискретно, надявам се, Естел — напомни й Кастила.

Лека усмивка пробягна по нейното обикновено строго лице.

— Идват откъм кухнята, сър. Надявам се, че това е достатъчно дискретно.

Кастила промърмори:

— Би трябвало. Добре, да се надяваме, че представителите на печата от нощната смяна са се запилели някъде да хапнат.

Той стана, оправи си вратовръзката и облече сакото си. Да вкараш някого в Белия дом покрай кофите за смет в кухнята, без внушителната церемониалност, която обикновено съпровождаше посещенията при американския президент, беше достатъчно изпитание. Така че най-малкото, което можеше да направи, бе да посрещне Хидео Номура максимално официално.

Неговата секретарка, госпожа Пайк, отвори вратата за шефа на „Номура Фарматек“ минута-две по-късно. Кастила пристъпи напред да го посрещне, широко усмихнат. Двамата мъже си размениха учтиви поклони по японски маниер, а после се здрависаха.

Президентът покани госта на големия кожен диван в средата на стаята.

— Благодаря ти, че дойде веднага, Хидео. Доколкото разбрах, си пристигнал от Европа.

Номура пусна вежлива усмивка.

— Не беше никакъв проблем, господин президент. Това е предимството да имаш на разположение свръхзвуков корпоративен самолет. Всъщност аз трябва да ви благодаря. Ако хората ви не бяха влезли във връзка с мен, аз щях да ви помоля за среща.

— Заради катастрофата в института „Телър“?

Японецът кимна. Черните му очи просветнаха.

— Моята компания едва ли ще забрави скоро този жесток терористичен акт.

Кастила разбираше гнева му. Лабораторията на „Номура Фарматек“ в института беше изцяло разрушена и преките финансови загуби на базираната в Токио мултинационална компания бяха внушителни — близо сто милиона долара. Тази сума не включваше разходите за възстановяване на унищожените заедно с лабораторията многогодишни научни изследвания, а човешките загуби бяха дори още по-големи. Петнадесет от осемнадесетте висококвалифицирани учени и технически работници в „Номура“ се смятаха за мъртви.

— Ще открием и ще накажем виновниците за атаката — обеща Кастила. — Заповядал съм това да е приоритетна задача на всички правозащитни органи и разузнаватели служби.

— Благодаря ви, господин президент — каза спокойно Номура. — Дойдох при вас да ви предложа помощта си. — Японският индустриалец сви рамене — Не в издирването на терористите, разбира се. Моята компания не разполага с подобни умения. Но ние можем да предоставим друга помощ, стига да е от полза.

Кастила повдигна едната си вежда.

— Виж ти!

— Както знаете, моята компания поддържа многоброен медицински персонал за спешна помощ — напомни му Номура. — Можем да изпратим самолет до Ню Мексико само за няколко часа.

Президентът кимна. „Номура Фарматек“ харчеше огромни суми годишно за благотворителна медицинска дейност по целия свят. Неговият стар приятел Джинииро постави началото й веднага след основаването на компанията през шейсетте години. След като той се оттегли, за да се захване с политика, синът му дори я разшири. Парите на Номура сега финансираха какво ли не — от масови ваксинации и програми за лечение на малария в Африка до проекти за канализация в Близкия изток и Азия. Но онова, което правеше впечатление и благодарение на което името на компанията се появяваше по първите страници на вестниците, бяха спасителните операции по време на бедствия.

„Номура Фарматек“ притежаваше ескадрила съветски транспортни самолети „Ан-124 Кондор“. По-големи и от транспортните самолети гиганти С-5 на американските ВВС, кондорите можеха да пренасят по сто и петдесет тона товар. Опериращи от своята централна база на Азорските острови, те бяха използвани от „Номура Фарматек“ за пренасяне на мобилни болници, оборудвани с операционни отделения и лаборатории за диагностициране, навсякъде, където имаше нужда от спешна медицинска помощ. Компанията се гордееше, че нейните болници можеха да пристигнат най-много за двадесет и четири часа на всяко място, сполетяно от силно земетресение, тайфун, епидемия, пожар или наводнение, по целия свят.

— Това е щедро предложение — каза бавно Кастила. — Но се опасявам, че никой от пострадалите не е оцелял извън института. Тези наномеханизми са убили всеки, когото са достигнали. Никой не е останал жив, за да бъде лекуван от твоя медицински персонал.

— Има и други начини, по които хората ми могат да помогнат — отговори деликатно Номура. — Имаме две мобилни лаборатории за ДНК анализи. Вероятно ще помогнат да се ускори неприятната работа по…

— … идентифициране на мъртвите — довърши Кастила вместо него. Той си припомни, че според преценките на Федералната служба за управление на извънредни ситуации щяха да минат месеци, преди хилядите раздробени човешки останки пред разрушения институт „Телър“ да бъдат идентифицирани. Всяко нещо, което можеше да ускори този бавен, мъчителен процес, бе добре дошло. Независимо от юридическите и политическите усложнения. Той кимна. — Напълно си прав, Хидео. Всяка помощ ще е добре дошла. — После въздъхна. — Виж, късно е и съм много уморен от тези отвратителни няколко дни. Честно казано, бих пийнал нещо силно. Ти искаш ли?

— Да — отвърна Номура. — С най-голямо удоволствие.

Президентът отиде до бюфета близо до вратата към личния му кабинет. Преди това госпожа Пайк го бе заредила с чаши и бутилки. Взе една от бутилките. Беше пълна с кехлибарена течност.

— Скоч? Това е двадесетгодишно малцово уиски. Беше едно от любимите на баща ти.

Номура наведе очи, явно притеснен от емоциите, които предложението предизвика у него. Бързо направи поклон с глава.

— Вие ме ласкаете.

Докато наливаше, Кастила внимателно наблюдаваше сина на своя стар приятел, опитвайки се да открие промените след последната им среща. Хидео Номура наближаваше петдесетте години, но късо подстриганата му коса бе все още изцяло черна. Беше висок за японец от неговото поколение. Толкова висок, че можеше спокойно да гледа повечето американци и европейци лице в лице. Лицето му бе слабо, а покрай ъгълчетата на очите и устата си имаше само няколко тънки бръчици. Отдалече Номура можеше да мине без проблеми за по-млад с десет, дори петнадесет години. Само отблизо човек забелязваше отпечатъка на годините, скритата тъга и потиснатия гняв.

Кастила подаде една от чашите на Номура, а после седна на мястото си и отпи от своята. Сладката пареща течност затопли езика му и се плъзна леко, оставяйки леко горчив вкус и дъх на дъб. Забеляза, че гостът му опита питието без особено удоволствие. Синът не е като бащата, напомни си той.

— Има още една причина, поради която те помолих да дойдеш тази вечер — каза Кастила, нарушавайки най-накрая неловката тишина. — Може би е свързано по някакъв начин с трагедията в института — Той подбираше внимателно думите си. — Трябва да те попитам нещо за Джинииро… и за Лазар.

Номура изправи тялото си.

— За баща ми? И за Движението на Лазар? А, разбирам — промърмори той. Остави чашата си. Беше почти пълна. — Разбира се. Ще ви кажа всичко, което мога.

— Ти беше против участието на баща ти в Движението, нали така? — попита Кастила внимателно.

Японецът кимна.

— Да — той погледна президента право в очите. — Моят баща и аз никога не сме били врагове. Нито пък съм крил някога възгледите си от него.

— А именно? — зачуди се Кастила.

— Че целите на Движението на Лазар бяха възвишени, дори благородни — отговори тихо Номура. — Кой не би искал да види планетата ни чиста и мирна? Но предложенията му? — той сви рамене. — Безнадеждно нереалистични в най-добрия случай и налудничави — в най-лошия. Светът се крепи върху острието на нож, като ширещият се глад, хаосът и варварството са от едната страна, а от другата е утопията. Технологията поддържа този деликатен баланс. Ако се откажем от напредналите технологии, както иска Движението, цялата планета ще бъде тласната в кошмара на смъртта и разрушението — кошмар, от който може никога да не се събуди.

Кастила кимна. Възгледите на по-младия от него мъж бяха същите като неговите.

— А какво казваше за това Джинииро?

— Отначало баща ми бе съгласен с мен. Най-малкото отчасти — каза Номура. — Но той смяташе, че скоростта на технологичните промени е прекалено висока. Появата на клонирането, манипулирането на гените и нанотехнологиите го тревожеше. Страхуваше се от бързината на напредъка и смяташе, че той дава в ръцете на несъвършените хора твърде голяма власт над самите тях и природата. Все пак, когато помогна за основаването на Движението на Лазар, се надяваше да го използва като средство за забавяне на научния напредък, а не за неговото ликвидиране.

— Но това се промени, така ли? — попита Кастила.

Номура се намръщи.

— Да, така е — призна той. Взе чашата, вторачи се за миг в кехлибарената течност и после пак я остави. — Движението започна да го променя. Възгледите му станаха по-радикални. Думите му — по-резки.

Президентът мълчеше и слушаше внимателно.

— След като другите основатели на Движението починаха или изчезнаха, баща ми стана още по-мрачен — продължи Номура. — Започна да говори, че Движението на Лазар е обект на атаки… че е мишена на тайна война.

— Война? — учуди се Кастила. — Кой според него е водел тази тайна война?

— Корпорациите. Някои правителства. Или елементи от техните тайни служби. Вероятно и някои хора от вашето ЦРУ — отвърна спокойно японецът.

— Мили боже!

Номура кимна тъжно.

— По онова време смятах, че тази параноя е само още един симптом за влошаващото се психично здраве на баща ми. Молех го да потърси медицинска помощ. Той отказваше. Реториката му ставаше все по-войнствена и несвързана. После изчезна на път за Тайланд. — Лицето му помръкна. — Изчезна безследно. Не знам дали е бил отвлечен, или изчезна по собствена воля. Не знам дали е жив или мъртъв.

Номура погледна към президента.

— Сега обаче, след като видях избитите мирни демонстранти пред института „Телър“, имам други терзания. — Той заговори по-тихо. — Баща ми говореше за тайна война срещу Движението на Лазар. Аз му се присмивах. Ами ако е бил прав?

* * *

След като Хидео си тръгна, Сам Кастила се отправи към вратата на личния си кабинет, почука веднъж и влезе в полутъмната стая.

Блед мъж с дълъг нос в измачкан тъмносив костюм седеше тихо на стол с висока облегалка точно до вратата. Светли интелигентни очи гледаха през очила с телени рамки.

— Добро утро, Сам — каза Фред Клайн, шефът на Първи секретен отдел.

— Чу ли всичко? — попита президентът.

Клайн кимна.

— По-голямата част. — Той посочи купчина листове. — И прочетох стенограмата на снощното заседание на СНС.

— Е? — попита Кастила. — Какво мислиш?

Клайн се облегна и прокара пръсти през оредяващата си коса, докато обмисляше какво да отговори на своя стар приятел. Като че ли от година на година косата над челото му се отдръпваше назад с по няколко сантиметра. Това бе цената да ръководи най-секретната служба в цялото правителство на САЩ.

— Дейвид Хансън не е глупак — каза той накрая. — Познаваш го добре, колкото мен. Има нюх за неприятностите и е достатъчно умен и нахакан, за да го следва, където и да го отведе.

— Знам това, Фред — каза президентът. — По дяволите, точно затова го номинирах за директор на ЦРУ, въпреки острите възражения на Емили Пауъл-Хил, трябва да спомена. Но аз те питам какво е мнението ти за последните му разсъждения: мислиш ли, че тая каша в Санта Фе е наистина дело на самото Движение на Лазар?

Клайн вдигна рамене.

— Той излага мнението си аргументирано. Но ти го знаеш по-добре и от мен.

— Не, не знам — Кастила запристъпва тежко и се отпусна на стола до камината. — Но дали теорията на ЦРУ се връзва с онова, което си чул от полковник Смит?

— Не съвсем — призна шефът на Първи секретен отдел. — Смит беше много ясен. Които и да са били нападателите, са били професионалисти — добре обучени, добре екипирани и добре информирани професионалисти. — Той започна да върти в ръка лулата си, която измъкна от малкото джобче на сакото си, борейки се с изкушението да запали. В Белия дом пушенето бе забранено.

— Честно казано, това не се покрива изцяло с малкото, което знаем за Движението на Лазар…

— Продължавай — подкани го президентът.

— Но не е невъзможно — завърши Клайн. — Движението има пари. Може да е наело нужните професионалисти. Всеки знае, че е пълно с обучени наемници, които се шляят наоколо. Тези хора може да са от бившата ЩАЗИ на някогашната Източна Германия или от бившия КГБ, или от сили, подобни на спецназ в Русия. Може да са от други специални сили от бившия Варшавски договор, Балканите или Близкия изток.

Той сви рамене.

— Най-голямата загадка е твърдението на Смит, че наномеханизмите, разработвани в института, не може да са убили онези хора. Ако е истина, тогава теорията на Хансън отива по дяволите. Разбира се, същото се отнася и до останалите логични версии.

Президентът се загледа замислено в камината. После поклати глава и промърмори:

— Звучи прекалено удобно, Фред, особено ако се има предвид казаното току-що от Хидео Номура. Не ми харесва начинът, по който и ЦРУ, и ФБР насочват вниманието си към една-единствена версия за това какво се е случило в Санта Фе и изключват всяка друга възможност.

— Разбирам — каза Клайн. Той потупа стенограмите от заседанието на СНС. — Ще ти призная, че аз имам същите резерви. Най-голямата грешка при анализите в разузнаването се състои в това да запълниш празната дупка с голи факти, които пасват на любимата ти хипотеза. Истината е, че като чета това, имам усещането, че и Бюрото, и Управлението правят точно това.

Президентът заклати бавно глава.

— Именно това е проблемът. — Той погледна през полутъмната стая към Клайн. — Наясно си, че при анализа може да се приложи и подходът с екип А и екип Б, нали?

Шефът на Първи секретен отдел се подсмихна.

— Би трябвало. Нали това е една от причините за съществуването на моята група. През 1976 г. тогавашният директор на ЦРУ Джордж Буш-старши, по-късно един от вашите знаменити предшественици, не беше изцяло доволен от вътрешните анализи на Управлението за съветските намерения. Така че сформира външна група от видни учени, генерали от запаса и съветски експерти да правят независими изследвания на същите проблеми.

— Точно така — каза Кастила. — Искам от теб веднага да формираш свой собствен екип Б да разгадае тая каша, Фред. Не се пречкай на ЦРУ или на ФБР, освен ако не се налага, но искам някой, на когото мога да се доверя, да провери какво става.

Клайн кимна.

— Може да се уреди. — Той потупа с лулата върху скута си замислено. После вдигна очи. — Полковник Смит е очевидният кандидат. Той вече е на мястото и знае много за нанотехнологиите.

— Добре — съгласи се Кастила. — Инструктирай го веднага, Фред. Помисли от какви разрешителни се нуждаете и аз ти гарантирам, че всичко, което трябва, ще е на съответните бюра още утре сутринта.

Тринадесета глава

Планината Серильос,

югозападно от Санта Фе

Стара очукана червена хонда сивик пътуваше на юг по областен път 57, оставяйки след себе си облак прах. Наоколо цареше непрогледен мрак. Само слаб отблясък от сребърната луна осветяваше назъбените очертания на планината и стръмните дерета от източната страна на неасфалтирания прашен път. В тясната, наблъскана с боклуци кола Андрю Костанцо седеше превит над волана. Периодично поглеждаше към километража, а устните му помръдваха, докато се опитваше да изчисли какво разстояние е изминал, след като се отклони от междущатската магистрала 25. Инструкциите, които получи, бяха съвсем конкретни.

Хората, които го познаваха, щяха да се озадачат от странното изражение на смесица от въодушевление и страх върху бледото му месесто лице.

Обикновено Костанцо кипеше от недоволство и натрупана омраза. Беше възпълен, на четиридесет и една години, неженен и принуден да живее в общество, което не ценеше интелекта и идеите му. Хвърли много усилия да защити докторска степен по екологично право и за консуматорското общество в Америка. Докторатът трябваше да му отвори вратата към научния елит. От години мечтаеше да работи за мозъчен тръст във Вашингтон и собственоръчно да пише проекти за важни социални и екологични реформи. Вместо това работеше почасово като чиновник във верига книжарници, скучна и безперспективна служба, с която едва успяваше да си плати наема за скапаната къща в един от най-бедните квартали на Албъкърки.

Но Костанцо имаше още една работа, секретна, и той я намираше за единственото смислено нещо в своя мизерен живот. Облиза нервно устни. За него бе голяма чест и сериозен риск, когато го поканиха да се присъедини към вътрешните среди на Движението на Лазар. Докато гледаше следобедните новини по телевизията, си даде сметка, че това наистина е така. Ако висшестоящите в Движението не го бяха предупредили да си остане у дома, той щеше да отиде на митинга пред института „Телър“ и щеше да е една от хилядите жертви на касапницата, предизвикана от корпоративните машини за убиване.

За миг усети как у него се надига спотаеният дълбоко гняв, много по-силен от всекидневния яд, който обикновено потискаше. Стисна здраво волана. Хондата поднесе надясно и за малко да излезе от неравния път и да се забие в купчината пясък и сухи клони, струпани встрани.

Костанцо се изпоти и дишането му се учести. Внимавай, заповяда си той. Движението ще отмъсти на враговете, когато му дойде времето.

Километражът на хондата отмери още един километър. Наближаваше мястото на срещата. Той намали скоростта и се наведе напред, взирайки се през предното стъкло към височините вляво от него. Това е мястото.

По навик Костанцо натисна мигача, излезе от пътя и продължи към малкия каньон, който се виеше като змия към планината Серильос. Гумите на хондата хрущяха върху слоя малки камъчета, донасяни периодично от пороите. По стръмните склонове на дерето тук-там стърчаха полуизсъхнали дървета и храсти.

На половин километър оттатък пътя каньонът свиваше на север. Още по-тесни падини се събираха на това място от всички посоки. Тук дърветата бяха още по-уродливи и стърчаха между заоблени камъни и ниски хълмчета от чакъл. От двете страни се издигаха стръмни скални стени на пластове от мръсно жълтеникав пясъчник и червеникав глинест камък.

Костанцо загаси двигателя. Беше тихо. Сякаш въздухът бе застинал. Дали не беше подранил? Или закъснял? В заповедите, които получи, ясно се подчертаваше значението на точността. С ръкава на ризата избърса от челото си капките пот, които се стичаха към зачервените му очи и щипеха.

Измъкна се от хондата с малък куфар в ръка. Изправи се и зачака, без да знае какво да предприеме от тук нататък.

Внезапно откъм едно от тесните дерета светнаха фарове. Изненадан, Костанцо се обърна в посока към светлината и засланяйки с ръка очите си, се помъчи да види нещо през заслепяващия го лъч. Забеляза единствено смътните очертания на голям автомобил и на две или три фигури, които вероятно бяха на мъже, изправени до автомобила.

— Сложи куфара долу! — нареди висок глас по мегафон. — После се отдалечи от колата си. И дръж ръцете си така, че да ги виждаме!

Костанцо се подчини. Тръгна вдървено напред, а стомахът му се сви. Вдигна ръцете си високо във въздуха с дланите към тях.

— Кои сте вие? — попита той.

— Федерални агенти, господин Костанцо — отговори гласът по-тихо, без да използва мегафона.

— Но аз не съм направил нищо лошо! Не съм нарушил закона! — отговори той, усещайки как гласът му трепери от страх, и се ядоса на себе си, че се издаде.

— Не? — провикна се пак гласът. — Подпомагането и поощряването на терористична организация е престъпление, Андрю. Сериозно престъпление. Не съзнаваш ли?

Костанцо отново облиза устните си. Чуваше как сърцето му бие лудо. Петната от пот под мишниците му се уголемиха.

— Преди три седмици мъж с твоето описание е поръчал два джипа „Форд Екскършън“ от две отделни автокъщи в Албъкърки. Два черни форда. Платил е за тях в брой. В брой, Андрю — повтори гласът. — Ще ми кажеш ли как така човек като теб е имал подръка близо сто хиляди долара?

— Не съм аз — протестира той.

— Продавачът на автомобили може да те идентифицира, Андрю — напомни му гласът. — За всяка трансакция над десет хиляди долара следва да се съобщи на федералните власти. Не знаеше ли това?

Хванат натясно, Костанцо застина с отворена уста. Трябваше да се сетя за това, осъзна той притеснен. Изискването да се декларират големи суми пари в брой бе част от мерките за борба срещу наркотрафика, но също и друг начин Вашингтон да следи и предотвратява прояви на недоволство. Развълнуван от факта, че Движението на Лазар му е поставило специална задача, той бе забравил за разпореждането. Как е могъл да постъпи така глупаво? Коленете му затрепериха.

Една от фигурите тръгна напред бавно, придобивайки формата на забележително висок мъж с едро телосложение.

— Не можете да отречете фактите, господин Костанцо — каза му той. — Изиграли са ви.

Активистът от Движението на Лазар стоеше отчаян, без да помръдне. Беше вярно, помисли си той. Излъгали са го. И защо не се учудваше? Цял живот му се случваше — отначало в дома му, после в училище, сега отново.

— Ще опиша човека, който ми даде парите — каза той. — Аз съм много добър физиономист…

Един деветмилиметров куршум се заби точно между очите и мозъка и се пръсна в тила му.

Човека с пистолета със заглушител в ръка, високият член на групата „Хораций“ погледна към мъртвото тяло.

— Да, господин Костанцо — каза Търс тихичко. — Не се съмнявам в това.

* * *

Смит бягаше. Бягаше, за да се спаси. Правеше го, но не можеше да си спомни защо го прави. Другите бягаха покрай него. Сред ужасяващите им викове, долови звук от жужене. Погледна зад рамото си и видя огромен облак от летящи насекоми, който го връхлита се и затича по-бързо, а сърцето му заби с висока скорост.

Жуженето се усили и стана още по-натрапчиво и заплашително. Усети, че нещо каца на врата му и се опита неистово да го отпъди. То обаче се заби в дланта му. Вторачи се в крилатото нещо с отвращение. Беше огромен жълт стършел.

Внезапно насекомото стана различно, промени формата и структурата си и се превърна в изкуствено създание, направено от стомана и титаний и съоръжено с тънки като карфици свредели и остри триони. Стършелът робот обърна бавно триъгълната си глава към него. Очите му от шлифован на малки фасетки кристал блеснаха зловещо. Джон стоеше като хипнотизиран и само наблюдаваше с растящ ужас как свределите и трионите на стършела влязоха в действие и започнаха да се забиват дълбоко в плътта му…

Събуди се и седна изправен в леглото, като все още махаше безпомощно с ръце. Инстинктивно Смит пъхна едната си ръка под възглавницата и грабна деветмилиметровия пистолет „Зиг Зауер“. После се сепна. Кошмар, опомни се той. Беше само сън.

Мобилният телефон отново звънна на нощното шкафче, където го остави, преди да си легне. Червените светещи цифри на дигиталния часовник до телефона показваха три часа след полунощ. Смит грабна телефона, преди да звънне отново.

— Да. Кой е?

— Съжалявам, че те събудих, полковник — каза Фред Клайн без капка извинение в гласа. — Пристигна нещо, което искам да видиш… и да чуеш.

— А? — Смит свали краката си от леглото.

— Мистериозният Лазар най-после изплува на повърхността — продължи шефът на Първи секретен отдел. — Или поне така изглежда.

Смит подсвирна леко. Любопитно.

Според сведенията, с които разполагаше, никой в ЦРУ, ФБР или друга западна разузнавателна служба не знаеше кой всъщност ръководи операциите на Движението.

— Лично?

— Не — отговори Клайн. — Но първо виж какво ще ти покажем и тогава ще говорим. Имаш ли лаптоп наблизо?

— Почакай — Смит остави телефона и светна лампата.

Преносимият му компютър бе все още в куфарчето близо до дрешника. С бързи движения го измъкна, пъхна щепсела в контакта и го включи. Лаптопът забуча, изщрака и зареди. Смит вкара специалния код и нужната парола, за да се свърже с мрежата на Първи секретен отдел. После вдигна телефона.

— На линия съм.

— Почакай за момент — каза му Клайн. — Прикачваме материала и ти го изпращаме.

Екранът светна и отначало върху него се появиха статични, после произволни форми и цветове. Накрая се проясни, за да покаже строго, красиво лице на мъж на средна възраст.

Смит се наведе и внимателно разгледа образа пред себе си. Това лице му се стори някак странно познато. Всяко нещо върху него — леко чупливата кестенява коса, посивяла при слепоочията, големите сини очи, класическият прав нос и строгата брадичка с вдлъбнатина по средата — създаваше впечатлението за огромна сила, мъдрост, интелект и власт.

— Аз съм Лазар — заяви ясно мъжът. — Говоря от името на Движението на Лазар, от името на Земята и на цялото човечество. Говоря от името на онези, които вече са мъртви, и на онези, които още не са родени. Обръщам се днес към вас да ви кажа истината за корумпираната и корумпираща власт.

Смит слушаше високия звучен глас, докато мъжът, представил са за Лазар, произнасяше своята кратка, но въздействаща реч. В нея той отправи призив за правосъдие заради убитите пред института „Телър“. Настоя за незабавна забрана на всички нанотехнологични изследвания и разработки. Обърна се към членовете на Движението да предприемат всички необходими действия, за да опазят света от опасностите, които произтичат от тази технология.

— Нашето Движение, обединение на всички народи, всички раси, от години предупреждава за растящата опасност — каза тържествено Лазар. — Нашите предупреждения бяха пренебрегвани и осмивани. Гласовете ни — задушавани. Но вчера светът стана свидетел на истината — на ужасната и смъртоносна истина…

След края на речта екранът угасна и после върна обичайния си фон.

— Дяволски добра пропаганда — каза тихо Смит в телефона.

— Изключително ефикасна — съгласи се Клайн. — Това, което видя, е изпратено до всяка телевизионна станция в САЩ и Канада. СНС го свали от комуникационния сателит преди два часа. Всички служби във Вашингтон го анализират.

— Не можем да спрем материала от излъчване, предполагам — каза замислено Смит.

— След вчерашната история? — изсумтя Клайн. — Невъзможно, полковник. Това послание на Лазар ще бъде водещата новина във всички сутрешни предавания и в емисиите през целия ден, а може и по-дълго.

Смит кимна на себе си. Кой трезвомислещ директор на новини ще пропусне шанса да покаже изявление на лидера на Движението на Лазар, особено като се има предвид мистерията, която го обгръщаше.

— Може ли СНС да проследи източника на излъчването?

— Опитват се в момента, но е трудно. Съобщението пристигна силно компресирано, кодирано с най-висока степен на защита, разпръснато на множество сигнали. Веднага след прехващането му от сателита то се декомпресира и декодира само, след което започна да се разпространява в Ню Йорк, Лос Анджелис, Чикаго… и за който се сетиш голям град.

— Любопитно — каза бавно Смит. — Не е ли това твърде съвременен метод на комуникация за група, която твърди, че е против напредналите технологии?

— Така е — съгласи се Клайн. — Но ние знаем, че Движението на Лазар разчита в огромна степен на компютри и различни интернет страници, за да осъществява вътрешното комуникиране. Вероятно не трябва да се учудваме, че използва същите методи, за да се обърне към света. — Той въздъхна. — И дори СНС да успее да засече източника на излъчването, подозирам, че речта е била изпратена анонимно на DVD до малко независимо студио заедно с подобаваща сума пари за хората от екипа.

— Поне знаем как изглежда този тип — каза Смит. — Това ще ни помогне да открием истинската му самоличност. Трябва да пуснем снимката в цялата база данни — нашата и на съюзниците ни. Някой някъде все ще изрови досието му, който и да е той.

— Малко се изсилваш, полковник — отговори Клайн. — Това не е единственият сигнал, който СНС улови сутринта. Погледни…

Екранът показа по-възрастен мъж, азиатец — мъж с побеляла коса, високо гладко чело и тъмни неостаряващи очи. Образът му напомняше на рисунките на древните мислители, излъчващи мъдрост и знания. Мъжът започна да говори, този път на японски. Симултанен превод на английски вървеше в долния край на екрана.

— Аз съм Лазар, говоря от името на Движението на Лазар, от името на Земята и на цялото човечество…

Следващият образ бе на африкански старейшина, още един мъж, от който лъхаха сила и власт, достойни за древен крал или всемогъщ шаман. Той говореше на благозвучен суахили, като изрече същите думи и същото послание.

След като приключи, се появи отново красивият мъж, кавказки тип на средна възраст и този път заговори на перфектен френски.

Смит се облегна на стола и продължи мълчаливо да наблюдава парада от различни превъплъщения на Лазар, които произнесоха едно и също пропито със сила послание на повече от дузина езици. Когато екранът най-накрая застина и стана сив, той подсвирна тихичко.

— Човече, това е невероятно остроумен номер. Сега вероятно три четвърти от населението на света ще чуе посланието от Движението на Лазар, и то изречено от хора, които приличат на тях и говорят техния език.

— Очевидно такова е намерението им — съгласи се шефът на Първи секретен отдел. — Но Движението е още по-умно. Погледни още веднъж първия Лазар.

Образът се появи върху компютъра на Смит и замръзна точно преди мъжът да започне да говори. Загледа се в красивото лице на средна възраст. Защо му изглеждаше толкова познато, да му се не види?

— Наблюдавам, Фред — каза той. — Но не знам какво да търся.

— Това не е истинско лице, полковник — каза му Клайн направо. — Същото се отнася и до другите Лазаровци.

Смит повдигна едната си вежда.

— Така ли? Тогава какво е?

— Компютърни образи — отвърна Клайн. — Съчетани по изкуствен начин късчета и отделни елементи от стотици, а може би хиляди реални хора. Гласовете също са електронни.

— С други думи, няма начин да ги идентифицираме — осъзна Смит. — Нито да разберем дали Движението се ръководи от един човек или от много.

— Точно така. Има и още нещо — каза Клайн. — Видях някои от анализите на ЦРУ. Те са убедени, че образите и гласовете представят архитипове, идеализирани фигури сред различните култури, към които Движението на Лазар отправя своето послание.

Това със сигурност обясняваше защо реакцията му към първия образ, който се появи, бе така благосклонна, осъзна Смит. Той бе вариация на древния западен идеал за справедливия и героичен крал.

— Тези хора са дяволски добри — каза той мрачно.

— Наистина.

— Всъщност започвам да си мисля, че ЦРУ и ФБР са на вярната следа, като смятат, че тия типове са отговорни за случилото се вчера.

— Вероятно. Но умела пропаганда и секретност не доказват непременно терористични намерения. Напъни си мозъка, полковник — каза Клайн. — Помни, че Първи секретен отдел е група Б в разследването. Твоята задача е да станеш и адвокат на дявола, ако се налага, за да сме сигурни, че не е пропуснато някое доказателство само защото не пасва на любимата версия.

— Не се безпокой, Фред — увери го Смит. — Ще направя всичко възможно.

— Дискретно, моля те — напомни Клайн.

— Дискретността е второто ми аз — отговори ухилено Смит.

— Наистина? — попита шефът на Първи секретен отдел язвително. — Не знам защо, но нямаше никога да отгатна. — После стана сериозен. — Късмет, Джон. Ако се нуждаеш от нещо — достъп, информация, прикритие, каквото и да е, — ние сме насреща.

Все още ухилен, Смит изключи телефона и компютъра и започна да се приготвя за дългия ден, който го очакваше.

Четиринадесета глава

Емъривил, Калифорния

Някога заспало малко градче, пълно с разнебитени складове и ръждясващи работилници, Емъривил изведнъж процъфтя като един от центровете на биотехнологичната индустрия в района на залива. Мултинационални фармацевтични корпорации, компании от областта на генното инженерство и предприемачи, търсещи нови ниши като нанотехнологиите, се надпреварваха за офис и лабораторни пространства по протежението на натоварената междущатска магистрала 80 между Бъркли и Оукланд. Наемите, таксите и жизненият стандарт бяха безбожно високи, при все това повечето корпоративни директори се стремяха към околностите на Емъривил, за да са близо до първокласните университети, големите летища и което вероятно бе най-важното, до великолепния изглед към Сан Франциско, залива и Златните врата.

Изследователският център по наноелектроника на корпорацията „Телос“ заемаше целия първи етаж на новопостроения небостъргач от стъкло и метал, който се издигаше източно от подстъпите към Бей Бридж. „Телос“ се интересуваше повече от печалбата от милионите инвестиции в оборудване, материали и персонал, отколкото от известност, и не афишираше много присъствието си тук — нямаше дори скъпо светещо лого върху сградата. Училищни групи, политици и представители на печата не бяха допускани тук, за да губят от времето на корпорацията. Сигурността бе в ръцете само на един охранител, който дежуреше точно до главния вход.

Заместник-шефът на корпорацията „Пасифик Секюрити“ Пол Ию седеше зад гишето с мраморен плот в помещението за охраната и четеше криминале. Той обърна една страница мързеливо и забеляза, че убиват още един заподозрян, когото смяташе за убиеца. После се прозя и се протегна. Полунощ отдавна мина, но му оставаха още два часа до края на смяната. Той се размърда върху неудобния въртящ се стол, нагласи широкия край на кобура, който висеше отстрани на хълбока му и се върна към книгата. Очите му се затваряха.

Тихо почукване на стъклената входна врата го разбуди. Ию погледна натам, очаквайки да види някой от полуоткачените бездомни нехранимайковци, които понякога се скитаха наоколо погрешка. Но пред погледа му се появи червенокоса миньонка с притеснено изражение. Току-що откъм залива се бе спуснала мъгла и тя изглеждаше премръзнала в тясната синя пола, бяла копринена блуза и етапно черно вълнено сако.

Охранителят се измъкна от стола, стегна камуфлажната си униформена риза и вратовръзката и се приближи до входа. Младата жена се усмихна облекчено, когато го видя, и се опита да отвори вратата. Беше заключена.

— Съжалявам, госпожо — викна й през стъклото. — Сградата е затворена.

Уплашеното й изражение се върна.

— Моля ви, само трябва да се обадя по телефона да извикам аварийна кола — примоли му се тя. — Колата ми се развали в горния край на улицата, а мобилният ми телефон не е зареден.

Ию се замисли за миг. Правилата бяха железни. Никакви непозволени посетители след края на работния ден. От друга страна, никой от шефовете нямаше да узнае, че се е направил на добър самарянин за тази отчаяна млада жена. Да го наречем добрината за тази седмица, реши той. Освен това тя беше много красива, а той от край време си падаше по червенокосите.

Извади магнитната карта от джоба на ризата си и я прекара през ключалката. Вратата издаде бръмчащ звук и се отвори. После бутна тежката стъклена врата с приветлива усмивка.

— Заповядайте, мадам. Телефонът е…

Бухалката го цапардоса точно между очите и отворената уста. Той се преви на две, причерня му пред очите и се олюля безпомощно. Преди още да се опита да докопа оръжието си, вратата рязко се отвори. От удара се сгромоляса по гръб на пода. Няколко души нахълтаха през отворената врата във фоайето. Силни длани го подхванаха и извиха ръцете му зад гърба, а после закопчаха китките със собствените му белезници. Някой друг нахлупи върху главата му качулка от плат. Някаква жена се наведе и прошепна в ухото му:

— Помни, че Лазар е жив!

Когато следващата смяна дойде и освободи Ию, нарушителите отдавна си бяха отишли. Но в нанотехнологичната лаборатория на „Телос“ цареше разруха — изпотрошени колби и епруветки, изгорели електронни микроскопи, продупчени метални цилиндри и разплискани химикали. Изписаните със спрей по стените лозунги на Движението на Лазар не оставяха никакво съмнение за принадлежността на виновните.

Цюрих, Швейцария

Докато слабото есенно слънце се изкачи до своя зенит, хиляди демонстранти вече бяха задръстили стръмния хълм над стария град в Цюрих и река Лимат. Те блокираха всички улици в района на швейцарския технологичен институт и университета на Цюрих. Яркочервените и зелените знамена на Движението на Лазар се развяваха над тълпите заедно с плакати, призоваващи за забрана на всички изследователски проекти в областта на нанотехнологията в Швейцария.

Полицаи от силите за борба с безредиците с палки и прозрачни щитове от плексиглас чакаха, строени на няколко пресечки от протестиращите. Бронираните коли с водни оръдия и гранатомети за сълзотворен газ бяха паркирани наблизо, но полицията сякаш не бързаше да се намеси и да разчисти улиците.

Доктор Карл Фридрих Каспар, ръководител на една от лабораториите под мирна обсада, стоеше точно зад полицейските барикади, недалеч от гарата на въжената железница, построена преди повече от век да обслужва университета и института. Отново погледна часовника си и стисна безпомощно зъби. Пушейки, той потърси най-висшестоящия полицай, когото можеше да открие.

— Вижте, защо се бавите? Без разрешение демонстрацията е незаконна. Защо не използвате силите си да възстановите реда?

Полицейският офицер сви рамене.

— Следвам заповедите, професор Каспар. В момента нямам такава заповед.

Каспар изсъска от възмущение.

— Но това е абсурд! Моите сътрудници не могат да пристигнат на работа. Имаме да правим толкова много важни и скъпи експерименти.

— Съжалявам — отвърна внимателно полицаят.

— Съжалявате! — измърмори Каспар. — Пълен позор! — Той изгледа гневно полицая. — Човек може да си помисли, че изпитвате симпатия към тая тълпа от невежи тъпаци.

Полицейският офицер се обърна и срещна бесния поглед на Каспар, без да мигне.

— Аз не съм привърженик на Движението на Лазар, ако това имате предвид — каза той тихо. — Но видях какво се случи в Америка. Не желая подобна катастрофа и в Цюрих.

Директорът на лабораторията почервеня.

— Подобно нещо е изключение! Изцяло невъзможно! Нашата работа е напълно различна от онова, което правеха американците и японците в института „Телър“! Няма база за сравнение!

— Това е отлична новина — отговори полицаят, подсмихвайки се иронично. Той посочи към мегафона си. — Вероятно ще успеете да уверите протестиращите за какво става дума. Те ще разберат грешката си и ще се разотидат.

Единственото, което Каспар можа да направи, бе да изгледа полицая, поразен от невежеството и нахалството на един пазител на реда.

Петнадесета глава

Международното летище на Албъкърки,

Ню Мексико

Докато червеното слънце изгряваше зад него, гигантският „Ан-124 Кондор“ се спусна с грохот над осветения участък на летището и кацна тежко на осма писта. Четирите огромни турбоперки виеха, докато пилотът променяше тягата. Намалявайки скоростта, кондорът подскочи и се плъзна тежко по дългата около четиристотин метра скоростна отсечка, като гонеше собствената си сянка. След секунди той мина с грохот покрай хангарите, където стояха изтребителите Ф-16 на Сто и петдесета ескадрила на бойната авиация на Националната гвардия. Все още намалявайки скоростта, кондорът задмина и замаскираните бункери от бетон и желязо, които през студената война се използваха за съхраняване на стратегически и тактически ядрени ракети.

Към края на асфалтираната писта огромният транспортен самолет „Антонов“, руско производство, се насочи към една от товарните рампи и спря до далеч по-малък корпоративен реактивен самолет. Пронизителният шум от двигателите замря. Група репортери и оператори чакаха, за да отразят пристигането на самолета, собственост на „Номура Фарматек“.

Високото почти осемнадесет метра товарно отделение в задната част се отвори и рампата се стовари тежко върху цимента, изпоцапан с петна от бензин и самолетно гориво. Двама души от екипажа в летателни костюми слязоха по рампата, закривайки очите си от слънчевата светлина. Скочиха на земята, обърнаха се и правейки знаци с ръце, започнаха да направляват колоната от автомобили, която бавно се измъкна от товарното отделение. Обещаните от Хидео Номура мобилни лаборатории за ДНК анализ пристигнаха.

Самият Номура стоеше сред журналистите и наблюдаваше помощния персонал и лаборантите, докато се подготвяха бързо и без суетене за краткото пътуване до Санта Фе. Тяхната експедитивност му достави удоволствие.

След като се увери, че на медиите бе осигурена възможност да снимат всичко, което трябва, той им даде знак за внимание. Мина известно време, докато пренасочат камерите и проверят изправността на микрофоните. Изчака ги търпеливо да се подготвят.

— Имам да ви съобщя още едно важно решение, дами и господа — започна Номура. — Не беше лесно. Но смятам, че е единственото възможно решение, имайки предвид ужасната трагедия, на която всички станахме свидетели вчера. Той направи пауза, за да подсили драматизма. — От този момент „Номура Фарматек“ прекратява всички програми в областта на нанотехнологиите, както в собствените ни лаборатории, така и в лабораториите, които финансира в целия свят. Ще поканим външни наблюдатели, които да проверят на място и да потвърдят, че сме спрели дейността си в тази научна област.

Номура изслуша учтиво пороя от въпроси, които заваляха след изненадващото съобщение. Отговаряше на онези, които му се струваше, че служат най-добре на целите му.

— Дали решението ми е продиктувано от исканията, отправени тази сутрин от Движението на Лазар? — той поклати глава. — Категорично не. Аз уважавам техните мотиви и идеали, но не споделям съпротивата им срещу науката и технологиите. Това временно спиране се дължи на най-обикновена предпазливост. Докато не разберем какво се е случило в института „Телър“, би било неоправдано да поставяме в опасност и други градове.

— А вашите конкуренти? — попита един от репортерите.

— Други корпорации, университети и правителства са инвестирали вече милиарди долари в медицинските нанотехнологични проучвания. Не трябва ли и те да ви последват и да спрат дейността си?

Номура се усмихна любезно.

— Не мога да си позволя да диктувам какво да правят другите. Това е въпрос на научна преценка, или може би най-точно въпрос на съвест. Единственото, което аз мога да направя, е да ви уверя, че „Номура Фарматек“ никога няма да постави печалбата пред човешкия живот.

Бостън, Масачузетс

Огромен мъж, Джеймс Севърин, главният изпълнителен директор на „Харкорт Биосайънсис“, изгледа интервюто на Хидео Номура по Си Ен Ен.

— Тоя хитър, лукав японски кучи син — измърмори той едновременно възхитен и бесен. Очите му мигаха гневно зад дебелите стъкла на очилата с черни рамки. — Знае много добре, че компанията му е далеч зад всички останали в работата си, толкова далеч, че няма никакъв шанс да навакса.

Неговият старши асистент, висок колкото него, но с десетина килограма по-слаб, кимна.

— Онова, което знаем, е, че хората на Номура изостават от нашите учени най-малко с осемнадесет месеца. Те все още се блъскат с общата теория, докато нашите екипи вече разработват реални приложения. Това е състезание, което „Номура Фарматек“ не може да спечели.

— Да — изсумтя Севърин. — Знаем това. И нашият приятел Хидео го знае. Но кой друг ще разбере какво цели? Не печатът, това е сигурно — Той се намръщи. — Значи дърпа шалтера на провалени проекти, които струват на компанията му купища пари, като се прави на благороден корпоративен рицар. Не е ли сладур?

Шефът на „Харкорт Биосайънсис“ избута назад стола си, изправи се тежко и застана до прозореца на своя кабинет.

— И този малък номер на Номура само ще насъска още повече обществеността и политическия натиск срещу нас. И без това кашата в Санта Фе ни се отрази зле. Сега ще стане още по-лошо.

— Можем да спечелим известна отсрочка, като последваме примера на „Фарматек“ и си самоналожим мораториум — предложи внимателно старши асистентът му. — Само докато докажем, че нашата лаборатория в „Телър“ няма ни най-малка вина за бедствието.

Севърин изсумтя.

— Колко ще продължи това? Месеци? Две години? Мислиш ли наистина, че можем да си позволим да държим един куп учени със скръстени ръце толкова дълго? — Той се наведе към плътното стъкло. Ниско долу водите на река Бостън изглеждаха сиво-зелени. — Не забравяй, че много хора в Конгреса и печатът ще започнат да говорят, че ние на практика си признаваме вината, като замразяваме нанотехнологичните проекти.

Асистентът не каза нищо.

Севърин се отдалечи от прозореца. Сключи ръце зад гърба си.

— Не. Няма да играем играта на Номура. Ще я направим по-груба. Веднага пусни съобщение за печата. Кажи, че „Харкорт Биосайънсис“ отхвърля изцяло исканията на Движението на Лазар. Няма да се огънем под заплахите, отправяни от тайни и екстремистки организации. Уреди посещения на журналисти в някои наши нанотехнологични лаборатории. Трябва да покажем на хората, че не крием абсолютно нищо и че те няма от какво да се страхуват.

Шестнадесета глава

Институт „Телър“

В защитен костюм от плътна изкуствена материя, каска със собствен кислороден апарат и ръкавици, Джон Смит стъпваше внимателно сред развалините на първия етаж на института. Той се промъкна под голяма овъглена греда, която стърчеше от разрушения таван, като внимаваше да не разкъса костюма си на някой от пироните по опушеното дърво. Никой не знаеше дали наномеханизмите, които причиниха смъртта на хилядите демонстранти, не са все още активни. Досега никой не бе правил опит да установи това. Малки късчета мазилка и парчета от счупени стъкла се трошаха под дебелите подметки на обувките му.

Стигна до по-открито пространство, където някога се помещаваше бюфетът. Това помещение бе най-малко засегнато, но и тук имаше следи от бомбен взрив върху две от четирите стени, а очертанията с тебешир върху плочките на пода показваха къде са лежали труповете.

Специалният отряд на ФБР, който разследваше катастрофата, използваше бюфета като сборен пункт и команден център на място. Два преносими компютъра бяха поставени върху маси в средата на помещението. Агентите, които ги използваха, имаха проблеми с вкарването на данните заради плътните ръкавици.

Смит си проправи път до мястото, където мъж с черен шлем се бе привел над една от оцелелите маси за хранене и разглеждаше чертежи. Върху защитния костюм на агента имаше табелка с името му „Латимър Ч.“

Агентът вдигна очи.

— Кой си ти? — попита той.

Защитният шлем заглушаваше думите му.

— Доктор Джонатан Смит. Аз съм от Пентагона — Смит потупа леко синия шлем на главата си за потвърждение. Синьото бе цветът на наблюдателите и външните консултанти. — Правя оглед. Имам заповед да помогна с каквото мога.

— Специален агент Чарлс Латимър — представи се другият мъж. Беше по-слаб от Смит, рус и говореше със силен южняшки акцент. Стана му любопитно. — И каква помощ можете да ни предложите, докторе?

— Имам прилични познания за нанотехнологиите. Познавам разположението на лабораториите много добре. Бях прикрепен временно на работа тук, когато терористите удариха.

Латимър го изгледа строго.

— Това ви прави свидетел, докторе, не наблюдател.

— Миналата вечер и рано тази сутрин бях свидетел — каза с изкривена усмивка Смит. — След това ме повишиха на независим консултант. — Той вдигна рамене. — Знам, че не е съвсем по правилника.

— Съвсем не е — съгласи се агентът на ФБР. — Уредихте ли този проблем с моята шефка?

— Убеден съм, че всички необходими разрешения и заповеди са върху бюрото на вашата заместник-директорка Пиърсън — каза спокойно Смит.

Последното нещо, което искаше, бе да се пазари с висшестоящите от ФБР. Не познаваше лично Кит Пиърсън, но силно подозираше, че тя няма да остане доволна, като разбере, че някой външен си пъха носа в нейното разследване.

— Което означава, че не сте говорили с нея — каза Латимър. Той поклати невярващо глава. После сви рамене. — Чудесно. Всъщност нищо на това шибано място не е по правилника.

— Тежък обект за работа — съгласи се Смит.

— Меко казано — отговори агентът на ФБР с изкривена усмивка. — Да се опитваш да откриеш нещо сред тия развалини от бомбите и пожара е достатъчно трудно само по себе си. А това, че трябва да се предпазиш от онези нанофаги или каквото и да е там, прави работата почти невъзможна.

Той посочи към защитните дрехи, в които и двамата бяха облечени.

— Не стигат недостатъчният кислород и опасността от прегряване, ами и тия лунни костюми се износват за три часа. После ни трябва половин час за обеззаразяване. Така работата ни върви със скоростта на охлюв, а от Вашингтон ни натискат за бързи резултати. Да не говорим, че се сблъскваме с класически параграф 22 при всяка улика, на която попаднем.

Смит кимна съчувствено.

— Нека отгатна. Не можете да изнесете нищо от сградата за лабораторен анализ, докато не бъде обеззаразено. А след обеззаразяването не остава нищо, което да бъде анализирано.

— Не е ли върхът? — каза Латимър вкиснато.

— Рискът от зараза може да не е толкова голям — каза Смит. — Повечето наномеханизми са предназначени за конкретна среда. Би трябвало да започнат да се разпадат в мига, в който бъдат изложени на налягане, атмосферни и температурни условия извън техните параметри. В момента за нас може да е напълно безопасно.

— Теорията ви звучи убедително, докторе — каза агентът на ФБР. — Ще се съгласите ли доброволно пръв да поемете дълбоко въздух на това място, а?

Смит се захили.

— Аз съм медик, а не лабораторна мишка. Но ме попитайте пак след двадесет и четири часа и може да опитам.

Той погледна чертежите, които мъжът от ФБР разглеждаше. Те показваха разположението на първия и втория етаж на института. Червени кръгчета с различна големина изпъстряха листовете. Повечето бяха съсредоточени около нанолабораториите в северното крило, но други бележеха различни места из цялата сграда.

— Местата, на които се взривиха бомбите? — попита Смит.

Латимър кимна.

— Онези, които сме установили досега.

Смит разгледа внимателно чертежите. Онова, което видя, затвърди първоначалното му впечатление за изключителната прецизност, с която терористите бяха извършили нападението. Няколко взрива бяха разрушили напълно помещението на охраната, заличавайки всички архивирани образи от външните и вътрешните камери. Друга бомба беше блокирала противопожарната система. Взривни устройства бяха заложени също в компютърната зала и унищожиха всички данни — от лични файлове до записите с оборудването и материалите, доставяни на учените в института.

На пръв поглед бомбите, поставени в нанотехнологичните лаборатории, издаваха еднаква решимост за причиняване на максимални разрушения. Концентрични кръгове запълваха плановете на етажите, където се намираха комплексите на „Номура“ и на института. Поклати глава. Тези заряди явно бяха замислени да заличат всяка частица от оборудването на двете лаборатории — от биохимичните съдове в най-вътрешната им част до компютрите на бюрата. Но нещо в схемите на детонацията в лабораторията на „Харкорт“ правеше впечатление.

Смит се наведе над масата. Какво бе по-различно? Прокара показалеца на едната си ръка, както бе с ръкавицата, върху кръговете. Експлозивите, заложени около най-вътрешната част на лабораторията, бяха поставени така, че да не причинят цялостни разрушения. Като че ли е трябвало да пробият дупки в камерата с контейнерите за производство на нанофаги, без да разрушат самите контейнери. Дали е било грешка? Или е умишлено?

— Разбрано — каза Латимър в микрофона си. — Да, госпожо. Ще му предам съобщението и ще се погрижа да изпълни нареждането ви. — Русият мъж се обърна към Смит.

— Беше Пиърсън. Изглежда, че вашият доклад накрая е привлякъл вниманието й. Иска да ви види в командния център отвън.

— Веднага, нали? — предположи Смит.

Латимър кимна.

— Ако може и по-рано — каза той ухилен. — Ще излъжа, ако кажа, че посрещането ще е топло.

— Колко прекрасно наистина — отвърна Джон иронично.

Агентът от ФБР сви рамене.

— Бъдете внимателен, когато разговаряте с нея, доктор Смит. Снежната царица е дяволски добра в работата си, но не е от хората, които бихте нарекли добряци. Ако реши, че може да оплескате разследването по някакъв начин, ще обърне всичко с главата надолу, но ще намери в коя дупка да ви натика, докато то не приключи. О, и може да го нарече „превантивно задържане“ или „предпазен арест“, но при всички случаи няма да е удобно… Или лесно за измъкване.

Смит огледа лицето на Латимър, сигурен, че той преувеличава, за да го впечатли. За негов ужас агентът на ФБР изглеждаше напълно сериозен.

* * *

Тайната квартира бе разположена върху билото на възвишение с изглед към южните покрайнини на Санта Фе. Отвън изглеждаше като класическа къща в стил пуебло, издигната над сенчест двор. Вътре обстановката и мебелите бяха по последна мода в хром, черно и бяло. Малки сателитни чинии бяха закачени дискретно в единия ъгъл на плоския покрив.

Няколко от прозорците със западно изложение гледаха право към института „Телър“ на две мили разстояние. Помещенията зад тези прозорци бяха пълни с един ред радиопредаватели и микровълнови приемни станции, видеокамери, оборудвани с мощно телефото, инфрачервени и термообразни лещи, свързани с мрежа компютри и кодирана сателитна комуникационна система.

Шестима мъже работеха с всичкото това оборудване — наблюдаваха влизащите и излизащите от отцепения район пред института. Един от тях — млад, с мургава кожа и тъмнокафяви очи — седеше пред един от компютрите и си тананикаше, докато се опитваше да чуе нещо през чифт слушалки, включени към различните приемници.

Изведнъж младият мъж се изправи.

— Засякох сигнал — докладва той спокойно, като едновременно набираше серия от команди върху клавиатурата.

Мониторът пред него светна и се изпълни с движещи се данни — сложна и неразбираема смесица от числа, графики, фотографии и текст.

Ръководителят на групата, доста по-възрастен мъж с ниско подстригана бяла коса, се загледа в монитора за няколко секунди. Поклати глава със задоволство.

— Отлична работа, Витор. — После се обърна към един от останалите мъже. — Свържи се с Търс. Докладвай му, че вторият експеримент на терен, изглежда, е приключил и че вече имаме достъп до всички данни за анализ. Информирай го също, че препращаме информацията в Центъра.

* * *

Плувнал в пот под защитния скафандър, Джон Смит Премина през строгите процедури на обеззаразяване, които бяха задължителни за всеки, който прекрачи забранената зона около института. На практика процедурата се изразяваше в преминаване под редица душове, разпръскващи под налягане химикали, електрически заредени аерозолни спрейове и системи за вакуумно всмукване. Оборудването бе доставено от частите за химическа и радиационна защита на Министерството на вътрешната сигурност и бе предназначено за справяне с последиците от нападения с биологични, химически и ядрени оръжия. Всъщност никой не бе напълно сигурен, че то ще неутрализира наномеханизмите, от които всички се бояха. Но беше най-добрата система, която можеха да приложат за краткото време, с което разполагаха. И тъй като досега никой не беше умрял, Смит бе готов да се обзаложи, че или системата за обеззаразяване вършеше работа, или просто в забранената зона не бяха останали активни наномеханизми.

Ако не друго, досадната и продължителна процедура му даде възможност да анализира видяното вътре в института „Телър“ и да стигне до доста опасна хипотеза, която може да направи на пух и прах много от любимите теории на ФБР и ЦРУ.

След като обеззаразяването най-после приключи, Смит съблече тежката екипировка, затвори я в контейнер за опасни материали и облече собствените си дрехи. Пое пистолета „Зиг Зауер“ от гвардейския сержант, който изглеждаше доста притеснен, и излезе.

Минаваше пладне. Вятърът се беше усилил и духаше откъм обраслата с гори планина на изток. Джон пое дълбоко от въздуха, ухаещ на борова смола, и изчисти и последните остатъци от дразнещите химикали от носа и белите си дробове.

Спретнат млад мъж, чийто вид разкриваше неговата изпълнителност, облечен в консервативен тъмносив костюм, се доближи до него. Имаше вдървените и безизразни маниери, така високо ценени напоследък у випускниците от академията на ФБР.

— Доктор Смит?

Джон кимна любезно.

— Точно така.

— Заместник-директор Пиърсън ви очаква в командния център — каза младежът. — С удоволствие ще ви придружа.

Смит прикри киселата си физиономия. Явно жената, която наричаха Снежната царица, нямаше да го остави на мира. Нямаше да му позволи да се измъкне, без да чуе какво мисли ФБР за това, че друга правителствена служба, в случая Пентагонът, навлиза в неговата територия.

Припомни си предупреждението на Фред Клайн да действа дискретно и последва мъжа, без да вдига шум. Минаха през цял лагер от фургони и огромни палатки. Електрически и оптични кабели свързваха временните работни щабове. Сателитни чинии и късовълнови релейни станции бяха разположени пред тях. Преносими генератори бучаха наблизо, доставяйки допълнителна енергия.

Смит беше впечатлен. Този команден център не отстъпваше на дивизионните щабове, които беше видял по време на операцията „Пустинна буря“, при това работеше безотказно. Кит Пиърсън не можеше да се похвали с топлота и чар, но явно умееше да организира операция.

Нейният работен терен представляваше малка палатка в най-отдалечения край. Вътре имаше само маса и един стол, генератор за лаптопа й, кодиран телефон, електрически фенер и походно легло.

Смит бързо преглътна изненадата си, след като забеляза леглото. Това сериозно ли беше?

— Да, доктор Смит — каза Пиърсън строго, доловила едва забележимото трепване в погледа му. — Наистина смятам да спя тук. — Лека безизразна усмивка премина през бледото лице, което можеше да мине за привлекателно, ако в него имаше малко повече живот. — Може да е спартанско, но поне е недостъпно за медиите, което по моя преценка е божия благодат.

Тя се обърна към младия агент, който стърчеше до отвора на палатката.

— Това е всичко, агент Наш. Подполковник Смит и аз ще си поговорим насаме.

Започна се, осъзна Смит — тя нарочно мина към военния му ранг. Той реши да се опита да й спести възраженията към присъствието му тук.

— Преди всичко искам да ви уведомя, че не съм тук да се меся в разследването ви.

— Наистина? — попита Пиърсън. Сивите й очи бяха леденостудени. — Струва ми се малко вероятно… Освен ако не сте нещо като военен турист. И при такова положение присъствието ви е еднакво нежелателно.

Дотук с любезностите, помисли си Смит, и стисна зъби. Явно щяха да водят словесен дуел, отколкото нормален разговор.

— Вие сте запозната със заповедите и разрешителните, свързани с мен, госпожо. Тук съм само да наблюдавам и да помагам.

— При цялото ми уважение, не се нуждая от помощта на Съвета на началник-щабовете или на военното разузнаване — или който там е издал заповедите — отряза го Пиърсън. — Честно казано, не познавам никой друг, който да е в състояние да причини повече неприятности от вас, а аз не се нуждая от тях.

Смит запази привидно самообладание.

— Наистина? И по какъв начин?

— Само с присъствието си — отговори тя. — Може да сте пропуснали тази мажа подробност, но Интернет и таблоидите са пълни с информация, че „Телър“ е бил център на секретна военна програма за създаване на оръжия, базирани на нанотехнологиите.

— Тези слухове са абсолютна измислица — каза натъртено Смит.

— Наистина ли?

Смит кимна.

— Видях цялата изследователска дейност с очите си. Никой в „Телър“ не работеше върху нещо, което би могло да има военно приложение.

— Вашето присъствие в института е именно моят проблем, полковник Смит — повтори Пиърсън ледено. — Как предлагате да обясним факта, че са ви прикрепили да наблюдавате тия нанотехнологични проекти?

Смит сви рамене.

— Лесно. Аз съм лекар и молекулярен биолог. Моите интереси в Ню Мексико бяха чисто медицински и научни.

— Чисто медицински и научни? Не забравяйте, че прочетох свидетелските ви показания и вашето досие в Бюрото — възрази тя. — Знаете твърде добре как се убива лесно и ефикасно за доктор. Стрелково обучение и владеене на бойни изкуства не се връзват много с обичайните програми по медицина, не мислите ли?

Смит си замълча, чудейки се колко знае Кит Пиърсън за кариерата му. До информация за работата му в Първи секретен отдел тя не можеше да има достъп, но работата му във военното разузнаване сигурно бе оставила някои следи, които тя бе надушила. Същото се отнасяше и за ролята му при разрешаването на кризата с фактора „Хадес“.

— А сега конкретно на въпроса — продължи тя. — Може един на трима американци в страната да са достатъчно интелигентни и да проумеят връзката ви с медицината. Останалите, особено най-шантавите, ще съзрат единствено красивата ви военна униформа в дрешника — оная със сребърните дъбови листа върху пагоните.

Пиърсън го бодна по гърдите с показалеца си.

— Именно по тази причина, полковник Смит, не желая да се доближавате до това разследване. Достатъчен е един приказлив репортер да ви мерне и ще си имаме огромни неприятности. Случаят и без това е достатъчно сложен — каза тя. — Няма да позволя да бъде провокиран нов бунт на активистите от Движението на Лазар или на когото и да било.

— Нито пък аз — увери я Смит. — Затова гледам да не се набивам на очи. — Той посочи към цивилните си дрехи — леко сиво яке, зелено поло и джинси. — Докато съм тук, си оставам единствено доктор Смит… И не смятам да разговарям с журналисти. Никога.

— Не е достатъчно — отговори тя непреклонно.

— Трябва да бъде — каза й спокойно Джон. Той бе готов да отстъпи малко, за да успокои естественото раздразнение на Кит Пиърсън, но нямаше да се откаже от своя дълг.

— Вижте — каза той, — ако искате да се оплачете във Вашингтон, добре. Междувременно обаче ще трябва да ме търпите… Защо не приемете предложението ми за помощ?

Очите й се присвиха опасно. За секунда Смит си помисли, че тя ще прибегне до превантивно задържане, за което го предупреди агент Латимър. Но тя повдигна рамене.

— Добре, доктор Смит — каза студено. — Ще играем по вашите правила за момента. Но в мига, който получа разрешение да ви изритам оттук, изчезвате.

Той кимна.

— Напълно справедливо.

— Тогава, ако това е всичко, съм убедена, че сам ще намерите пътя — предположи тя и погледна часовника си. — Чака ме работа.

Смит реши да я притисне още малко.

— Искам да ви задам няколко въпроса.

— Щом се налага — отговори равнодушно Пиърсън.

— Какво мислят хората ви за странния начин, по който са били разположени взривните устройства в лабораторията на „Харкорт“? — попита той.

Тя повдигна едната си вежда.

— Продължавайте. — Изслуша внимателно неговото предположение, че бомбите са били поставени така, че да повредят, а не да разрушат изцяло вътрешността на лабораторията. Когато приключи, тя поклати глава с изненада. — Значи сте и експерт по експлозивите, докторе?

— Виждал съм — призна той. — Но не съм експерт.

— Е, да приемем, че наблюдението ви е вярно — каза Пиърсън. — Вие намеквате, че случилото се пред института е било умишлено — че терористите са планирали да пуснат нанофагите на „Харкорт“ срещу хората наоколо? Което ще рече, че Движението на Лазар е дошло тук с намерението да превърне симпатизантите си в мъченици?

— Не съвсем — поправи я Смит. — Намеквам, че хората, които са го организирали, са искали да изглежда така. — Тя поклати глава. — Много размишлявах и мога да ви уверя, че наномеханизмите на Бринкър и Парих не могат да причинят това, което се случи тук. Няма начин. Абсолютно невъзможно.

Лицето на Пиърсън замръзна.

— Трябва да ми обясните — каза тя строго. — Невъзможно, защо?

— Всеки нанофаг на „Харкорт“ носеше биохимични субстанции, предназначени да ликвидират определени ракови клетки, а не всякаква жива тъкан — каза Смит. — Освен това всеки нанофаг сам по себе си е толкова безкрайно малък, че са нужни милиони, дори десетки милиони, за да причинят цялостна вреда само на едно човешко същество. Умножени по броя на избитите хора, стават милиарди, вероятно десетки милиарди. Това е далеч над производствените възможности на „Харкорт“. Не забравяйте, че учените бяха съсредоточили усилията си и се надяваха да създадат медицинското чудо. Те не разполагаха с капацитет за масово производство.

— Можете ли да го докажете? — попита Пиърсън, а лицето й все още бе непроницаемо.

— Без компютърните данни? — Смит поклати глава. — Няма да мине в съда. Но аз бях в лабораторията всеки ден и знам какво съм видял — и какво не съм видял. Той погледна с любопитство бледата тъмнокоса жена, за да разбере дали споделя заключенията му.

Тя обаче не каза нищо. Устните й останаха плътно затворена тънка линия. Сивите й очи се бяха вторачили в далечна точка, някъде извън очертанията на палатката й.

— Разбирате какво означава това, нали? — подкани я Смит настоятелно. — Означава, че терористите са пристигнали в „Телър“ със собствени наномеханизми, предварително произведени — наномеханизми, замислени от самото начало да избият хиляди. Които и да са тези хора, те не може да са от Движението на Лазар, освен ако не смятате, че Движението разполага със собствена нанотехнологична лаборатория.

Най-после Пиърсън обърна погледа си към него. Върху дясната част на лицето й трепна мускулче. Тя се намръщи.

— Ако вашата хипотеза е вярна, може да се окаже точно така, докторе. — После поклати глава. — Но има едно голямо ако, а освен това не мога да пренебрегна всички останали улики за участието на Движението на Лазар.

— Какви други улики? — попита рязко Смит. — Имате ли данни кои са терористите, ликвидирани от сержант Диас и от мен? Не може да нямате досиетата им в Бюрото. Тези типове бяха професионалисти. Нещо повече, професионалисти с достъп до свръх секретните процедури и планове на „Сикрет Сървис“. Хора като тях не се задържат дълго по улиците да търсят работа.

Пиърсън отново не каза нищо.

— Добре, а техните автомобили? — притисна я Джон. — Тези огромни черни машини, които караха? Бяха паркирани пред сградата. Вашите агенти още ли не са ги проследили?

Тя се усмихна студено.

— Извършвам разследването по строг ред, полковник Смит. Това означава, че не разгласявам наляво и надясно всяко предварително сведение. Сега, докато убедя когото трябва да ми позволи да ви изритам оттук, можете да участвате във всичките ни брифинги. Когато имам факти, които да споделя с вас, ще ги чуете тук. Дотогава ви съветвам да запазите търпение.

* * *

След като Смит излезе от палатката, Кит Пиърсън отиде до бюрото си, обмисляйки безумните му твърдения. Беше ли прав офицерът от армията? Възможно ли бе оперативните агенти на Хал Бърк да са пуснали умишлено свои собствени машини за убиване? Поклати рязко глава, пропъждайки тази мисъл. Беше невъзможно. Трябваше да е невъзможно. Убийствата навън бяха непредумишлени. Нищо повече.

А убийствата вътре в сградата? — обаждаше се съвестта й. — Какво ще кажеш за тях? Жертви на война, самоуспокои се тя и се опита да си повярва. Нямаше да спечели нищо, като си губи времето да се бори с чувства на вина и съжаление. Имаше неотложни проблеми за решаване, най-важният от които бе да се отърве от подполковник Джонатан Смит. Направи й впечатление, че е човек, който няма да се задоволи да стои настрана, независимо колко пъти го предупреди.

Пиърсън смръщи вежди. Всичко зависеше от способността й да запазва контрола върху разследванията. Да допусне някой като Смит да се навърта наоколо и да разпространява хипотези, противоречащи на нейната официална линия, беше неприемливо — и опасно за нея, за Хал Бърк и за цялата операция ТОКСИН.

Кит Пиърсън не повярва, че Смит работи самостоятелно като научен наблюдател и офицер за свръзка с Американския армейски медицински изследователски институт за инфекциозни болести (ААМИИБ) или със Съвета на началник-щабовете. Притежаваше твърде много необикновени умения, твърде богат опит. А и в досието му във ФБР, което прочете, имаше няколко много сериозни празнини. Кои ли бяха истинските шефове на Смит? Военното разузнаване? Или някоя от правителствените секретни организации?

Вдигна слушалката на обезопасения телефон и набра седемцифрен номер.

— Бърк слуша.

— Кит Пиърсън е — каза тя. — Имаме проблем. Искам да наредиш подробно проучване на досието на подполковник Джонатан Смит.

— Името ми звучи доста неприятно — каза кисело колегата й от ЦРУ.

— Би трябвало — съгласи се тя. — Той е така нареченият доктор, който успя да ликвидира половината от леваците в твоя оперативен екип.

Седемнадесета глава

Тайна инсталация за нанотехнологично производство във вътрешността на Центъра

Нищо от външния свят не можеше да проникне лесно в строго обезопасените райони на Центъра. Докато работеха вътре, никой от тях не можеше да подуши соления дъх на намиращия се наблизо океан или да чуе рева на самолетите, които се подготвяха за излитане. Всичко беше изцяло стерилно и цареше пълна тишина.

Дори във външните райони на огромния таен лабораторен комплекс техниците и учените се движеха според строги правила — носеха стерилно хирургическо облекло, маски, които покриваха носа, устата и брадичката, предпазни очила и полиестерни шапки, наподобяващи капишоните на франкските рицари. Разговаряха шепнешком. Писмената работа вършеха изцяло по електронен път. В стерилните райони не се допускаха никакви справочници. Опасността от пренасяне на зараза по въздушен път се смяташе за твърде висока.

С доближаването на зона „Клас 10“ — самата производствена сърцевина — процедурите за облеклото и стерилността ставаха още по-стриктни. Херметически камери и сложни филтриращи системи съединяваха всяко помещение. Пред вратата на херметическите камери имаше списъци за проверка и въоръжени пазачи, които следяха за изпълнението на всяка стъпка в установения ред. Никой не желаеше да поеме риска да зарази контейнерите, където се произвеждаха нанофагите. Фагите в процес на развитие бяха изключително чувствителни и към най-нищожната промяна в строго контролираната среда. Освен това никой в тайната лаборатория не искаше да рискува да се изложи незащитен на нанофагите в завършения им вид.

Трима мъже седяха около заседателна маса в едно от вътрешните помещения. Те анализираха оперативните и експерименталните данни, събрани до този момент от „събитията“ в Зимбабве и Ню Мексико. Двамата бяха специалисти по нанотехнологии, едни от най-видните молекулярни учени в света. Третият, значително по-висок и широкоплещест, притежаваше умения от различно естество. Този мъж, третият от братята Хораций, наричаше себе си Нънс.

— Предварителните данни от Санта Фе показват, че механизмите от втора фаза са се активирали приблизително в двадесет до тридесет процента от хората, изложени на въздействието им — заяви първият учен. Пръстите му под ръкавиците натиснаха няколко бутона на клавиатурата и върху плазмения екран се появи графика. — Както виждате, това надминава първоначалните ни очаквания. По мое мнение смело можем да кажем, че модификацията на модела за контролиран фаг е в основата си солидна.

— Вярно е — съгласи се неговият колега. — Ясно е също, че биохимичните съставки на механизмите от втора фаза бяха по-добре балансирани от онези в Кусаса и постигнаха значително по-висока степен на разрушаване на тъканите и костите.

— Можете ли да постигнете по-висока степен на смъртност? — попита рязко високият мъж на име Нънс. — Знаете какви са изискванията на нашия работодател. За абсолютна ефективност. Оръжие, което унищожава по-малко от една трета от набелязаните жертви, не отговаря на тези изисквания.

Зад маските си двамата учени се намръщиха, отвратени от безцеремонния начин на изразяване. Те предпочитаха да смятат себе си за хирурзи, натоварени с важна, макар и неприятна операция. Грубото напомняне, че практически работата им бе свързана с масови убийства в големи мащаби, не бе нито необходимо, нито желателно.

— Е? — настоя Нънс.

Живите му зелени очи блестяха под акрилните защитни очила. Той знаеше колко мразят тези мъже да се говори за смъртоносните резултати от научните им усилия. Доставяше му удоволствие от време на време да натиква вирнатите им носове в мръсотията и калта на тяхната задача.

— Очакваме моделът от трета фаза контролирани фаги да бъде по-ефективен — увери го по-възрастният молекулярен учен. — Сензорните редици на нанофагите от втората фаза бяха по-ограничени като брой и тип. С добавянето на допълнителни сензори, предназначени да разпознават различни биохимични параметри, можем да увеличим значително броя на потенциалните мишени.

Зеленоокият мъж кимна разбиращо.

— Успяхме също да увеличим капацитета на вътрешния енергиен източник на отделния нанофаг — съобщи вторият учен. — Очакваме съответно увеличаване и на продължителността на живота им и на техния оперативен обхват.

— А проблемът със замърсяването на терена? — попита Нънс. — Видяхте какви предохранителни мерки бяха взети пред института „Телър“.

— Американците се престарават — отговори първият учен. — Досега повечето от нанофагите от втора фаза трябва да са загубили оперативните си способности.

— Техните опасения не са от значение — напомни им зеленоокият. — От значение са изискванията на нашия работодател. От вас се очаква да произведете надеждни самоунищожаващи се механизми за третата фаза, нали така?

Вторият учен кимна веднага, долавяйки заплашителната нотка в гласа на едрия мъж.

— Да, разбира се. И успяхме. — Той започна да натиска бутоните, като показваше различни схеми върху екрана. — Намирането на необходимото пространство във вътрешността на капсулата беше труден проблем, но накрая успяхме да…

— Спестете ми техническите подробности — прекъсна го третият член на групата „Хораций“. — Но можете да ги изпратите на нашия работодател, ако желаете. Аз се занимавам само с практически въпроси. Интересува ме оръжията, които разработвате за нас, да убиват бързо, ефективно и надеждно, а не как го правят.

Осемнадесета глава

Чикаго, Илинойс

Ярки прожектори преобразяваха нощта в ден в западния край на „Хайд Парк“ в района на Чикагския университет. Предназначението им бе да осветяват сиво-бежовата каменна фасада на новостроящата се сграда на изследователския център, огромна пететажна постройка с лаборатории и изследователска площ близо 425 000 квадратни фута. Строителни скелета все още препречваха повечето от алеите и зелените пространства по южната страна на 57 улица и източната страна на булевард „Дрексъл“. Във вътрешността на огромната сграда лампите също светеха, докато инженерите, зидарите, железарите и останалите работници се трудеха ден и нощ да завършат грандиозния обект.

Учени от Чикагския университет изиграха ключова роля за най-големите научни и технологични открития на двадесети век — от разработването на метода за датиране с въглерод 14 до появата на контролираната ядрена енергия. Сега университетът бе твърдо решен да продължи да се конкурира и в новите науки на двадесет и първи век. Изследователският център бе крайъгълният камък на тези усилия. След като бъде завършен и влезе в експлоатация, учените от областта на биологията и на физиката ще работят заедно на това превъзходно място. Те се надяваха, че по този начин ще преодолеят изкуствените и много тънки граници между двете традиционни дисциплини.

Близо един милиард долара корпоративни и индивидуални дарения бяха събрани за финансирането на строителството, покупката на необходимите високотехнологични материали и на първата вълна от нови проекти. Една от най-големите корпоративни вноски постъпи от „Харкорт Биосайънсис“ за финансиране на единствения по рода си нанотехнологичен комплекс. След разрушаването на лабораторията в института „Телър“ за ръководството на компанията новият комплекс бе не само жизненонеобходим като заместител, но и сигнал, че тя е твърдо решена да продължи нанотехнологичните изследвания. Вътре в комплекса лаборанти, техници и работници бяха заети с инсталиране на компютри, сканиращи микроскопи, манипулатори с дистанционно управление, системи за херметизация и пречистване на въздуха, хранилища за химикали и друго оборудване.

Джак Рафърти пристигна на работа с усмивка и бодра стъпка. Докато пътуваше с метрото от дома си в предградието Лагрейндж, дребният, слабичък електротехник изчисляваше колко пари от извънреден труд ще получи от този обект. Той сметна, че с тях ще може да плати таксата за енорийското училище на близнаците и че ще му остане достатъчно да си купи мотора „Харли“, на който бе хвърлил око преди повече от година.

Усмивката му се изпари в момента, в който прекрачи в лабораторията. Още от прага забеляза, че някой беше бърникал из електрическата инсталация, която завърши едва вчера. Панелите на стените зееха, излагайки на показ разбъркани кълба от разноцветни кабели. Разкачени жици стърчаха от небрежно пробити дупки по тавана.

Рафърти изпсува наум и се втурна към началника на смяната — огромен като мечок мъжага на име Козлов.

— Томи, каква е тая бъркотия? Да не би някой да е сменил отново спецификациите?

Началникът погледна към дъската с бележките и поклати глава.

— Аз поне не знам, Джак.

Рафърти се намръщи.

— Тогава вероятно можеш да ми кажеш защо Леви се е изгаврил с работата ми и е зарязал тази бъркотия?

Козлов сви рамене.

— Не беше Леви. Някой се обади да ми каже, че Леви е болен. Две нови момчета дойдоха вместо него. — Той огледа стаята. — Видях ги преди не повече от петнадесет минути. Явно са си тръгнали по-рано.

Електротехникът присви очи.

— Добре. Вероятно някакви кретени извън профсъюза. А може току-що да са постъпили. — Той закопча колана с инструментите и нахлупи тежката каска на малката си глава. — Ще ми отнеме половината време само да оправя това, Томи. Така че не искам да чувам приказки за закъснения и тям подобни.

— Няма да чуеш нищо от мен — обеща Козлов и допря огромната си лапа до сърцето.

Рафърти се поуспокои и се залови за работа, като се опита да размотае първо гнездото от кабели, оставено върху стените от заместниците на Леви. Надникна в един от отворените панели и освети с фенерчето тясно пространство, запълнено с жици, тръби и проводници от всякакви размери и видове.

Парче свободен зелен кабел привлече погледа му. За какво ли служеше? Той го дръпна лекичко. В другия край нещо запираше. Бавно, с помощта на тънките си пръсти проследи накъде отива кабелът. Другият му край най-после се показа. Беше закачен за сивкава твърда кутия.

Озадачен, Рафърти зяпа кутията няколко минути и се чудеше какво е предназначението й. После мозъкът му прещрака и той пребледня.

— Исусе… това е пластичен експлозив…

Шестте бомби, заложени на различни места в лабораторния комплекс, избухнаха едновременно. Ослепително бяла светлина изригна през стените и тавана. Първата ударна вълна разкъса Рафърти, Козлов и останалите работници от лабораторията на парчета. Стълб от пламъци и свръх нажежен въздух се спусна през коридорите на полупостроената сграда, превръщайки във въглен всичко по пътя си. Огромната сила на взрива изригна навън, разруши скелетата от метал и бетон и ги разпиля като кибритени клечки.

Отначало бавно, а после с все по-голяма скорост една цяла страна на изследователския център потрепери, прегъна се навътре с пронизителна какофония от дрънчене и чупене, а после рухна. Купища изпочупени камъни и разкривени метални парчета се разпиляха по земята. Гъст задушлив облак дим и бетонен прах изригнаха към небето, осветени от оцелелите прожектори на строежа.

* * *

Час по-късно на десет пресечки от тук тримата лидери на чикагската организация на Движението на Лазар се срещнаха спешно на най-горния етаж на жилищна сграда в „Хайд Парк“. Все още видимо развълнувани, двамата мъже и една жена на по двадесет и няколко години стояха прави и гледаха по телевизията предаваните на живо сцени.

Комбинезоните на строителни компании, каски, комплекти с инструменти и фалшиви документи за самоличност, с които се бяха снабдили с огромен труд през последните четири месеца, бяха струпани върху маса в съседната стая. Най-отгоре на купчината имаше кафява папка. Тя съдържаше плановете на изследователския институт, свалени от уебсайта на Чикагския университет. Плътно затворени буркани с течности с противна миризма, спрейове с боя и навити на рула плакати на Движението бяха подредени в кашони до масата върху дървения под.

— Кой би направил това? — попита Фрида Макфадън учудено. Тя дъвчеше нервно краищата на боядисания в зелено кичур на косата си. — Кой би взривил института? Ние получаваме заповеди от най-горе, от самия Лазар.

— Нямам ни най-малка представа — отговори гаджето й угрижено. Бил Оукс закопчаваше ризата, навлечена набързо, след като им съобщиха по телефона ужасната новина. Той отметна нервно дългата си руса коса, която влизаше в очите му. — Но знам със сигурност едно нещо: трябва да се отървем от нещата, които осигурихме за нашата задача. Възможно най-скоро. Преди ченгетата да звъннат на вратата ни.

— Да, мамка му — измърмори Рик Ейвъри, третият член на групата, едър младеж, който гладеше брадата си. — Но къде ще е най-сигурно? В езерото?

— Там ще ги намерят — каза подигравателен глас зад гърбовете им. — Или ще ви видят, докато ги хвърляте.

Стреснати, тримата активисти от Движението на Лазар се обърнаха. Никой не бе чул вратата да се отваря или затваря. Пред тях стоеше много висок и едър мъж и ги наблюдаваше от вестибюла, който отделяше дневната от трапезарията. Беше облечен в тежко вълнено палто.

Оукс възвърна пръв самообладанието си. Той пристъпи напред със зяпнала уста.

— Кой, по дяволите, си ти?

— Може да ме наричате Търс — отвърна спокойно зеленоокият непознат. — Имам за вас нещо — подарък.

Той извади внимателно ръката си от джоба на палтото и насочи срещу тях деветмилиметров пистолет „Валтер“.

Фрида Макфадън изпищя от страх. Ейвъри замръзна на място, пръстите му все още държаха брадата. Само Бил Оукс запази самообладание.

— Ако си ченге — запелтечи той, — ни покажи значката си.

Високият мъж се усмихна учтиво.

— Уви, не съм полицай, господин Оукс.

Оукс усети тръпки по тялото си в последната секунда преди валтерът да издаде звук на сподавена кашлица. Куршумът проби челото му и го уби на място. Тялото му падна до телевизора.

Вторият член на групата „Хораций“ насочи леко вляво пистолета и стреля отново. Ейвъри изстена и падна на колене, притискайки разкъсаното си гърло, от което изригваше кръв. Огромният кестеняв мъж натисна спусъка трети път, прицелвайки се този път право в челото на брадатия активист.

Пребледняла от ужас, Фрида Макфадън се обърна и направи опит да побегне в съседната стая. Едрият мъж я простреля в гърба. Тя се олюля, падна безпомощно върху дивана и застена от болка. Той прибра пистолета в джоба си, пристъпи напред, хвана главата й със силните си ръце и я стисна. Вратът й изпука.

Търс огледа трите тела, търсеше признаци на живот. Доволен се отправи към входната врата и я отвори. Двама от хората му го чакаха на площадката. Всеки държеше по два тежки куфара.

— Готово — уведоми ги той.

Отдръпна се и им направи място да минат. Никой не пожела да си губи времето да гледа труповете. Всеки, който работеше с братята Хораций, рано или късно свикваше с гледката на смъртта.

С бързи движения започнаха да изпразват куфарите, като наизвадиха пакети с пластични експлозиви, детонатори и часовникови механизми върху масата в трапезарията. Един от тях, нисък набит мъж със славянски черти, посочи към купчината дрехи, карти, химикали и бои върху масата и в кашоните на пода.

— Какво ще правим с това, Търс?

— Приберете ги — нареди зеленоокият. — Оставете само строителните дрехи, каски и фалшивите документи за самоличност. Сложете ги при материалите за бомби.

Славянинът сви рамене.

— Номерът няма да заблуди задълго полицията. След като американските власти направят изследвания, няма да открият следи от химикали върху труповете.

Високият кимна.

— Знам — каза той и се усмихна студено. — Но ще спечелим време.

* * *

Светлините, в бара на международното летище „О’Хара“ бяха силно приглушени в ярък контраст с ослепителните неонови лампи в коридорите и салоните за обработка на пасажерите. Дори и в този късен час на нощта беше доста препълнен. Преуморени и недоспали пътници търсеха утеха в сравнително тихия бар и в големи дози алкохол.

Хал Бърк седеше кротко на маса в ъгъла и отпиваше от рома с кола, който си поръча половин час по-рано. Часът на полета му до „Дълес“ наближаваше. Всеки момент щяха да повикат пътниците на борда. Вдигна очи, когато Търс седна на стола срещу него.

— Е?

Едрият мъж оголи зъбите си в самодоволна усмивка.

— Нямаше никакви проблеми — отговори той. — Информацията ни бе точна до последната подробност. Сега организацията на Движението в Чикаго е без ръководители.

Бърк се усмихна кисело. Високопоставените източници, които техният създател имаше в Движението на Лазар, бяха главният мотив да привлече зловещите, почти нечовешки създания Хораций в ТОКСИН. Макар и с неохота, Бърк си даваше сметка, че тези информатори бяха по-добри от всяка мрежа от източници, която бе имал възможност да създаде.

— Чикагската полиция ще види онова, което очаква да открие — продължи Търс. — Пластични експлозиви, детонатори и фалшиви документи.

— Плюс три трупа — напомни му служителят от ЦРУ. — Ченгетата може да се учудят на тази малка подробност.

Другият мъж поклати глава, отхвърляйки веднага опасението.

— Терористичните движения често унищожават свои съмишленици — каза той. — Полицията може да реши, че убитите са били смятани за слаби звена, или да заподозре, че съществува вражда между отделни фракции в Движението.

Бърк се съгласи. Едрият кестеняв мъж отново беше прав.

— По дяволите, случва се — каза той. — Понякога банда радикали с оръжия се оказват натясно под огромен натиск… И на някои от тях може да им избие чивията и да си го изкарат на другите. Предполагам, че това не е нещо необичайно.

Той отпи от питието си.

— Както и да е, поне ще си помислят, че взривяването на изследователския институт е било подготвяно от месеци — измърмори Бърк. — Това ще помогне в убеждаването на Кастила, че клането при института „Телър“ е дело на Движението на Лазар от начало до край. Че е нещо като запазена марка на тия копелета — начин да радикализират привържениците си ида ни притиснат политически. С малко късмет най-после президентът ще обяви цялото Движение за терористична организация.

Вторият член на групата „Хораций“ се усмихна колебливо.

— Вероятно.

Бърк стисна зъби, лицето му се опна, а старият белег отстрани на шията му побеля.

— Имаме още един, по-належащ проблем — каза той — В Санта Фе.

— Проблем? — учуди се Търс.

— Подполковник Джонатан Смит, докторът по медицина — отговори служителят на ЦРУ. — Разбрах, че слухти наоколо и задава неудобни въпроси.

— Все още имаме оперативна група в Ню Мексико — отговори внимателно Търс.

— Добре. — Бърк допи рома и колата. Изправи се. — Уведоми ме, когато са готови да действат. И да е по-скоро. Искам Смит да умре, преди някой по върховете да е започнал да му обръща внимание.

Деветнадесета глава

Петък, 15 октомври

Санта Фе

Ранното утринно слънце вече проникваше през прозорците на хотелската стая, когато мобилният телефон на Джон Смит звънна. Той остави чашата с кафе върху кухненския плот.

— Да?

— Виж новините — подкани го Фред Клайн.

Смит отмести подноса със закуската си, пусна лаптопа и влезе в Интернет. Зачете се невярващо в заглавията, които вървяха по екрана. Във всички информационни сайтове водещата новина бе: ФБР ПОДОЗИРА ДВИЖЕНИЕТО НА ЛАЗАР ЗА КЛАНЕТО В „ТЕЛЪР“. АКТИВИСТ НА ДВИЖЕНИЕТО Е КУПИЛ ДЖИПОВЕТЕ!

Във всички информации се казваше горе-долу едно и също. Високопоставени източници, свързани със следствието на ФБР, потвърдили, че активист на Движението на Лазар от Албъкърки е платил около сто хиляди долара в брой за джиповете, използвани от мнимите агенти на „Сикрет Сървис“. Няколко часа след нападението при института активистът Андрю Костанцо бил видян от своите съседи да заминава с куфар на задната седалка на автомобила му. Снимки на Костанцо и описанието му бяха разпратени до всяко федерално, щатско и местно полицейско управление.

— Много любопитно, а? — заяви шефът на Първи секретен отдел.

— Това е само един от начините да се каже — отговори кисело Смит.

— Предполагам, че от мен чуваш за първи път за този важен пробив в разследването? — промърмори Клайн.

— Предположението ти е правилно — каза Смит и се намръщи. Той си припомни брифингите на ФБР, на които присъства. Пиърсън и близките й помощници не бяха споменали тази подробност. — Това наистина ли е изтичане на информация или е журналистическа измислица?

— Изглежда, че е истина — отвърна Клайн. — Бюрото дори не си направи труда да опровергае съобщението.

— А знае ли се източникът на информацията? Някой от Санта Фе? Или от Вашингтон? — попита Смит.

— Нямам представа — каза шефът на Първи секретен отдел. — Според мен никой във Вашингтон не се притеснява от това, че информацията се е разчула.

— Не се съмнявам.

Съдейки по старанието на Кит Пиърсън да заобиколи неудобните му въпроси, Смит знаеше колко доволно е ФБР, че разполага с улика, свързваща трагедията в института „Телър“ с Движението на Лазар. Тезата се подсилваше дори още повече след терористичните нападения в Калифорния и Чикаго предната нощ. Откритието за тоя тип Костанцо явно се е сторило на Бюрото като манна небесна.

— Какво мислиш, полковник? — попита Клайн.

— Имам резерви — каза Смит, поклащайки глава. — Прекалено удобно е. Освен това нищо в тая история за Костанцо не обяснява как Движението се е сдобило с нанофаги, предназначени да убиват, и защо ще ги пусне умишлено, при това срещу собствените си привърженици.

— Така е — съгласи се Клайн.

Смит се умълча за миг и се зачете в една от последните статии. В нея се обръщаше внимание на казаното от активистка на Движението на Лазар, жена на име Хедър Донован, по адрес на Андрю Костанцо. Смит се замисли върху думите й. Ако половината от твърденията й бяха верни, ФБР бе тръгнало по погрешна следа. Струваше си да провери.

— Смятам да поговоря с оная говорителка на Движението — каза той на Клайн. — Но се нуждая от някакво прикритие, вероятно на журналист. Картата трябва да издържи на проверка. Никой от организацията на Лазар няма да иска да разговаря свободно с офицер или учен.

— За кога ти трябва? — попита Клайн.

Смит се замисли. Вече беше планирал времето си за деня. Късно предната вечер няколко членове на следователската група от ФБР се престрашиха и поеха риска да работят без защитно облекло. Те останаха живи. Така че медицинските екипи от местната болница и „Номура Фарматек“ започнаха да изнасят телата и останките от трупове от мястото на трагедията. Смит искаше да присъства на част от аутопсиите, които планираха — с надеждата да научи отговорите на някои от въпросите, които продължаваха да го тревожат.

— Довечера по някое време — реши Смит. — Ще се опитам да уредя среща в ресторант или бар в центъра на града. Сега тук цари голяма паника и хората се изнасят към града.

— Кажи на тая госпожа Донован, че си журналист на свободна практика — предложи Клайн. — Нещатен репортер за вестник „Монд“ в Щатите и още няколко по-малки европейски вестника, повечето с лява ориентация.

— Звучи подходящо — каза Смит.

Той познаваше Париж много добре, а вестник „Монд“ и други европейски вестници бяха смятани за симпатизанти на идеите, застъпвани от Движението на Лазар в областта на екологията, против технологиите и глобализацията.

— Следобед в хотела ще ти изпратя по куриер журналистическа карта на вестник „Монд“ — обеща Клайн.

* * *

Заместник-директорът на ФБР Кит Пиърсън седеше зад сгъваемата маса, която й служеше за бюро, и прелистваше изпратен лично до нея факс от ЦРУ от Хал Бърк. В Ленгли разполагаха със съвсем малко повече информация от Бюрото за Джонатан Смит. Името му се споменаваше някак тайнствено в няколко доклада или шифрограми от агенти на терен във връзка с кризисни ситуации или горещи точки.

Присви очи, докато погледът й се плъзгаше по дългия и будещ безпокойство списък. Москва. Париж. Шанхай. А сега и в Санта Фе. И всеки път имаше по някой благовиден предлог за внезапната поява на Смит — или търсеше свой ранен приятел, или участваше в най-обикновен медицински симпозиум, или просто вършеше работата, за която е обучен. На повърхността изглеждаше онова, което твърдеше, че е — военен учен и доктор, който периодично попада на неподходящото място в неподходящото време.

Пиърсън поклати глава. Твърде чести бяха „съвпаденията“, прекалено много благовидните извинения, за да може да ги отмине с лека ръка. За нея съществуваше модел, при това модел, който не й харесваше. Въпреки че ААМИИБ прекъсваше плащанията на Смит, струваше й се, че той разполага с прекалено голяма свобода да отсъства, когато пожелае, и че служебните му задължения имат твърде широк диапазон. Беше абсолютно сигурна, че работи под прикритие, и то от най-високо ниво. Най-много обаче я притесняваше фактът, че не може да разкрие истинските му работодатели. Всяко проучване за него по официални канали се губеше някъде из необятните бюрократични дебри. Сякаш някой на много висок пост беше поставил печат с големи букви НЕПРИКОСНОВЕНА ТЕРИТОРИЯ върху живота и кариерата на подполковник Джонатан Смит, доктор по медицина.

Всичко това я изнервяше — ужасно много я изнервяше. Затова тя възложи на двама души да го държат под око. В мига, в който добрият доктор пресечеше очертаните от нея граници, възнамеряваше да го отстрани веднага от разследването, ако ще и с ритници или вързан.

Тя мушна факса от ЦРУ в машината за унищожаване на документи и започна да наблюдава как тънките ленти се изсипват в кошчето за боклук. Още преди да падне и последното късче, обезопасеният телефон издаде тих звук.

— Тук е Бърк — дочу глас от другия край на линията. — Хората ти още ли следят Смит?

— Да — потвърди Пиърсън. — Той е в болницата „Сейнт Винсънт“, в лабораторията по патология.

— Освободи ги — каза Бърк.

Тя се изправи от стола, изненадана от искането му.

— Какво?

— Чу какво казах — отговори колегата й от ЦРУ. — Кажи на хората си да се оттеглят. Веднага.

— Защо?

— Довери ми се, Кит — тросна се Бърк. — Не ти трябва да знаеш.

След като телефонът замлъкна, Пиърсън остана неподвижна, чудейки се дали има начин да се измъкне от капана, който се затваряше около нея.

* * *

Джон Смит влезе през въртящата се входна врата в малкото помещение с хладилни камери до лабораторията по патология. Нямаше никого. Прозявайки се, той седна на една пейка и свали ръкавиците и маската си. Хвърли ги в коша за рециклиране, който вече бе препълнен. После махна зелените хирургически дрехи. Почти се бе облякъл, когато му звънна Фред Клайн.

— Уредено ли е интервюто ти с госпожа Донован? — порита шефът на Първи секретен отдел.

— Да — отговори Смит. Наведе се да се обуе. — Имам среща с нея в девет довечера. В малко кафене на площад „Меркадо“.

— Добре. — Как вървят аутопсиите? Нещо ново?

— Няколко неща — отвърна Смит. — Но да пукна, ако мога да ги проумея. Разбираш ли, много малко части от телата са незасегнати, за да бъдат изследвани. Почти всичко, което е останало от мъртвите, е някаква странна органична супа.

— Продължавай.

— Ами, налагат се някои странни изводи от аутопсиите, които извършихме — докладва Смит. — Рано е, изследванията са недостатъчни за окончателни заключения, но подозирам, че тенденцията, която наблюдавахме, ще се запази.

— Например? — прекъсна го Клайн.

— При повечето от убитите се наблюдават системна злоупотреба с наркотици или хронични заболявания — отговори Смит, докато ставаше от пейката, за да си вземе шлифера. — Не при всички, но в по-голямата част от тях.

— Знаеш ли вече какво е убило тези хора?

— Не.

— Кажи ми най-правдоподобното си предположение, полковник — настоя Клайн.

— Предположенията са всичко, с което разполагам — отговори Смит. — Но мога да ти кажа, че най-голяма вреда са нанесли химически вещества, разпространени чрез нанофагите и предназначени да разградят тъканите.

— Но тези механизми не са убили всички, в които са проникнали — каза Клайн. — Защо?

— Предполагам, че нанофагите са се задействали чрез различни биохимични сигнали…

— Като например онези, които се намират у наркоманите или у хора с болно сърце, или от други болести и хронични състояния — досети се изведнъж Клайн. — Без тези сигнали механизмите не реагират.

— Бинго.

— Но това не обяснява защо онзи грамаден зеленоок мъж, с когото си се бил, изведнъж се е разпаднал — напомни Клайн. — И двамата сте били изложени на облака нанофаги и отначало сте останали незасегнати.

— Тоя тип беше убит, Фред — каза Смит. Той затвори очи и си припомни ужасната сцена, при която врагът му се разпадна пред него. — Абсолютно сигурен съм, че някой го улучи с игла, натопена в неизвестен химикал, който активира нанофагите, които бе вдишал преди това.

— Искаш да кажеш, че собствените му хора са го ликвидирали, за да не го пипнем? — каза Клайн.

— Така си представям нещата — потвърди Смит. Той направи гримаса при спомена за смъртоносното свистене, което чу покрай ушите си. — Мисля, че се опитаха да улучат и мен със същата игла.

— Пази се, Джон — каза Клайн. — Все още не знаем кой е врагът, а също и какви са намеренията му. Докато не разберем, трябва да смяташ всеки, включително госпожа Донован, за заплаха.

Тайна квартира на наблюдателния екип в покрайнините на Санта Фе

На две мили източно от института „Телър“, в къщата, където се бе разположил наблюдателният екип, цареше тишина. Само компютрите бръмчаха леко, докато приемаха данни чрез различни сензори, насочени към района на института. Двама дежурни мъже седяха безмълвно пред радиопредавателите и едновременно наблюдаваха постъпващата информация.

Единият от тях се заслуша в гласовете в слушалките си. Той се обърна към ръководителя на екипа, по-възрастен от него белокос холандец на име Вилем Линден.

— Хората на терена докладват. Смит тъкмо се е появил на площад „Меркадо“.

— Сам?

По-младият мъж кимна.

Линден се усмихна широко, показвайки пожълтелите си от тютюна зъби.

— Това е отлична новина, Абрантиш. Момчетата да останат на място. После се свържи с Центъра и ги информирай, че всичко върви по плана. Кажи им, че ще ги уведомим в мига, в който Смит бъде ликвидиран.

Абрантиш го погледна разтревожено.

— Сигурен ли си, че ще мине гладко? Чел съм досието на американеца. Може да бъде много опасен.

— Не се паникьосвай, Витор — успокои го белокосият. — Ако пуснеш куршум или забиеш нож където трябва, всеки умира.

Двадесета глава

Смит се спря на прага на кафенето „Лонгевити“ и огледа набързо клиентите на някои от малките кръгли масички. Установи с прикрито задоволство, че бяха разнородна тайфа. Повечето от тях, по-специално онези, които седяха по двойки, изглеждаха съвсем обикновено — добре облечени, в добро здраве работещи хора и съвестни колежани. Други привличаха погледите с разнообразни татуировки и пиърсинги по тялото. Неколцина бяха с тюрбани или с руси кичури. Някои от посетителите се обърнаха към вратата и го изгледаха, без да скриват любопитството си. Повечето си продължиха разговорите.

Самото кафене заемаше по-голямата част от втория етаж на сграда на площад „Меркадо“, а огромните му прозорци гледаха към улица „Уест Сан Франсиско“. Стените, боядисани в крещящо червено, оранжево и жълто, и подовете — в яркосиньо и бяло, бяха украсени с необикновени произведения на изкуството, повечето изобразяващи азиатски и индуистки теми.

Смит се отправи директно към масата, до която бе седнала сама жена — една от онези, които се обърнаха да го изгледат. Беше Хедър Донован. Фред Клайн му изпрати нейна снимка и кратка биография заедно с акредитацията от вестник „Монд“. Местната говорителка на Движението на Лазар беше в средата на трийсетте години със стройна, момчешка фигура, бухнали сламеноруси къдрици, морскозелени очи и лунички по носа.

Докато вървеше към нея, го гледаше отнесено.

— Мога ли да ви помогна? — попита тя.

— Казвам се Джон Смит — отговори той тихо и учтиво я поздрави, сваляйки черната си шапка. — Предполагам, че чакате мен, госпожо Донован.

Едната й вежда се повдигна леко.

— Очаквах журналист, а не каубой — измърмори тя на перфектен френски.

Смит се ухили и погледна към жълтеникаво-кафявото си кадифено сако, небрежно вързана вратовръзка, джинси и ботуши.

— Опитвам се да се нагодя към местните обичаи — отговори той на същия език. — В края на краищата, когато си в Рим…

Тя се усмихна и мина на английски.

— Моля, седнете, господин Смит.

Той сложи шапката си на масата, извади малко тефтерче и писалка от задния джоб на джинсите си и седна на стола срещу нея.

— Благодарен съм ви, че се съгласихте да се срещнем, макар че е късно. Знам, че сте имали дълъг ден.

Говорителката на Движението на Лазар кимна леко.

— Наистина беше дълъг ден. Няколко дълги дни по-точно. Но преди да започнем интервюто, бих искала да видя документите ви — чиста формалност.

— Разбира се — отговори равнодушно Смит. Подаде й фалшивата журналистическа карта, като я наблюдаваше внимателно, докато тя я насочваше към светлината.

— Винаги ли сте така предпазлива с журналистите, госпожо Донован?

— Невинаги — каза тя. — Но през последните дни гледам много-много да не се доверявам. След като видях хилядите хора, избити от вашето правителство, не може да е другояче.

— Разбираемо е — каза спокойно Смит. Според досието й, предоставено от Първи секретен отдел, Хедър Донован бе привлечена на работа в Движението на Лазар сравнително отскоро. Преди това е била член на други природозащитни групи, между които „Сиера Клъб“ и Федерацията за защита на дивата природа. Оценяваха я като упорита, умна и политически зряла.

— Добре, всичко е наред — каза тя накрая и му върна картата.

— Какво ще желаете, мили хора — прекъсна ги провлачен глас.

Един от сервитьорите, висок като върлина младеж с халки на веждите, се бе дотътрил до тяхната маса и търпеливо очакваше поръчката им.

— Чаша силен зелен чай — каза Донован.

— За мен чаша червено вино — обади се Смит, но забеляза съжалението в очите й. — Не желаете ли вино? Или бира?

Тя поклати глава извинително, келнерът повтори същия жест.

— Съжалявам, но тук не се сервира алкохол — каза тя. Устните й се разтегнаха в лека усмивка. — Може би ще опитате някой от еликсирите на „Лонгевити“?

— Еликсири? — повтори той колебливо.

— Тук приготвяме традиционни китайски напитки и натурални плодови сокове — уведоми го сервитьорът, проявявайки ентусиазъм за първи път. — Препоръчвам ви „Виртуален Буда“. Действа много стимулиращо.

Смит поклати глава.

— Може би друг път. — Той сви рамене. — Ще поръчам същото като госпожа Донован — чаша зелен чай.

След като келнерът се отдалечи, Смит се обърна към говорителката на Движението, държейки в ръка малкия бележник.

— Е, след като се уверихте, че съм репортер…

— Можете да задавате въпросите си — довърши вместо него Хедър Донован. Тя го изгледа внимателно. — Предполагам, че са свързани с нелепите твърдения на ФБР, според които Движението носи отговорност за разрушаването на института „Телър“ и за избиването на толкова много невинни хора.

Смит кимна.

— Точно така. Прочетох някои от вестниците тази сутрин и ме заинтригува онова, което сте казали за онзи мъж Андрю Костанцо. От пръв поглед ми се стори, че той не е човек, когото бих възприел като таен конспиратор.

— Не е такъв.

— Звучи доста категорично. Бихте ли изяснили по-подробно.

— Анди е бърборко, а не човек на действието — каза тя. — Никога не е пропуснал митинг на Движението и винаги имаше какво да каже или от какво да се оплаче. Работата е там, че никога не съм го виждала да върши нещо. Беше в състояние да философства с часове, но ако трябваше да се пълнят пликове с материали или да се разнасят, винаги беше много зает или болен. Той смяташе себе си за идеолог, човек, чиито възгледи надхвърлят представите на простосмъртни като нас.

— Познавам този тип — каза Смит ухилено. — Недооцененият Платон от склада на книжарницата.

— Анди Костанцо е точно такъв — съгласи се Хедър. — Поради което твърдението на ФБР е толкова абсурдно. Ние го толерирахме, но никой в Движението не се доверяваше на Анди за сериозни неща, какво остава да му повери сто хиляди долара в брой.

— Някой обаче го е направил — обърна й внимание Смит. — Показанията на продавачите на автомобили в Албъкърки са железни.

— Знам това! — тросна се тя. — Сигурно някой е дал на Анди пари да купи джиповете. Дори съм убедена, че той беше достатъчно глупав или самонадеян да направи онова, което са поискали от него. Но парите не са дошли от Движението! Ние не сме бедни, но не разполагаме с такива суми в брой.

— Значи смятате, че Костанцо е бил подведен?

— Сигурна съм в това — заяви тя категорично. — За да бъде злепоставено Движението на Лазар и всичко, за което се борим. Движението се застъпва изцяло за мирни протести. Никога не бихме извършили убийство или терористичен акт.

Смит се изкушаваше да й напомни, че сриването на оградата на института е равносилно на преминаване на границата на насилието, но си затрая. Беше дошъл да чуе отговорите на някои въпроси, а не да предизвиква политически спорове. Освен това бе убеден, че тази жена говори истината — поне що се отнася до онези елементи от Движението на Лазар, които познаваше. От друга страна, тя бе активистка от средно ниво, което се равняваше на капитан или майор от армията. Колко можеше да знае за тайните действия на хората от високите етажи на Движението?

Чаят им пристигна и това й даде възможност да възвърне самообладанието си. Тя отпи внимателно и после го погледна неспокойно през парата, която се вдигаше от чашата.

— Опитвате се да разберете дали е възможно парите да са дошли някъде от върховете на Движението, нали така?

Смит кимна.

— Не се обиждайте, госпожо Донован, но вашите хора са обгърнали ръководството на Движението в пълна тайнственост и е съвсем естествено човек да си задава въпроси какво се крие зад нея.

— Тази тайнственост, както я наричате, е изцяло предохранителна мярка, господин Смит — каза тя. — Знаете какво се случи с основателите на Движението. Те живееха открито. А после един по един бяха убити или отвлечени. Или от корпорациите, които разгневиха, или от правителства, подкрепящи тези корпорации. Е, Движението няма да позволи отново да бъде обезглавено!

Смит реши да остави думите й без коментар. Тя започна да говори с клишета.

За негова изненада Донован внезапно се усмихна и живите й зелени очи се озариха.

— Добре, признавам, че донякъде това е реторика. Високопарна реторика без съмнение и аз съм съгласна, че не е най-убедителният аргумент. — Тя отпи отново от чая и остави чашата върху масата между тях. — Нека се опитам да разсъждавам логично. Да кажем, че изцяло греша. Че съм глупачка и че има хора в Движението, които са решили тайно да прибегнат към насилие, за да постигнем нашите цели. Но помислете малко. Ако вие ръководите свръх секретна операция, чието разкриване може да съсипе всичко, за което сте работили… ще използвате ли човек като Анди Костанцо като агент?

— Не, няма призна Смит. — Освен ако не желая да ме хванат.

Именно това смущаваше и него от самото начало, от първия миг, в който прочете информациите, изтекли от ФБР. Сега, след като я изслуша, беше още по-убеден, че цялата история с джиповете е въздух под налягане. Да се разчита на всезнайко като Костанцо да осигури коли за бягство беше равносилно да се обречеш на провал. Това бе една от онези глупави грешки, които просто не се връзваха с безмилостния, пресметнат професионализъм, на който стана свидетел по време на атаката срещу института. Което означаваше, че някой манипулира разследването.

* * *

На една пресечка западно от площад „Меркадо“ Малаки Макнамара чакаше търпеливо, скрит в сенките на закътания тротоар. Ставаше късно и улиците в центъра на Санта Фе бяха почти празни.

Мършавият загорял мъж внимателно вдигна своя далекоглед за нощно виждане „Кайт“ и погледна през него с едно око. Доста полезно приспособление, помисли си той. Монокълът, британско производство, беше здрав, много лек и произвеждаше кристално ясен четворно увеличен образ. Макнамара старателно оглеждаше района, следейки за всяко движение на набелязаната цел.

Насочи далекогледа първо към мъжа, който стоеше неподвижно на прага на художествената галерия на около двеста метра от него. Мъжът с бръснатата глава носеше джинси, тежки ботуши и яке на американската армия. Всеки път, когато минеше кола, той присвиваше очи, за да не го заслепи. Иначе не мърдаше от мястото си въпреки студа. Млад радикал — прецени Макнамара. При това сериозен и дисциплиниран.

Още четирима наблюдатели бяха разположени на различни места по улицата. Двама стояха в западния край на площад „Меркадо“. Други двама в източния край. Всички бяха идеално прикрити и не се забелязваха. Бяха добре обучени и разполагаха с устройства за нощно виждане.

Мъжете бяха част от групата, която Макнамара търсеше след катастрофата пред института „Телър“. Той ги изгуби веднага след атаката с наномеханизмите, но те се появиха отново, след като Движението на Лазар се прегрупира и разположи лагер зад кордона на Националната гвардия. По-рано тази вечер, малко след залез, четиримата се придвижиха на север пеша, навлизайки дълбоко в тесните улички на стария град.

Следваше ги от безопасно разстояние. През това време разбра доста неща за тях. Тези мъже не бяха улични бандити или анархисти, примамени от митингите на Движението, както си помисли първоначално. Техните движения бяха премерени, планирани и отлично изпълнени. Те се промъкнаха ловко покрай агентите на ФБР и полицаите, които наблюдаваха лагера. Неведнъж му се наложи да заляга, за да не го забележи онзи от тях, който винаги изоставаше от групата, за да я прикрива.

Да ги следи беше за него като участие в голяма игра или издирване на елитни командоси на непозната територия. До известна степен Макнамара намираше предизвикателството за вълнуващо. Беше игра с голям залог на съобразителност и умения, която бе играл много пъти в различни кътчета на света. Същевременно си даваше сметка, че вече е преуморен, с притъпени рефлекси. Може би напрежението от последните месеци се бе отразило повече на нервите и издръжливостта му, отколкото смяташе.

Мъжът с бръсната глава, когото наблюдаваше, внезапно стана напрегнат и неспокоен. Той прошепна нещо в микрофона на яката си, изслуша внимателно отговора и се наведе напред, за да огледа внимателно вратата.

Макнамара бързо насочи далекогледа към останалите наблюдатели и забеляза сигурните признаци на повишена готовност. Смени позицията си и издиша лекичко, потискайки прилива на адреналин в тялото си. Смътното чувство за тревога изчезна. Добре, каза си той, готови сме за действие. Досадно дългото чакане и бездействие в студа приключваше.

Все още надзъртайки през далекогледа си, той огледа площада „Меркадо“. Мъж и жена тъкмо излизаха от кафенето. Застанаха на тротоара близо до входа и продължиха да разговарят оживено. Разпозна стройната привлекателна жена веднага. Беше я виждал да се мотае из лагера на Движението на Лазар. Името й беше Хедър Донован. Местна активистка, която се грижеше за връзките с медиите.

Но кой беше тъмнокосият мъж, с когото разговаряше? Дрехите, ботушите и каубойската шапка предполагаха, че е местен, но нещо подсказваше на Макнамара, че не е точно така. Нещо в походката на високия широкоплещест мъж му се струваше познато.

Тъмнокосият се обърна и посочи към паркинга по-надолу по улицата в западна посока. За миг Макнамара видя лицето му. После отново се обърна.

Малаки Макнамара бавно свали далекогледа. Бледосините му очи издаваха доволство и учудване едновременно. „Мамка му — промърмори той под мустак. — Полковникът наистина притежава талант да се появява, когато и където никой не го очаква.“

Двадесет и първа глава

Калдъръмени улички се виеха из центъра на Санта Фе, минаваха покрай най-различни паметници и лъкатушеха под разстилащия се балдахин от дървета — високи американски брястове, кленове, акации и други видове. Пейки от ковано желязо, боядисани в бяло, стояха на равни разстояния покрай тротоарите. Тънка покривка от паднали листа закриваше тревните площи и спечената земя.

В самия център на площада, обграден от нисък железен парапет, се издигаше обелиск, посветен на битките в Ню Мексико по време на Гражданската война. Малцина хора си спомняха, че кървавата война между Севера и Юга бе достигнала толкова далеч на запад. На места тънки лъчи от светлината на уличните лампи около площада проникваха през дърветата, но като цяло това вековно място бе потънало в мрак и горда тишина.

Джон Смит погледна към стройната красива жена, която вървеше до него. Хедър Донован потръпващо от студ, загърната плътно с черното си сако. Всеки път когато прекосяваха начупените линии от бледа светлина между сенките, той забелязваше дъха й в студения нощен въздух. Слънцето беше залязло отдавна и температурата падаше рязко. Не беше необичайно в Санта Фе максималните и минималните температури през деня и нощта да варират между тридесет и четиридесет градуса.

След като изпиха чая си в кафенето „Лонгевити“, той предложи да я изпрати до колата й, паркирана в странична уличка, недалеч от Губернаторския дворец. Тя остана доста изненадана, но с видимо облекчение прие предложението. Обикновено Санта Фе беше безопасен град, но след ужаса, на който стана свидетелка пред института „Телър“, Хедър се чувстваше малко неспокойна.

Тъкмо доближиха обелиска, посветен на Гражданската война, когато Смит внезапно спря. Инстинктът му показваше, че нещо не е наред. Ослуша се и дочу стъпките на двама или трима души, които се движеха дебнешком зад тях. Долови безпогрешно слабо трополене от тежки обувки върху калдъръмената настилка. Същевременно мярна двама души, които се шмугнаха в сянката на дърветата пред тях, да приближават бързо.

Говорителката на Движението на Лазар също забеляза двете фигури.

— Кои са тези хора? — попита тя уплашена.

За част от секундата Смит замръзна на място, колебаейки се дали не бяха агенти на ФБР, изпратени от Кит Пиърсън. Още следобед усети, че го следят, но когато провери за някакви признаци, преди да тръгне към кафенето „Лонгевити“, не откри нищо.

Дали не ги бе изпуснал преди това?

В същия миг един от мъжете пред тях се спря на осветено място. Беше с бръсната глава и носеше камуфлажно яке на американската армия. Очите на Смит се разшириха, когато забеляза в ръката на мъжа пистолет със заглушител, готов за стрелба. Никакво ФБР, осъзна хладнокръвие Смит.

Бяха обградени — притиснати на открито в средата на площада. Инстинктите му се задействаха. Трябваше да се измъкнат от капана, преди да е станало късно.

Реагирайки мигновено, Смит сграбчи Хедър Донован за ръката и я избута към обелиска. Същевременно измъкна пистолета си от кобура под мишницата, скрит под якето му.

— Насам — прошепна той. — Хайде!

— Какво правиш? — протестира тя на висок глас, уплашена от внезапната му реакция. — Остави ме!

— Ако искаш да живееш, идвай с мен! — отговори той грубо и продължи да я дърпа от откритото пространство под обелиска към сянката на дърветата.

Един от двамата мъже, които ги следваха отзад, спря, прицели се бързо и стреля. Заглушителят на пистолета му превърна звука от изстрела в задавена кашлица. Куршумът мина покрай главата на Смит и се заби в ствола на високата топола недалеч от него. Фют. Още един изстрел разцепи нисък клон. Над главите им се изсипаха клонки и листа.

Смит бутна говорителката на Движението на Лазар на земята.

— Стой долу!

Той се подпря на едното си коляно, насочи пистолета си „Зиг Зауер“ към стрелеца и натисна спусъка. Оръжието гръмна веднъж силно, а ехото откъм сградите, заобикалящи площада, го повтори.

Изстрелът, произведен припряно и в движение, пропусна целта. Но гърмежът накара трима от четиримата нападатели, които виждаше, да залегнат на земята. Те започнаха да стрелят срещу Смит от легнало πоложение,

Хедър Донован пищеше пронизително, притискайки се плътно към твърдата земя, без да помръдва.

Куршумите свистяха близо до него, забиваха се в дърветата или рикошираха от пейките, разпръсквайки дъжд от искри, откъртени парчета метал и прашинки бяла боя. Смит пренебрегна стрелбата и съсредоточи вниманието си към нападателя, който все още се движеше.

Беше мъжът с бръсната глава, когото забелязаха пръв. Ниско приведен, стрелецът се промъкваше боязливо надясно, опитвайки се да се прикрие зад дърветата и после да се появи откъм фланга му.

Джон даде три последователни изстрела.

Мъжът залитна. Пистолетът му тупна на земята. Той бавно се свлече на земята и се подпря на ръце и колене. От устата му бликна кръв. Черна на слабата светлина, тя се разля върху калдъръмената настилка и образува локва.

Още куршуми изсвистяха покрай Смит откъм спътниците на ранения. Един пробѝ широката периферия на новата му шапка „Стетсън“ и я свали от главата му. Шапката отлетя към дърветата. Мъжете доближаваха и всеки момент щяха да го видят.

Хвърли се на земята и стреля още три пъти със своя „Зиг Зауер“, опитвайки се да задържи погледите им надолу или поне да ги обърка. После бързо се изтърколи към мястото, където лежеше Хедър Донован с лице, притиснато към земята. Тя вече не пищеше, но Смит забеляза, че раменете й треперят от риданията, които разтърсваха цялото й тяло.

Тримата невредими нападатели забелязаха движението му. Сега стреляха по-ниско. Деветмилиметровите куршуми се забиваха в земята около Джон и говорителката на Движението на Лазар. Други разпръскваха парчета от каменната настилка.

Смит се намръщи. Трябваше да изчезват от тук, при това незабавно. Докосна внимателно по тила уплашената жена. Тя потрепери, но не помръдна.

— Трябва да се измъкваме — каза той настойчиво. — Хайде! Пълзи, дявол да го вземе! Тръгни към онази голяма топола ей там. Само на няколко метра.

Хедър обърна глава към него. Очите й се бяха разширили. Не беше сигурен дори дали го е чула.

— Да вървим! — подкани я отново, този път по-силно — Ако останеш ниско, ще успееш.

Тя поклати отчаяно глава, притискайки бузите си към земята. Той осъзна, че е смразена от страх, парализирана от ужас.

Смит направи физиономия. Ако я оставеше и се скриеше зад дървото, тя скоро щеше да е мъртва. Ако останеше с нея на открито, и двамата щяха да умрат. По-разумният избор бе да я зареже. Ако побегнете, нападателите пак нямаше да я оставят жива. Те едва ли бяха от хората, които оставяха след себе си потенциални свидетели. Имаше предел за онова, което той можеше да понесе — да изостави тази жена, за да спаси собствената си кожа, означаваше да заприлича на тях.

Вместо това вдигна пистолета и започна да стреля по нападателите. Предпазителят на зиг зауера щракна, заключвайки патронника. Тринадесетте патрона бяха свършили. Той извади празния пълнител и пъхна втория и единствен, който му остана.

Смит забеляза, че двама от нападателите се размърдаха, единият тръгна бързо наляво, а другият надясно, без да се изправят. Опитваха се да го притиснат по фланговете. В момента, в който го достигнеха, щяха да го ликвидират с кръстосан огън. Тук дърветата не бяха нагъсто, за да му предложат прикритие от всички посоки. Междувременно третият мъж продължаваше да стреля, за да принуди Джон да държи главата си приведена, прикривайки своите, докато те го приклещваха.

Смит изпсува тихо. Прекалено дълго се бе суетил. Беше притиснат.

Налагаше се да се бие на място, за да разбере колко от враговете му щяха да го последват на небето. Нов куршум се заби в земята на сантиметри от главата му. Джон изплю късчета трева и кал, след което се прицели, опитвайки се да вземе на мушка нападателя от лявата си страна.

Неочаквано се чуха още изстрели, които отекнаха през празния площад. Мъжът от дясната му страна изкрещя. Свлече се на земята, стенейки високо и притискайки с ръка раздробеното си рамо. Другарите му се втрещиха от изненада за миг, после се обърнаха и заоглеждаха дърветата в горния край на площада.

Очите на Смит също се разшириха от учудване. Изстрелите не бяха от него. А тия типове имаха пистолети със заглушители. Кой ли можеше да се е включил в престрелката?

Стрелбата продължи, засипвайки с куршуми земята и дърветата край двамата нападатели. Неочакваната контраатака им дойде явно в повече. Те се оттеглиха бързо и се заизмъкваха в северна посока към улицата пред Губернаторския дворец. Единият вдигна ранения и му помогна да се оттегли, куцукайки. Другият се опита да се притече също на помощ на ранения, но още куршуми го принудиха да се върне под прикритието на дърветата.

Смит забеляза движение вдясно от себе си. Кльощав сивокос мъж се показа откъм дърветата, напредвайки постепенно, без да спира да стреля с пистолета, който държеше пред себе си с двете ръце. Той се шмугна в сянката на обелиска в памет на Гражданската война и презареди деветмилиметровия браунинг.

На площада отново се възцари тишина.

Новодошлият погледна към Смит. Вдигна извинително рамене.

— Съжалявам много за закъснението, Джон — викна му той. — Отне ми повече време да заобиколя откъм гърбовете тия типове, отколкото очаквах.

Беше Питър Хауел. Смит се вторачи учудено в своя стар приятел. Бившият офицер от специалните части на британските ВВС и агент на МИ-6 беше облечен в палто от овча кожа над избеляла фланела в червено и зелено и сини дънки. Гъстата му сива коса, която обикновено подстригваше късо, сега бе дълга и буйна грива, която очертаваше бледосини очи и набраздено с дълбоки бръчки лице, повяхнало от дългогодишно излагане на вятър, слънце и други неблагоприятни атмосферни условия.

Изведнъж до тях долетя звук от автомобил, който профуча в северния край на площада. Спирачките му изскърцаха, той спря за миг, след което запраши на изток по авеню „Палас“ към околовръстното шосе за Пасо де Пералта.

— По дяволите — измърмори Питър. — Трябваше да се досетя, че тия юнаци имат подкрепление и са си осигурили начин да офейкат бързо, ако нещо се издъни. Както и стана. — Той вдигна браунинга си. — Ти се озъртай тук, Джон, докато направя бърз оглед.

Преди Смит да успее да си отвори устата, по-възрастният мъж се втурна напред и изчезна в сенките.

Говорителката на Движението на Лазар повдигна боязливо глава. По лицето й се стичаха сълзи, размазвайки мръсотията, полепнала по бледата й кожа.

— Приключи ли? — прошепна тя.

Смит кимна.

— Надявам се — каза й той, все още взирайки се в мрака около тях, за да се увери, че там няма никой друг.

Бавно, олюлявайки се, стройната жена седна. Тя се вторачи в Джон и в пистолета в ръката му.

— Ти не си истински репортер, нали?

— Не — отговори той тихо. — Страхувам се, че не.

— Тогава кой…

Питър Хауел се появи внезапно и прекъсна въпроса й.

— Офейкаха — каза той раздразнено. После погледът му падна върху мъжа с бръсната глава, когото Смит застреля. Закима доволно. — Поне оставиха тоя.

Той приклекна и обърна тялото. После поклати глава.

— Клетият човек е по-мъртъв и от Юда Искариотски — обяви спокойно Питър. — Улучил си го два пъти. Добро попадение за обикновен селски доктор, бих казал.

Претърси джобовете на мъжа за портфейл или документи, които да го идентифицират.

— Откри ли нещо? — попита Смит.

Питър поклати глава.

— Само кибритена кутия. — После погледна към американеца. — Който и да е наел тоя нещастник, се е погрижил да е чист, преди да го изпрати да го убиеш.

Джон кимна. Убиецът не носеше нищо, което да го свърже с хората, издаващи заповедите.

— Много лошо — каза той намръщено.

— Жалко е, когато противникът е обмислил всичко предварително — съгласи се Питър. — Но не всичко е загубено.

Бившият агент от САС извади малка камера от единия джоб на палтото и направи няколко снимки от близък план на лицето на мъртвия мъж. Използваше свръх скоростна лента и не му трябваше светкавица. После прибра обратно камерата и извади друг миниатюрен уред с големината на книга с меки корици. Имаше плосък екран и няколко копчета отстрани. Забеляза, че Смит го гледа с възхищение.

— Дигитален скенер за пръстови отпечатъци — обясни Питър. — Върши същата работа с чисти електрони вместо с мастило. — Зъбите му се белнаха в мрака. — Какво ли ще измислят сред време спецовете, а?

Работейки бързо, той притисна ръцете на мъртвеца към екрана — първо на дясната, а след това на лявата ръка. Устройството просветна, забръмча и започна да запаметява отпечатъците от десетте пръста.

— Събираш спомени за старостта, така ли? — попита Смит натъртено, напълно убеден, че неговият приятел отново работи за Лондон.

Уж пенсиониран, Питър периодично изпълняваше някои задачи главно за МИ-6, британското разузнаване. Той беше особняк и обичаше да действа сам, подобно на ексцентричните английски авантюристи, които много отдавна бяха помогнали за създаването на империята.

Питър само се усмихна.

— Не искам да те пришпорвам — каза Смит, — но мисля, че и ние трябва да се измитаме. Освен ако не желаеш да обясниш всичко това на полицията в Санта Фе.

Той махна с ръка към трупа на земята и надупчените с куршуми дървета.

Англичанинът го погледна въпросително.

— Много любопитно — каза той и се изправи на крака. Потупа малкия микрофон в ухото си. — Това чудо е настроено на честотите на полицията. И мога да те уверя, че местните блюстители на закона бяха много заети през последните няколко минути. Отговаряха на спешни обаждания откъде ли не… и всеки път от най-далечните покрайнини на града. Най-близката патрулка е на десет минути път от тук.

Смит поклати глава невярващо.

— Мили боже! Тия хора не се шегуват, а?

— Не, Джон — отговори Питър спокойно. — Не се шегуват. Затова силно ти препоръчвам да си намериш ново място за довечера. Дискретно и да не се набива на очи.

— О, боже! — дочуха тънък глас зад себе си.

И двамата се обърнаха. Хедър Донован се бе изправила и гледаше с ужас в мъртвото тяло.

— Познаваш ли го? — попита деликатно Смит.

Тя кимна с неохота.

— Не лично. Не знам дори името му. Но съм го виждала в лагера на Движението и на митинга.

— И в командния център на Движението на Лазар, както ти е добре известно — каза грубо Питър.

Стройната жена се изчерви.

— Да — призна тя. — Беше част от група активисти, доведени от организаторите… за „специални задачи“, както се изразиха.

— Като прерязването на оградата на института „Телър“, когато митингът се изроди — напомни й Питър.

— Да, така е — раменете й потрепериха. — Но никога не съм знаела, че носят оръжие. Или че ще се опитат да убият някого. — Тя ги погледна, а в очите й се четеше срам. — Изобщо не сме планирали да се случи нещо подобно!

— Подозирам силно, че в Движението на Лазар има неща, които дори не можете са си представите, госпожо Донован — каза сивокосият англичанин. — И смятам, че се спасихте по чудо.

— Тя не бива да се връща в лагера на Движението, Питър — даде си сметка Смит. — Твърде опасно ще е.

— Може и така да е — съгласи се по-възрастният мъж. — Нашите приятели с оръжията се изпариха засега, но може да има други, които едва ли ще се зарадват да видят госпожа Донован жива и здрава.

Лицето й пребледня.

— Има ли къде да отидете и да се покриете за известно време, роднини или приятели? Хора, които не са свързани с Движението на Лазар? — попита Смит. — За предпочитане далеч от тук.

Тя кимна бавно.

— Имам леля в Балтимор.

— Добре — отговори Смит. — Мисля, че трябва да тръгнете незабавно за там. Тази нощ, ако е възможно.

— Остави това на мен, Джон — каза Питър. — Твоето лице и името ти са прекалено добре известни на тези хора. Ако отидеш на летището с госпожа Донован, може да й послужиш за мишена.

Смит кимна.

— Вие също бяхте на митинга! — каза тя внезапно, взирайки се в лицето на Хауел. — Но казахте, че името ви е Малаки. Малаки Макнамара!

Той кимна с лека усмивка, а бръчките на лицето му станаха още по-дълбоки.

— Боен псевдоним, госпожо Донован. Измама, но необходима.

— Тогава кои сте в действителност вие двамата? — попита тя. Погледът й се отмести от кльощавия загорял англичанин към Смит и после пак се върна на него. — ЦРУ? ФБР? Някоя друга служба?

— Ако спрете да задавате въпроси, и ние няма да ви лъжем повече — каза Питър. Бледосините му очи примигнаха. — Ние сме ваши приятели. В това може да сте сигурна. — После изражението му стана сериозно. — Което не може да се каже за някои от бившите ви другари от Движението.

Двадесет и втора глава

Събота, 16 октомври

Щабквартирата на ЦРУ, Ленгли, Вирджиния

Малко след полунощ директорът на ЦРУ Дейвид Хансън влезе забързано в офиса си със сив килим на седмия етаж. Въпреки че беше на крака от осемнадесет часа, той все още изглеждаше безупречен в добре ушития костюм, чиста риза и вратовръзка с перфектен възел. Хвърли загрижен поглед към изпомачкания и уморен мъж, който го очакваше.

— Трябва да поговорим, Хал — каза той строго. — Лично.

Хал Бърк, който оглавяваше специалната група за Движението на Лазар в ЦРУ, кимна:

— Добре, да поговорим.

Директорът на ЦРУ влезе във вътрешния кабинет и хвърли куфарчето си върху едно от двете удобни кресла с високи облегалки пред бюрото му. Махна на Бърк да седне на другото. После Хансън скръсти ръцете си и се облегна на лакти върху огромното празно бюро. Изгледа внимателно своя подчинен над върховете на пръстите си.

— Идвам от Белия дом. Както сигурно се досещаш, президентът не е особено доволен от нас и от ФБР.

— Предупредихме го какво може да се случи, ако Движението на Лазар издивее — отговори грубо Бърк. — Институтът „Телър“, лабораторията на „Телос“ в Калифорния и бомбеният взрив в Чикаго бяха само началото. Трябва да спрем тия подмолни действия и да ударим здраво Движението, преди да се окопае по-дълбоко. Някои от активистите му от средния ешелон все още са на светло. Ако успеем да ги пипнем и да ги пречупим, все още имаме шанс да проникнем във вътрешността. Това е най-доброто, което можем да направим, за да унищожим Движението на Лазар.

— Поставих този въпрос много настоятелно — каза му Хансън. — И не съм единствен. Кастила е подложен на натиск от лидерите и на двете партии в Сената и в Камарата на представителите.

Бърк кимна. В ЦРУ се говореше, че Хансън почти през целия ден е бил на Капитолийския хълм, срещайки се с председателите на комисиите за разузнаване на Сената и Камарата, както и с лидерите на мнозинството и на малцинството в двете камари. Под негов натиск влиятелните му съюзници в Конгреса настояваха президентът Кастила да обяви официално Движението на Лазар за терористична организация. След като това станеше, федералните правоохранителни служби щяха да свалят кадифените ръкавици и да разполагат със свободата да действат силово срещу Движението — да следят лидерите му, банковите сметки и каналите за комуникации.

Действайки през главата на президента в Конгреса обаче, Хансън си играеше с огъня. Директорите на ЦРУ нямаха право да използват политически средства, за да манипулират политиката на президента, на когото служеха. Но Хансън никога не се колебаеше да се възползва от възможностите, когато залозите бяха високи. Освен това очевидно вярваше, че подкрепата за него на Камарата и на Сената бе достатъчно силна, за да го предпази от гнева на Кастила.

— Имаме ли шанс? — попита Бърк.

Хансън поклати глава.

— Все още не.

Бърк се начумери.

— Защо, по дяволите, не?

— След клането пред института „Телър“ Лазар и последователите му са яхнали огромна вълна на обществено съчувствие и подкрепа. Особено в Европа и Азия — напомни му директорът на ЦРУ. — Последните актове на насилие може да ги подкопаят малко, но твърде много хора ще приемат на доверие версията на Движението на Лазар, че атаките в „Телос“ и Чикаго са били инсценирани, за да дискредитират каузата му. Така че правителствата по света оказват сериозен дипломатически натиск да оставим Движението на мира. Те предупреждават президента, че агресивни действия срещу Лазар може да предизвикат антиамерикански демонстрации в собствените им страни.

Бърк изсумтя с отвращение.

— Да не искате да кажете, че Кастила няма нищо против Париж или Берлин, или някоя друга второстепенна сила да има право на вето върху политиката ни срещу тероризма?

— Не точно вето — каза Хансън. — Но просто няма да действа открито. Не и докато не представим железни доказателства, че Движението на Лазар дърпа конците на тези терористични актове.

Няколко минути Бърк остана безмълвен, оглеждайки, без да мига, своя началник. После кимна.

— Това може да се уреди.

— Истински доказателства, Хал — предупреди шефът на ЦРУ. — Факти, които могат да издържат проверка. Разбра ли?

Бърк отново кимна. „О, разбирам те, Дейвид — помисли си той, — дори по-добре, отколкото ти разбираш себе си.“ Умът му работеше трескаво да изнамери нови начини да овладее ситуацията, която беше започнала да излиза извън неговия контрол при института „Телър“.

Полето във Вирджиния, извън Белтуей

Три часа преди разсъмване в полята на Вирджиния се изсипа студен дъжд като из ведро и разкаля съвсем и без това мократа земя. Есента обикновено беше по-суха, особено след влажните тропически бури през летните месеци, но през тази година времето не следваше обичайния модел.

На около шейсет километра югозападно от Вашингтон малка къща бе кацнала на невисок хълм с изглед към няколко пояса от дървета и четиридесет акра ливади, обрасли с бурени и гъсти къпинови храсти. Овъглените развалини от стар хамбар без покрив стърчаха близо до къщата. Останки от ограда очертаваха празните буренясали ниви на фермата, като повечето от гредите й или бяха изпочупени, или лежаха полуизгнили във високата трева, буренак и шипкови храсти. Набразден от дири на коли път водеше към ниския хълм откъм павираното шосе, което минаваше покрай оградата на фермата. Пътят свършваше до изпоцапаната с петна от масло циментова площадка пред входа на къщата.

На пръв поглед малката сателитна чиния на покрива и късовълновата антена на съседен хълм бяха единствените свидетелства, че западналата ферма има нещо общо със съвременната епоха. В действителност първокласна алармена система охраняваше къщата, чиято вътрешност бе обзаведена с последен модел високотехнологични компютри и друга електронна апаратура, с каквато разполагаше ЦРУ.

Хал Бърк седеше зад бюрото в своя кабинет и слушаше как дъждът чука по покрива на къщата, която той язвително наричаше „моята селска обител“. Един от чичовците му обработваше тази неплодородна земя в продължение на десетилетия, докато накрая тежкият труд и чувството на безсилие го убиха. След смъртта му тя мина през ръцете на няколко негови не много умни братовчеди, преди да стане собственост на агента на ЦРУ, който я получи преди десетина години като частично погасяване на стар семеен дълг.

Нито имаше парите, нито време да засади нещо, но много му допадаше уединението, което фермата предлагаше. Никога не идваха неканени гости, нито дори представители на местните Свидетели на Йехова. Беше толкова отдалечена от пътя, че дори бързо разрастващите се предградия в Северна Вирджиния я задминаваха. При ясно време нощем Бърк се разхождаше навън и наблюдаваше оранжевия отблясък от светлините на Вашингтон и на предградията. Те оцветяваха небето в огромна дъга на север, североизток и изток и постоянно му напомняха за мравуняка, в който се бе превърнало съвременното общество, и за тъпата бюрокрация, която толкова презираше.

Лошите провинциални пътища и натоварените магистрали често правеха пътуването до и от Ленгли дълго и мъчително, но комуникационната апаратура, монтирана в къщата за сметка на федералния бюджет, му позволяваше да работи и от фермата, ако възникнеше неочаквано криза. Апаратурата работеше невероятно добре като за официална употреба от ЦРУ. Още по-модерен хардуер и софтуер, доставени от други, му позволяваха да контролира разпръснатите надалеч елементи на ТОКСИН при по-голяма сигурност. Пристигна тук веднага след срещата с Хансън в полунощ. Събитията се развиваха главоломно и сега той трябваше да е в постоянна връзка с агентите си.

Компютърът издаде звук, сигнализирайки, че е пристигнал кодиран доклад от екипа за сигурност, който работеше в Ню Мексико. Намръщи се. Бяха закъснели.

Бърк разтърка очи и набра паролата. Бъркотията от случайни на пръв поглед букви, числа и знаци изведнъж се промени и започна да се подрежда в думи, а после и в изречения, докато програмата си вършеше работата. Той прочете съобщението с нарастваща тревога.

— По дяволите — измърмори Бърк. — Кое, мамка му, е това копеле?

След това Бърк вдигна обезопасения телефон до компютъра си и набра своя колега от ФБР.

— Кит, слушай — каза той припряно. — Имам нужда от теб да оправим една каша. Един труп трябва да изчезне. Завинаги.

— Полковник Смит? — попита оживено Пиърсън.

— Бих искал.

— Докладвай — каза тя. Той чуваше шума в слушалката, докато тя навличаше бързо дрехите си. — И никакви извъртания този път. Само фактите.

Офицерът от ЦРУ я информира за провалилото се нападение. Пиърсън слушаше, без да го прекъсва.

— Уморих се да оправям кашите на твоята частна армия, Хал — каза тя огорчено, след като той приключи.

— Смит е имал подкрепление — тросна се Бърк. — Нещо, което не очаквахме. Всички смятахме, че действа като вълк единак.

— Някакво описание на другия мъж? — попита тя.

— Не — призна офицерът от ЦРУ. — Било е тъмно и моите хора не са успели да го видят добре.

— Чудесно! — каза студено Пиърсън. — Става все по-добре и по-добре, Хал. Сега Смит ще е сигурен, че има нещо гнило около историята със закупуването на джиповете от терористите, което аз свързвах с Движението. Защо просто не вземеш да лепнеш на челото ми една огромна червена точка?

На Бърк му се прииска да й тресне телефона, но успя да се сдържи.

— Конструктивните предложения биха били по-полезни, Кит — каза той накрая.

— Прекрати ТОКСИН — настоя тя. — Цялата операция беше катастрофа от самото начало. А докато Смит е жив и продължава да души около мен, няма да разполагам с поле за маневриране, за да насоча разследването към Движението на Лазар.

Той поклати глава.

— Не мога да го направя. Нашите хора вече получиха следващите заповеди. Ще бъдем в по-голяма опасност, ако дадем отбой, отколкото ако продължим.

Последва продължителна тишина.

— Да сме наясно по един въпрос, Хал — каза строго Пиърсън. — Ако ТОКСИН се издъни, както се очертава, няма да поема отговорността изцяло върху себе си, ясно ли е?

— Това заплаха ли е? — попита Бърк натъртено.

— Приеми го като факт — отговори тя и затвори телефона.

Хал Бърк поседя вторачен в екрана няколко минути, обмисляйки следващите действия. Дали Кит Пиърсън си изпускаше нервите? Надяваше се да не е така. Всъщност той не харесваше тъмнокосата жена, но я уважаваше заради нейния кураж и воля за победа на всяка цена. Без тях тя щеше да е потенциална опасност — нещо, което ТОКСИН не можеше да позволи.

Взе решение и започна бързо да пише, съчинявайки нови инструкции към оцелелите от групата му в Ню Мексико.

Видеоконференция на Движението на Лазар

Във всяко кътче на света малки групи мъже и жени от всички цветове и раси се събраха тайно. Те се срещаха пред свързани със сателит монитори и видеокамери. Това бе елитът на Движението на Лазар, лидерите на най-важните му клетки. Всички изглеждаха надъхани, настървени да започнат операциите, които планираха от месеци.

Мъжът, наричан Лазар, стоеше спокойно пред огромен дисплей, на който се появяваха кадри с участниците във всяка група. Той знаеше, че никой от тях няма да види истинското му лице и да чуе истинския му глас. Както винаги, неговите високо усъвършенствани компютърни системи и софтуер конструираха различни идеализирани образи за всяка от клетките на Движението. Също толкова модерен софтуер предоставяше симултанен превод.

— Време е — заяви Лазар и се усмихна леко, забелязвайки нетърпението, което се изписа по лицата на участниците в далечните аудитории. — Милиони хора в Европа, Азия, Африка и Америка прегръщат нашата кауза. Политическата и финансовата мощ на Движението ни расте не с дни, а с часове. Не след дълго цели правителства и корпорации ще треперят пред нашето увеличаващо се влияние.

Увереният му тон предизвика одобрително кимане с глави и шепот на възбуда у лидерите, които го гледаха.

Лазар вдигна предупредително ръка.

— Но не забравяйте, че враговете ни не спят. Тайната им война срещу нас се провали. Сега започнаха откритата война, която аз предвидих. Кланетата в Санта Фе и в Чикаго без съмнение са само началото на зверствата, които планират.

Той погледна право в камерите, съзнавайки, че всички от разпръснатите по света групи ще останат с усещането, че очите му са насочени само към тях.

— Войната започна — повтори той. — Нямаме избор. Трябва да отвърнем на удара бързо и без колебание, без милост. Където е възможно, вашите действия трябва да избегнат отнемане на невинен човешки живот, но ние трябва да унищожим нанолабораториите — тези развъдници на смърт, — преди нашите врагове да причинят още ужаси на света и на нас.

— Ами лабораториите на „Номура Фарматек“? — попита лидерът на групата в Токио. — Все пак това е единствената корпорация, която прие нашите искания. Те вече спряха изследванията.

— Да пощадим „Номура Фарматек“? — каза студено Лазар. — Не мисля. Хидео Номура е хитър младеж, твърде хитър. Той се снижава, когато духа силен вятър, но не се пречупва. Когато се усмихва, усмивката му е като на акула. Не се оставяйте на Номура. Познавам го твърде добре.

Лидерът на групата от Токио наведе глава, приемайки порицанието.

— Да бъде волята ти, Лазаре.

След като екраните угаснаха, мъжът, наречен Лазар, остана сам, наслаждавайки се на вкуса на триумфа. Годините на планирана подготовка даваха плодове. Скоро щеше да започне трудната и опасна работа по завладяването на света. Също скоро тежките, но необходими жертви щяха да бъдат възнаградени.

Очите му посърнаха за миг, изпълвайки се със спомена от болката. Той нежно изрецитира стихотворението, в стил хайку, което често спохождаше будния му мозък:

„Тъга обгръща като мъгла

баща, отречен

от своя син безверен.“

Двадесет и трета глава

На север от Санта Фе

Утринното слънце, което изгря високо на безоблачното синьо небе, изглеждаше като огромен пламък, издигащ се зад планината със заоблено било над ранчото Чимайо. Иглолистните и хвойновите дървета по хребета се очертаваха ясно на фона на ослепителната златиста светлина. Слънчевите лъчи се разпростираха надолу по полегатите склонове и хвърляха дълги сенки над ширналите се ябълкови градини и терасовидния вътрешен двор на старата хасиенда.

Все още в джинси, ботуши и сако от рипсено кадифе, Джон Смит мина през препълнените салони за хранене на старата къща и излезе на каменната тераса. Разположено на около тридесет и седем километра северно от Санта Фе, ранчото Чимайо беше един от най-старите ресторанти в Ню Мексико. Неговите собственици водеха корените си от първата вълна испански заселници в Югозапада. Родът им се бе установил в Чимайо през 1680 година по време на продължителното и кърваво въстание на индианците пуебло срещу испанските управници.

Питър Хауел се бе настанил на една от масите на терасата и го очакваше. Той махна на своя стар приятел към отсрещния празен стол.

— Сядай, Джон — каза той любезно. — Изглеждаш ужасно уморен.

Смит сви рамене, преборвайки се с изкушението да се прозее.

— Имах дълга нощ.

— Някакви сериозни неприятности?

Джон поклати глава. Прибирането на лаптопа и на другата апаратура от апартамента във „Форт Марси“ се оказа неочаквано лесно. Внимавайки първо за ФБР, а после и за наблюдение от терористите, той използва всеки трик, който знаеше, да се измъкне от евентуална опашка, въпреки че не забеляза някой да го следи. Но това му отне доста време и усилия, така че се добра до мотела в покрайнините на Санта Фе чак на зазоряване. После звънна на Фред Клайн да го уведоми за опита да бъде убит. Само успя да затвори очи и Питър му се обади да насрочи тайната среща.

— Никой ли не те последва? Преди това и сега? — попита англичанинът, след като изслуша разказа на Смит за перипетиите му.

— Никой.

— Много любопитно — отговори Питър, повдигна едната си вежда и после се намръщи. — И доста обезпокоително.

Смит кимна. Колкото и да се мъчеше, не можеше да си обясни защо ФБР следеше всяко негово движение вчера, а после изведнъж сякаш изтегли хората си часове преди четиримата нападатели да се опитат да го убият. Може би агентите на Кит Пиърсън бяха решили, че той ще остане още една нощ в хотелския апартамент, след като си събере багажа, но това изглеждаше несериозно.

— Как се оправи с Хедър Донован? — попита той. — Имаше ли някакви проблеми да я отведеш в безопасност?

— Никакви — отговори Питър. Той си погледна часовника. — В този момент хубавата госпожа Донован прекосява Америка на път за дома на своята леля в Чесапийк.

— Ти нито за миг не си смятал, че тя е в сериозна опасност, нали? — попита Смит тихичко.

— След края на стрелбата ли имаш предвид? — каза по-възрастният мъж. — Не, всъщност не, Джон. Ти беше главната мишена, не тя. Госпожа Донован е онова, което изглежда — донякъде наивна млада жена с добро сърце и приличен ум. Тъй като тя не е наясно въобще какво планират във висшите ешелони на Движението на Лазар, много се съмнявам, че ще гледат на нея като на сериозна заплаха. Докато младата дама стои далеч от теб, мисля, че ще е в пълна безопасност.

— Дотук с историята на моя любовен живот — каза Смит с крива усмивка.

— Професионален риск, опасявам се — каза Питър шеговито. — Имам предвид медицинската ти професия, естествено. Може би трябва да пробваш в разузнаването. Имам чувството, че през този сезон шпионите са на мода.

Смит се направи, че не е разбрал намека. Англичанинът бе сигурен, че той работи за някоя от разузнавателните служби на САЩ, но за Питър бе въпрос на професионална етика да не любопитства. Точно както Смит избягваше да му задава неудобни въпроси за работата, която от време на време вършеше за правителството на Нейно величество.

Питър се зазяпа в усмихната сервитьорка с ослепително бяла блузка и дълга широка пола, която доближаваше с огромен поднос, пълен с блюда и кана с прясно горещо кафе.

— А, идва поръчката — каза той доволно. — Надявам се нямаш нищо против, че си позволих да поръчам и за двама ни.

— Съвсем не — отговори Смит, давайки си сметка, че е ужасно гладен.

Няколко минути двамата мъже ядоха мълчаливо. Гощаваха се с яйца, бъркани с нарязани на тънко наденички, черен боб и пикантно Пико де гало — сос от червени и зелени люти чушки, домати, кромид лук и бучка кисела сметана. За да смекчи лютивината на соса, ресторантът предлагаше кошничка с домашни пухкави пържени хлебчета, които се сервираха топли, напълнени с течен мед и разтопено масло.

След като приключиха с храната, Питър се облегна с доволно изражение на кокалестото си лице.

— В някои части на света едно яко оригване ще бъде прието като ласкателство към вожда — каза той, примигвайки. — Но в случая ще се въздържа.

— Повярвай ми, признателен съм ти за това — каза му Смит шеговито. — Ще ми се и друг път да посетя този ресторант.

— Тогава да поговорим за работата — каза Питър. Той посочи към дългата си сива коса. — Сигурно се чудиш защо съм си променил прическата.

— Малко — призна Смит. — Така приличаш на пророк от Стария завет.

— Донякъде — съгласи се самодоволно англичанинът. — Е, хвърли последен поглед към беловласата ми грива и плачи, защото като Самсон скоро ще бъда остриган. — Той се подсмихна под мустак. — Но каузата беше добра. Преди няколко месеца един стар познат ме помоли да си навра носа във вътрешните работи на Движението на Лазар.

„Под «стар познат» разбирай МИ-6, британското разузнаване“ — помисли си Смит.

— Стори ми се забавно и си пуснах тази дълга грива, измислих си ново име, което да звучи библейски и внушително, и се примъкнах към редиците на Движението. Представих се за пенсиониран канадски горски служител с радикални възгледи против науката и технологиите.

— Извади ли късмет? — попита Смит.

— Да проникна във вътрешността на Движението ли? Уви, не — отговори Питър. Изражението му стана малко по-сериозно. — Ръководството е дяволски фанатично към сигурността си. Така и не успях да премина през защитната им обвивка. Но все пак научих достатъчно, за да се разтревожа. Повечето от редовите последователи са почтени хора, но има някои закоравели типове, които ги манипулират зад кулисите.

— Като момчетата, които се опитаха да ме пречукат снощи?

— Вероятно — отговори Питър замислено. — Въпреки че точно тях бих определил повече като мускулести, отколкото умни. Държах ги под око няколко дни, преди да те нападнат — още от пристигането им за митинга на Движението на Лазар.

— Някакви конкретни причини?

— Първо, просто начинът, по който се движеха — обясни Питър. — Тия типове изглеждаха като глутница вълци сред стадо овце. Досещаш се какво имам предвид. Прекалено внимателни, прекалено дисциплинирани… Съвсем наясно с обстановката през всичкото време.

— Точно като нас? — предположи Смит, подсмихвайки се.

Питър кимна.

— Точно така.

— А твоите „приятели“ в Лондон успяха ли да открият нещо въз основа на материалите, които им изпрати? — попита Джон, спомняйки си дигиталните снимки и пръстовите отпечатъци, които Хауел взе от убития нападател с бръснатата глава.

— Страхувам се, че не — отвърна Питър със съжаление. — Досега всичките ми опити да разбера се оказаха напразни. — Той бръкна в джоба на палтото от овча кожа, извади компютърен диск и го подаде през масата на Смит. — Затова си помислих, че ти би могъл да използваш твоите връзки да идентифицираш оня тип, когото така ефикасно повали снощи.

Смит го изгледа.

— О?

— Не е нужно да се правиш на света вода ненапита, Джон — каза му Питър присмехулно. — Сигурен съм, че ти също имаш приятели — или приятели на приятелите ти, които могат да пуснат снимките и отпечатъците през тяхната база данни… Като лична услуга към теб, разбира се.

— Би могло да се уреди — призна Смит замислено. Той взе диска. — Но първо трябва да намеря къде да свържа компютъра си.

По-възрастният мъж се ухили.

— В такъв случай ще се радваш да узнаеш, че нашите домакини имат достъп до безжичен Интернет. Тази чаровна хасиенда може да е от седемнадесети век, но собствениците на ресторанта определено са от съвременната епоха. — Питър дръпна стола си назад и се изправи. — А сега съм сигурен, че нямаш нищо против да се усамотиш за малко, а аз като добро старо куче ще се ослушвам и ще душа наоколо.

Джон го изгледа, поклати глава, без да крие възхищението си към способностите на англичанина да получи от всеки онова, което иска.

„Питър Хауел може да накара цяло племе канибали да станат вегетарианци — бе казала веднъж тяхната обща приятелка, офицерът от ЦРУ Ранди Ръсел. — Нищо чудно после да ги принуди да му платят за това.“

Все още развеселен, Смит набра номера на Фред Клайн по кодирания мобилен телефон.

— Да, полковник? — каза шефът на Първи секретен отдел.

Смит му предаде молбата на Питър за идентифициране на мъртвия нападател.

— Имам диск със снимки и отпечатъците на пръстите му у себе си — завърши той.

— Какво знае Хауел? — попита Клайн.

— За мен? Не е задавал въпроси — отвърна насила Смит. — Питър е сигурен, че работя за военното разузнаване или друга служба на Пентагона, но не се интересува конкретно.

— Добре — отговори Клайн и прочисти гърлото си. — Няма проблеми, Джон, изпрати ми файловете и ще видя какво мога да изровя. Ще изчакаш ли на място? Това ще отнеме известно време.

Смит огледа тихата и спокойна тераса. Слънцето бе достатъчно високо вече и времето се бе стоплило. А във въздуха се носеше сладко ухание на цветя. Той даде знак на сервитьорката да му донесе нова кана кафе.

— Няма проблеми, Фред — каза той в телефона провлачено. — Ще стоя тук и ще страдам.

* * *

Шефът на Първи секретен отдел се обади след един час и без да губи време за любезности, каза:

— Имаме сериозен проблем, полковник.

Смит забеляза Питър Хауел да чака до вратата на терасата и му махна.

— Продължавай — каза той на Клайн. — Целият съм в слух.

— Мъжът, когото си застрелял, е американец на име Майкъл Долън. Бивш командос от специалните части на армията. Ветеран с отличия и медали. Напуснал е службата си като капитан преди пет години.

— Гадост — каза тихо Джон.

— Още по-лошо е, полковник — предупреди го Клайн. — След като излязъл от армията, Майкъл Долън подал документи за Академията на ФБР в Куонтико. Отхвърлили го веднага.

— Защо? — учуди се на глас Смит. Бившите армейски офицери обикновено се ценяха високо от ФБР заради бойните им умения, физическа форма и дисциплина.

— Провалил се при психическия тест — отговори Клайн. — Явно е показал симптоми и поведение на социопатия. Психолозите на Бюрото са открили у него определена склонност да убива без угризение и съжаление.

— С други думи, не е човек, на когото да повериш значка на пазител на закона и оръжие, предполагам — каза Смит.

— Така е — съгласи се Клайн.

— Добре, ФБР не го е поискало — продължи да го притиска Смит. — Тогава кой го е наел? Как е бил въвлечен в Движението на Лазар?

— Ето че стигаме до същността на нашия сериозен проблем — отговори бавно шефът на Първи секретен отдел. — Оказва се, че покойният и непрежалим господин Долън е работел за ЦРУ.

— Исусе — каза Смит и поклати невярващо глава. — В Ленгли са наели този тип?

— Не официално — отвърна Клайн. — Управлението доста мъдро го е държало на една ръка разстояние. На хартия Долън е бил независим консултант по сигурността. Но е получавал пари от разни отдели на ЦРУ. Работел, е периодично за тях след уволнението си от армията, главно с участие в рискови контратерористични операции, обикновено в Латинска Америка или Африка.

— Хитро. Така от Ленгли са можели да отрекат, че той е техен човек в случай на издънка — осъзна Смит и се намръщи.

— Именно — каза Клайн.

— А снощи Долън в операция на ЦРУ ли е участвал? — попита Смит, чудейки се в каква каша се е забъркал и колко опасна е ситуацията за тях. Дали снощната стрелба не е била резултат на пълно недоразумение — ужасен инцидент на приятелски огън между две тайни сродни организации, действащи на една и съща територия, без да знаят.

— Не, не мисля — каза шефът на Първи секретен отдел. — Предполагам, че последният му договор с Управлението е бил преди малко повече от шест месеца.

Смит усети как мускулите на лицето му леко се отпуснаха. Той въздъхна с облекчение.

— Радвам се да чуя това. Дяволски се радвам.

— Има и още, полковник — предупреди Фред Клайн и си прочисти гърлото. — Информацията, която ти съобщих, идва от базата данни на нашия отдел — досиета, които съм съставил от свръх секретни материали, изтеглени от ЦРУ, ФБР, СНС и други служби. Без тяхно знание, естествено.

Смит поклати глава. Способностите на Клайн да събира информация от няколкото конкуриращи се клонове в разузнавателната общност на САЩ бе една от причините, поради които президентът Кастила ценеше толкова високо работата на Първи секретен отдел.

— За сверка пуснахме снимките и пръстовите отпечатъци, които ми изпрати, през мрежата на ЦРУ и на ФБР — продължи Клайн. Гласът му стана равен и студен. — Но и в двата случая останах с празни ръце. Що се отнася до Ленгли и ФБР, Майкъл Долън никога не се е явявал на изпит във ФБР и никога не е работил за ЦРУ. Всъщност в техните архиви въобще не се споменава за него.

— Какво? — възкликна изненадано Смит. Той забеляза как Питър повдигна едната си вежда учудено и бързо снижи глас. — Това е невъзможно.

— Не невъзможно — каза Клайн. — Почти невероятно. И много плашещо.

— Искаш да кажеш, че досиетата му в ЦРУ и ФБР са били изтрити — осъзна Смит. Той усети как го побиват тръпки. — А това е нещо, което може да се направи само от хора от най-високо равнище. Хора в нашето правителство.

— Страхувам се, че е така, полковник — съгласи се Клайн.

— Явно някой е поел огромен риск да заличи тези досиета. Сега въпросът е защо и кой?

Тайна инсталация за нанотехнологично производство във вътрешността на Центъра

Лаборантите, които работеха в нанотехнологичното производствено ядро, бяха облечени изцяло в защитни костюми и носеха на главите си шлемове със собствен кислороден апарат. Плътните ръкавици и тежките костюми пречеха на движенията им, но тренингът и практиката им помагаха да изпълняват деликатната задача да пълнят стотиците милиарди напълно формирани нанофаги трети стадий в четири метални цилиндъра с дебели стени.

След като цилиндрите се напълниха, ги откачиха внимателно от производствените съдове от неръждаема стомана. Лаборантите, които работеха по двойки, натовариха цилиндрите в колички роботи, които щяха да ги отнесат през тесен тунел, затворен херметически в двата края с масивни люкове, и херметизирана камера. Там друг екип от лаборанти с маски, ръкавици и защитни дрехи поемаха грижата за смъртоносния товар.

Те товареха един по един пълните с нанофаги цилиндри в по-големи кухи метални контейнери, които запечатваха внимателно и след това заключваха. След като процедурата приключеше, по-големите метални контейнери се нареждаха в облицовани с морска пяна тежки сандъци. Най-накрая облепваха сандъците с огромни етикети в бяло и червено с надпис: КИСЛОРОД ЗА МЕДИЦИНСКИ НУЖДИ. ПРЕДУПРЕЖДЕНИЕ: СЪДЪРЖАНИЕТО Е ПОД НАЛЯГАНЕ!

Високият едър мъж, който се наричаше Нънс, стоеше пред производственото ядро и наблюдаваше през екран процеса на товарене. Той обърна глава към много по-ниския от него старши учен.

— Тази нова система на доставка ще увеличи ли ефективността, както работодателят ни желае?

Ученият кимна подчертано.

— Абсолютно. Конструирали сме нанофагите трети стадий с по-дълъг живот и за по-голям брой външни условия. Новият метод ни позволява да извършим следващия полеви тест от по-голяма височина и при по-разнообразни климатични условия. Компютърните тестове показват, че разпространението на нанофагите ще е далеч по-ефективно.

— И значително по-висок процентът на убийства? — попита безцеремонно Нънс, третият от братята Хораций.

Ученият кимна сдържано.

— Разбира се. — Той преглътна с мъка. — Съмнявам се, че в района на поразяване биха оцелели много хора.

— Добре. — Зеленоокият мъж се усмихна безчувствено.

— В края на краищата това е целта на новата технология, нали?

Трета част

Двадесет и четвърта глава

Кварталът Шиндзуку, Токио

Като мултинационална корпорация на стойност близо петдесет милиарда долара „Номура Фарматек“ притежаваше предприятия, лаборатории и складове по целия свят, но продължаваше да поддържа съществено присъствие в Япония. Комплексът на компанията в Токио бе разположен върху площ от четиридесет акра в разрастващия се квартал Шиндзуку. В три еднакви небостъргача се намираха административните офиси и научните лаборатории на хилядите предани служители на „Номура“. Нощно време ярките и трепкащи неонови светлини на Токио се отразяваха върху огледалните фасади на кулите, превръщайки ги в колони от скъпоценни камъни, на които се опираше тъмното небе. Останалата част от комплекса представляваше спокоен провинциален пейзаж от паркови площи с дървета, водопади и застинали езерца. Докато заемаше поста изпълнителен директор и председател, Джинииро Номура, бащата на Хидео, настояваше да се създаде оазис с природна красота, спокойствие и тишина около централата на корпорацията — независимо колко щеше да струва на компанията и на акционерите й.

Три входни врати контролираха достъпа до обградения със стени комплекс. От всеки вход алеи с три платна — за пешеходци, леки коли и камиони — водеха към трите кули.

Мицухара Нода работеше за „Номура Фарматек“ през целия си живот. През двадесет и петте години стаж ниският слаб мъж със силно развито чувство за ред и рутина се издигна постепенно, макар и не впечатляващо, от младши пазач до отговорник по сигурността при Трети вход. Работата бе еднообразна и невпечатляваща. Освен да внимава охранителите на негово подчинение да проверяват пропуските на служителите, всекидневните задължения на Нода включваха също да следи доставките на храни, канцеларски принадлежности и химикали да пристигат навреме и да бъдат насочвани към съответните рампи за разтоварване. Преди началото на всяка смяна той идваше винаги по-рано, за да има достатъчно време да запамети графика на пристигане, отпътуване и товарене на всеки камион, който щеше да премине през Трети вход в следващите осем часа.

Ето защо неочакваният рев на тежкотоварен камион, който шумно превключи скоростта, отклонявайки се от главния път, накара Мицухара Нода да изскочи от малкия си офис в къщата на охраната. По негови изчисления в близките два часа и двадесет и пет минути не се очакваха никакъв вид доставки. Дребният мъж се смръщи. Черните му вежди образуваха дълбока бръчка на челото му, докато наблюдаваше как огромният камион доближава, а двигателят му бучи все по-силно с увеличаването на скоростта.

Зад него няколко от охранителите си шепнеха нервно, чудейки се какво да предприемат. Единият откопча кобура на хълбока си, за да измъкне бързо пистолета в случай на необходимост.

Нода присви очи. Алеята от Трети вход водеше право към кулата, където бяха съсредоточени изследванията на „Номура Фарматек“ в областта на нанотехнологиите. В офиса му се бяха получили четири предупреждения до всички служители на компанията във връзка със заплахите, отправяни от Движението на Лазар. А върху бързо приближаващия камион нямаше надписи от коя компания е нито на каросерията, нито на кабината.

Той взе решение.

— Пуснете преградата! — заповяда Нода. — Хошико, телефонирай в главния офис и докладвай, че имаме заплаха за сигурността.

Нода застана по средата на пътя, сигнализирайки на шофьора на връхлитащия камион да спре. Зад него солидна желязна решетка се спусна със свистене и прегради входа. Останалите охранители бръкнаха за оръжията си.

Но камионът продължаваше да приближава. Двигателят му бучеше все по-силно с увеличаването на скоростта, която достигна над шестдесет километра в час. Все още не вярвайки на очите си, дребничкият отговорник по охраната продължаваше да стои на място, да маха с ръце и да крещи към шофьора да спре.

През затъмненото предно стъкло той мярна за миг човека зад волана. Лицето му бе напълно безизразно, а очите му сякаш не виждаха нищо.

„Камикадзе!“ — осъзна с ужас Нода.

Твърде късно се обърна, за да избяга.

Предницата на огромния камион го блъсна със смъртоносна сила, раздробявайки костите на торса му. Без да успее дори да издаде звук през разкъсаните си бели дробове, Нода полетя назад и се блъсна в преградната решетка. От удара гръбнакът му се пречупи на две. Той вече бе мъртъв, когато камионът влетя през решетката сред дрънчене от падащ метал.

Двама от изпадналите в шок охранители реагираха достатъчно бързо и откриха огън. Но изстреляните от пистолетите им куршуми само рикошираха от бронираните стъкла. Камионът продължи навътре в комплекса на „Номура Фарматек“ право към високата кула с огледална фасада, където бяха разположени лабораториите за нанотехнологии на компанията.

На около двеста метра от главния вход на небостъргача връхлитащият камион мина направо през бариерите от бетон и желязо, издигнати набързо след терористичната атака срещу института „Телър“. Огромни късове разбит бетон се разхвърчаха на всички посоки, но бариерите останаха. Огромният камион се разтресе и след това избухна.

Гигантското оранжевочервено огнено кълбо се издигна високо в небето. Ударната вълна изби прозорците от фасадата на лабораторния комплекс. Остри парчета стъкла се разпиляха върху паважа и зелените площи ниско долу. Парчетата от взривения от бомбата камион излетяха нависоко и пробиха дупки в металната конструкция на сградата.

Самите нанолаборатории обаче, които бяха празни и запечатани под наблюдението на властите, останаха непокътнати. Жертвите, с изключение на шофьора самоубиец и злощастния Мицухара Нода, бяха забележително малко.

Тридесет минути по-късно се получиха имейли от Движението на Лазар в офисите на всички големи медии в Токио. В тях японското крило на Движението поемаше отговорност за нападението, което наричаше „мисия на героична саможертва в защита на планетата и цялото човечество“.

Тайна квартира на наблюдателния екип в покрайнините на Санта Фе

Два големи микробуса бяха паркирани близо до предния вход на уединената къща на върха на хълма. Задните им врати стояха отворени, излагайки на показ натъпканите в багажниците кутии и сандъци с оборудване. Петима мъже стояха до микробусите, очаквайки своя лидер.

Възрастният белокос холандец на име Линден беше вътре и обикаляше от стая в стая, за да се увери, че не оставят нищо подозрително или уличаващо след себе си. Онова, което видя, или по-скоро не видя, го удовлетвори. Тайната квартира беше опразнена и почистена. С изключение на няколко мънички дупчици, пробити в стените, нямаше никакви следи от купищата камери, радио- и късовълнови предаватели, компютри и комуникационна техника, която бяха монтирали, за да подслушват всяка педя в института „Телър“. Всички повърхности на дървените и металните мебели лъщяха, почистени от пръстови отпечатъци и други следи от доскорошното човешко присъствие.

Излезе от къщата и остана на място, заслепен от силното слънце. Махна с пръст към единия от хората си.

— Прибрано ли е всичко, Абрантиш?

По-младият мъж кимна.

— Готови сме.

— Добре, Витор — каза Линден. Лидерът на наблюдателния екип погледна часовника си. — Да тръгваме тогава. Трябва да хванем самолетите. — Оголи пожълтелите си от тютюна зъби в безизразна усмивка. — Графикът, който Центърът изпрати за новата мисия, е много сгъстен, но е хубаво, че се махаме от тази безплодна пустош и се връщаме в Европа.

Двадесет и пета глава

Санта Фе

Градският полицейски участък на Санта Фе се помещаваше на „Камино Ентрада“ в западния край на града — недалеч от областния затвор и точно до градския съд. Половин час след като прекрачи прага на сградата, Джон Смит седеше в кабинета на дежурния полицай с най-висок ранг. Няколко снимки на красива съпруга и три малки деца висяха окачени на гладката бяла стена. Акварел, изобразяващ едно от близките индиански селища, заемаше част от другата стена. През отворената врата се чуваше шумът от звъна на телефони, разговори и натискането на клавиатури в съседните стаи на полицейския участък.

Лейтенант Карл Сарате погледна военната книжка на Смит и после му я върна с озадачен поглед.

— Какво точно се очаква да направя за вас, полковник?

Смит се опитваше гласът му да звучи обикновено. Към Сарате го препрати някакъв обилно потящ се сержант, който се чувстваше неловко от въпросите му.

— Необходима ми е малко информация, лейтенант — каза той спокойно. — Няколко сведения за престрелката предната нощ на централния площад.

Продълговатото кокалесто лице на Сарате пребледня.

— Каква престрелка? — попита той внимателно. В тъмните му очи се четеше безпокойство.

Смит наклони глава.

— Ами, знаете ли — каза той най-после. — Бях изненадан, че печатът изобщо не прояви любопитство към стрелбата в самия център на града. После си помислих, че някой е оказал натиск върху местните вестници и телевизии да си държат устите затворени, докато трае разследването. При създалото се напрежение от бедствието при института „Телър“ би било естествено, предполагам. Но останах истински изумен, след ако узнах, че вие, момчета, в полицейското управление на Санта Фе играете същата игра.

Полицаят го изгледа вторачено. После сви рамене.

— Ако има такава заповед, полковник Смит, не виждам защо трябва да я нарушавам заради вас.

— Може би защото тези правила не се отнасят до мен, лейтенант Сарате — предположи Джон. Той подаде на полицая сноп документи, които Фред Клайн му бе издействал и които му осигуряваха пълен достъп до разследването. Посочи с глава към тях. — Тези заповеди изискват да наблюдавам и да докладвам за всяка стъпка от следствието за „Телър“. Всяка стъпка. Ако погледнете последната страница, ще видите подписа на председателя на Съвета на началник-щабовете. Да не би да искате да участвате в състезание между Пентагона и ФБР за това кой пикае по-далече, особено като се има предвид, че трябва да сме на една и съща страна в тая каша?

Сарате прегледа набързо документите, а веждите му се навъсиха още повече. Той ги побутна през бюрото към Смит със сумтене.

— Има моменти, полковник, когато много ми се ще федералните власти да си държат огромните тромави лапи далеч от моята юрисдикция.

Смит кимна съчувствено.

— Има хора във Вашингтон, които притежават грацията и тактичността на двеста и петдесет килограмова горила и акъла на двегодишно дете.

Сарате се ухили.

— Силни думи, полковник. Може би е по-здравословно да си държите езика в присъствието на момчетата и момичетата от голямото добрутро. Чувам, че не им пука много за войници, които прекрачват границата.

— Аз съм лекар и учен на първо място и офицер от армията — на второ — отвърна му Смит. — Съмнявам се, че фигурирам в нечий списък за бъдещ генерал.

— Ъ-хъ. Затова се мотаете наоколо с лични заповеди, подписани от шефа на началник-щабовете — попита скептично лейтенантът. Той разтвори безпомощно ръце. — За жалост нямам много за казване. Един тип е убит. Вероятно има ранени. Все още взимахме проби от кръвта, когато съдебномедицинският екип получи заповед да се оттегли.

Смит се замисли.

— Екипът ви е бил изтеглен?

— Да — отвърна Сарате. — Пристигнаха от ФБР и поеха нещата. Казаха, че е въпрос, свързан с националната сигурност, и затова случаят попадал в тяхната юрисдикция.

— Кога се случи това? — попита Джон.

— Може би час след като пристигнахме на местопрестъплението — уведоми го полицейският офицер. — Не само че ни изритаха, но и иззеха всички гилзи, документи и снимки. Дори взеха записите на телефонните обаждания на диспечера до полицейските патрулки.

Смит подсвирна тихичко от изненада. Това бе повече от обикновен спор за юрисдикцията. ФБР бе конфискувало всички улики.

— По чия заповед? — попита той тихо.

— Заместник-директорът Катрин Пиърсън беше подписала заповедите — отвърна Сарате. — Няма да си кривя душата и да твърдя, че бях доволен от това да си подвия опашката и да се подчиня, но никой в кабинета на кмета или в градския съвет не би искал да си създава неприятности с федералните точно в този момент.

Джон кимна с разбиране. След ужасното бедствие на прага му Санта Фе разчиташе много на федерални парични помощи и съдействие. Така че местната гордост и самолюбие естествено трябваше да отстъпят на заден план.

— Само още един въпрос — обеща той на Сарате. — Казахте, че имало един труп. Знаете ли какво стана с тялото? Или къде се извършва аутопсията?

Лейтенантът от полицията поклати объркано глава.

— Това е именно най-шибаното в цялата ситуация — въздъхна той. — Обадих се до няколко морги и болници просто да проверя нещата за мое сведение. Единственото, което мога да кажа, е, че никой не правеше нищо, за да идентифицира убития. Доколкото успях да разбера, ФБР набутало трупа в линейка и го изпратило до гробищата в Албъкърки направо за кремиране. — Той погледна Смит в очите. — Как, по дяволите, бихте обяснили това, полковник?

Джон положи огромни усилия да запази самообладание и да не издаде с нищо огромната си изненада. Лицето му остана напълно безизразно. Какво точно правеше Кит Пиърсън в Санта Фе? Кого се опитваше да прикрие?

* * *

Минаваше пладне, когато Смит излезе от полицейския участък и се отправи по „Камино Ентрада“. Хвърляше периодично по един бърз поглед към двете страни на улицата, но иначе с нещо не издаваше, че го интересува околността. Все още потънал в мисли, се качи във взетия под наем тъмносив мустанг и потегли. След няколко завоя се озова в препълнен паркинг до закрития градски търговски център „Вила Линда“. Промуши се между няколко редици автомобили, създавайки впечатление, че търси място за паркиране. Накрая се измъкна от търговския център, прекоси околовръстния път „Уейгън Роуд“ и паркира под сянката на няколко дървета, които растяха до плитка падина, отбелязана на картата му като Аройо де лас Каминос.

Две минути по-късно друг автомобил, бял буик с четири врати, спря точно зад него. Питър Хауел излезе от вътре, протегна се и заоглежда внимателно наоколо. Доволен, че не ги наблюдават, той се поразтъпка малко, после отвори вратата на мустанга откъм мястото до шофьора и се шмугна на кожената седалка до Смит.

В часовете след като се срещнаха на закуска, англичанинът намери време да се подстриже късо по модата. Той смени дрехите си, захвърляйки избелелите дънки и ватираната фланелена риза, които носеше като Малаки Макнамара. Сега беше облечен в сиво-зелени панталони, синя риза, закопчана догоре, и спортно сако на рибена кост. Пламенният фанатик от Движението на Лазар беше изчезнал и на негово място се появи строен, загорял от слънцето британец, тръгнал на следобеден пазар.

— Забеляза ли нещо? — попита Джон.

Питър поклати глава.

— Нищо, дори подобие на подозрително извърната глава. Чист си.

Смит се поуспокои малко. Хауел действаше като негово прикритие отдалеч, шляейки се наоколо, докато той беше в полицейското управление. После продължи да дебне за евентуална опашка, след като Смит излезе оттам.

— Успя ли да разбереш нещо? — попита Питър. — Или въпросите ти удариха на камък?

— О, доста неща научих — отвърна мрачно Джон. — Може би повече, отколкото очаквах.

Питър повдигна питащо вежди, но иначе продължи да стои мълчаливо, изслушвайки внимателно разказа на Смит за онова, което бе научил. След като чу, че тялото на Долън е било кремирано, поклати глава крайно изненадан.

— Виж ти, виж ти… прах от прахта, пепел от пепелта. И никакви пръстови отпечатъци и зъбни проби, които да съответстват на неудобни лични досиета. Предполагам, че колкото и старателно да са били заличени данните в ЦРУ и ФБР, все някой някъде би могъл да разпознае човека.

— Да — съгласи се Джон, потропвайки с пръсти върху волана. — Смрадлива история, а?

— Наистина повдига някои въпроси — съгласи се Питър. Той започна да отброява на пръсти. — Кои са тези оперативни агенти като покойния и непрежалим Майкъл Долън и за кого работят? Дали за Движението на Лазар, както изглежда на пръв поглед? Или за някоя друга тайна организация? Всичко е много объркано, не мислиш ли?

— Едно е сигурно — каза му Смит. — Кит Пиърсън е в тази помия до гушата. Тя вероятно има пълномощията да поеме престъплението на площада. Но няма никакъв начин да обясни кремирането на тялото на Долън в противоречие със стандартите и процедурите на ФБР.

— Дали не работи и за Движението на Лазар? — попита тихичко Питър. — И се опитва да саботира разследването на ФБР отвътре?

— Кит Пиърсън като агент на Лазар? — Джон поклати категорично глава. — Не мога да го допусна. Най-малкото тя полага кански усилия да хвърли вината за случилото се в института „Телър“ на Движението.

Питър кимна.

— Прав си. В такъв случай, щом не работи за Лазар, трябва да работи срещу Движението, което предполага, че прикрива свръх секретна операция срещу Лазар, организирана от ФБР, ЦРУ или от двете служби.

Смит го погледна.

— Смяташ, че те извършват операция без одобрението на президента?

Питър сви рамене.

— Случва се, Джон, както добре знаеш. — Той се усмихна лукаво. — Нали помниш историята на клетия Хенри Втори? Една нощ се напива яко и извиква: „Няма ли кой да ме отърве от тоя досаден свещеник?“ После, преди още да е изтрезнял, подът на Кентърбърийската катедрала плувва в кръв. И Томас Бекет се превръща неочаквано в мъченик. А тъжният, разкаян крал махмурлия се самобичува, скубе си косите и се извинява публично.

Смит поклати бавно глава.

— Да, знам. Разузнавателните служби понякога надвишават правомощията си. Но това е дяволски опасна игра.

— Така е — съгласи се Питър. — Провалят се кариери и високопоставени служители може да отидат в затвора. Може би затова са решили да те убият.

Джон се намръщи.

— Мога да разбера евентуална тайна операция на ЦРУ и ФБР, целяща да подкопае Движението на Лазар отвътре. Би било глупаво и напълно незаконно, но мога да го разбера. Разбираем е също опитът на Движението да саботира лабораториите в института „Телър“. Но онова, което според мен не се вмества и в двата сценария, е изпускането на нанофагите и избиването на протестиращите.

— Да — каза замислено Питър, а в очите му се четеше ужасът от спомена. — Това парче определено не пасва на пъзела. При това е дяволски ужасяващо парче.

Кимвайки, Смит се дръпна назад от волана и извади телефона си.

— Може би е време да престанем да стоим отстрани. — Той набра някакъв номер. Отговориха му веднага. — Тук е подполковник Джонатан Смит, агент Латимър — каза той рязко. — Искам да говоря със заместник-директора Пиърсън. Веднага.

— Дразниш лъвицата в леговището й? — измърмори Питър. — Не е много хитро дори за теб, Джон.

Смит му се ухили над телефона.

— Оставям хитростите на британците, Питър. Понякога се налага да наденеш щика и да предприемеш нападение на нож като в добрите стари времена. — Той се заслуша в гласа от другата страна на линията и постепенно усмивката му изчезна. — Ясно — каза тихо Смит. — И кога стана това?

Той затвори телефона.

— Неприятности? — попита Питър.

— Може би — отговори намусено Смит. — Кит Пиърсън е на път обратно към Вашингтон за спешни и непредвидени консултации. Ще вземе правителствен самолет малко по-късно следобед от Албъкърки.

— Значи птичето ще лети, а? Интересен момент е избрала, не мислиш ли? — каза Питър и очите му изведнъж се озариха. — Започвам да подозирам, че госпожа Пиърсън е получила доста смущаващо обаждане от местната полиция.

— Вероятно си прав — съгласи се Смит, припомняйки си нервните погледи на полицая Сарате. Сержантът сигурно беше уведомил ФБР, че подполковник от армията на име Джонатан Смит рови в инцидент, който Бюрото се опитва да покрие. Той погледна англичанина. — Имаш ли нещо против непредвидено пътуване до Вашингтон? Знам, че не е в оперативния ти район, но аз мога да използвам някои връзки. Кит Пиърсън е една от солидните ми следи, която не мога да си позволя да изпусна.

— Брой ме — отвърна Питър с хищническа усмивка. — Няма да пропусна това за нищо на света.

Двадесет и шеста глава

Белият дом

— Разбирам ви много добре, господин председател — изръмжа в телефона президентът Самюъл Адам Кастила. Той вдигна очи и забеляза Чарлс Аурей, шефа на екипа му, да наднича в Овалния кабинет. Кастила му махна с ръка да влезе и после се обърна отново към телефона. — Крайно време е да ме разберете. Няма да одобря никакво действие, което смятам за неразумно. Нито от страна на ЦРУ, нито на ФБР. Нито дори от страна на Сената. А също и от наша страна. Ясно ли е? Тогава всичко е наред. Приятен ден, сър.

Кастила затвори телефона, едвам удържайки се да не го тресне. Избърса с огромната си длан потното си лице.

— Казват, че Андрю Джаксън веднъж заплашил да изгони с камшик някакъв човек от територията на Белия дом. Дълго време смятах, че това е лудост, но сега съм изкушен да последвам примера му.

— Да не би да получавате полезни съвети от Конгреса? — попита иронично Аурей, сочейки с глава към телефона.

Президентът направи гримаса.

— Беше председателят на Камарата на представителите — каза той. — Предложи ми да подпиша незабавно указ, с който да обявя Движението на Лазар за терористична организация.

— Или?

— Или Камарата и Сенатът ще приемат закон по своя инициатива — довърши мисълта му Кастила.

Аурей повдигна вежди.

— С мнозинство, достатъчно за отхвърляне на вето?

Президентът сви рамене.

— Може би да. Може би не. И в двата случая ние губим. Политически. Дипломатически. Или каквото се сетиш.

Шефът на президентския екип кимна мрачно.

— Предполагам, че няма голямо значение дали един законопроект против Движението на Лазар въобще някога ще стане закон. Ако бъде внесен в Конгреса, нашите разклатени в голяма степен международни съюзи ще претърпят пореден сериозен удар.

— Вярно е, Чарли — каза с въздишка Кастила. — Повечето хора по света ще сметнат закона за още едно доказателство, че ние реагираме твърде силно, ставаме параноични и се паникьосваме. О, предполагам също, че неколцина от нашите приятели, онези, които се обезпокоиха от бомбите в Чикаго и Токио, може да се зарадват, но повечето ще си помислят, че ние влошаваме нещата. Че подтикваме иначе мирна организация към насилие — или че прикриваме собствените си престъпления.

— Ужасна ситуация наистина — съгласи се Аурей.

— Наистина е ужасна — въздъхна Кастила. — И ще става още по-зле.

Чувствайки се като в капан зад бюрото си, той стана и отиде до прозорците. За известно време наблюдаваше мълчаливо Южната морава. Забеляза хората от охраната, които патрулираха по откритите пространства въоръжени до зъби с шлемове и бронирани жилетки. След нападението, извършено от Движението на Лазар в Токио, „Сикрет Сървис“ настоя да затегне охраната около Белия дом.

Той погледна през рамо към Аурей.

— Преди председателят на Камарата да ми сервира ултиматума за закона, имах друго обаждане — от посланик Никълс в ООН.

Шефът на президентския екип смръщи вежди.

— Нещо в Съвета за сигурност ли има?

Кастила кимна.

— Никълс е получил копие от проекторезолюция, която някои от необвързаните страни се канят да внесат в Съвета. Общо взето, в нея се настоява да отворим за международни инспекции всички наши нанотехнологични лаборатории — държавни и частни, като предоставим също възможност за пълно проучване на процесите. Според тях това било единственият начин да се уверят, че не разработваме тайна оръжейна програма, основана на нанотехнологиите. Никълс смята, че необвързаните разполагат с достатъчно гласове да приемат резолюцията.

Аурей помръкна.

— Не можем да позволим това да се случи.

— Не, не можем — съгласи се с него Кастила. — Ще е равнозначно на позволение да откраднат от нас всяко постижение в тази област. Нашите компании и университети са похарчили милиарди за тези проучвания. Не мога да позволя тази работа да отиде на вятъра.

— Можем ли да убедим някои от другите постоянни членове да наложат вето на тази резолюция вместо нас? — попита Аурей.

Кастила вдигна рамене.

— Никълс казва, че Русия и Китай са решили непременно да я прокарат. Те искат да знаят докъде сме стигнали с нанотехнологията. Ще е голям късмет за нас, ако французите се въздържат. Остават само британците. Но аз не съм сигурен докъде може да си позволи да отиде премиерът им точно в този момент и да ни даде политическа подкрепа. Контролът му над Парламента е в най-добрия случай слаб.

— Тогава ще трябва сами да наложим вето — осъзна Аурей. — А това ще изглежда зле. Съвсем зле.

Кастила се съгласи мрачно.

— Едва ли има нещо друго, което да потвърди още повече опасенията на света за онова, което правим. Ако наложим вето на резолюцията в Съвета за сигурност, най-безумните твърдения на Движението на Лазар ще изглеждат още по-убедителни.

Военновъздушна база „Къртланд“,

Албъкърки, Ню Мексико

Смит мина с мустанга покрай караулката на охраната до входа „Труман“ на военновъздушната база и продължи на юг, задминавайки вдясно от себе си игрището за бейзбол, препълнено с играчи и въодушевени родители. Сезонът беше към края си и местните шампионати бяха в своя разгар.

Следвайки инструкциите на военната полиция от базата, той се провря през лабиринта от улици и сгради и стигна до неголям паркинг. Белият буик на Питър Хауел паркира до него.

Смит излезе от мустанга и метна през рамо малък сак и лаптопа. Хвърли ключовете на предната седалка и остави вратата отключена. Забеляза, че Питър последва примера му. След като се отдалечиха от паркинга, един от куриерите на Фред Клайн щеше да се погрижи за връщането на двете коли под наем.

Пътнически самолети в ярки цветове прелитаха с грохот ниско над главите им, като излитаха или кацаха на точно определени интервали. Базата Къртланд и международното летище на Албъкърки ползваха едни и същи писти. Горещият въздух над асфалта трептеше, а наоколо се носеше остра миризма на самолетно гориво.

Огромен транспортен самолет С-17 „Глоубмастър“ в бледосивия цвят на ВВС на САЩ чакаше с включени двигатели. Джон и Питър се отправиха към него.

Главният товарач, сержант от ВВС със скулесто лице, груби черти и присвити вежди, се доближи да ги посрещне.

— Някой от вас, момчета, да е подполковник Джонатан Смит? — попита той, след като погледна в електронния бележник в ръката, за да се увери, че е разбрал правилно името и званието.

— Това съм аз, сержант — отговори Джон. — А това е господин Хауел.

— Тогава ме последвайте, господа — каза главният товарач, след като хвърли колеблив поглед към цивилните дрехи на Смит. — Остават само пет минути до излитането, а майор Харис предупреди, че няма никакво желание да пропусне реда си и да чака на опашка след върволицата натъпкани с туристи самолети.

Смит му се ухили. Той беше сигурен, че пилотът на С-17 е изрекъл много повече от това, след като са го уведомили, че трябва да изпълни полет извън графика, за да отведе един-единствен подполковник от пехотата и цивилен чужденец до Вашингтон. Фред Клайн отново беше размахал магическата пръчка на Първи секретен отдел, този път използвайки контакти в бюрокрацията на Пентагона. Двамата с Питър последваха товарача на С-17 в приличащото на пещера товарно отделение, а оттам в отделението за екипажа.

Пилотът и вторият пилот ги очакваха в кабината и вече правеха последната проверка преди полета. И двамата гледаха в дисплеи, монтирани пред тях. На контролната конзола под стъклото на кабината четири мултифункционални компютърни дисплея се зареждаха с най-различни данни, показвайки състоянието на двигателите, хидравликата, авиониката и други системи за управление.

Майор Харис, пилотът, извърна глава, когато те влязоха.

— Готови ли сте за излитане, господа? — попита той през зъби, наблягайки на обръщението „господа“, за да стане ясно, че това не е предпочитаната от него дума.

Смит кимна извинително.

— Готови сме, майоре — отвърна той. — И аз съжалявам, че всичко стана толкова набързо. Ако това може да послужи като утеха, ще ви кажа, че става дума за изключително важна мисия, а не за прищявка.

Донякъде успокоен, Харис вдигна палец към двете задни седалки.

— Добре, закопчайте коланите. — Той се наведе към втория пилот. — Да задвижим щайгата, Сам. Време е.

Двамата офицери от ВВС се заеха с лостовете за управление, изкараха самолета до пистата. Бученето на четирите двигателя на С-17 се усили още повече, след като Харис натисна дросела напред с лявата си ръка.

Джон и Питър закопчаха коланите и главният товарач им подаде по един шлем с вградени слушалки.

— Разговорът с наземния контрол, може да се каже, е единственото забавление във въздуха — каза им той високо, опитвайки се да надвика рева на двигателите.

— Какво? Това значи ли, че няма стюардеси, шампанско и хайвер? — попита Питър с ужасено изражение.

Без особена охота членът на екипажа му се усмихна.

— Не, сър, страхувам се, че сме само аз и кафето, което правя.

— Надявам се поне да е прясно сварено? — попита англичанинът.

— Ни най-малко. Само нес кафе — отвърна сержантът, а усмивката му стана още по-широка, след което изчезна, заемайки мястото си в товарното отделение.

— Мили боже! Какви саможертви правя за кралицата и отечеството — измърмори Питър и намигна на Смит.

Самолетът направи остър завой и спря в началото на главната писта. Отпред самолет „Боинг 737“ на Югозападните авиолинии излетя и потегли на север.

— Самолет на ВВС едно-седем, имате разрешение за незабавно излитане — изпращя в слушалките на Смит гласът на диспечера от контролната кула.

— Разбрано, кула — отвърна Харис. — Самолет едно-седем тръгва веднага.

Той нагласи дроселите на четирите двигателя докрай.

Самолетът С-17 ускори ход по пистата, набирайки бързо скорост. Смит усети как се притиска плътно към облегалката. По-малко от минута по-късно те излетяха и се понесоха над къщите, магистралите и парковете на Албъкърки.

* * *

Самолетът летеше на височина близо хиляда и двеста метра някъде над Западен Тексас, когато вторият пилот се обърна назад и потупа Смит по коляното.

— Има някакво кодирано съобщение за вас, полковник — каза той. — Ще го превключа на слушалките ви.

Смит кимна за благодарност.

— Имам нови данни, полковник — дочу познатия глас на Фред Клайн. — Твоята цел също е във въздуха в посока към военновъздушната база „Андрюс“.

Джон се опита да изчисли времето. Транспортният самолет се движеше със скорост средно петстотин възела, което означаваше, че самолетът на ФБР с Кит Пиърсън щеше да кацне в базата „Андрюс“ поне четиридесет и пет минути преди двамата с Питър да пристигнат. Той се намръщи.

— Някаква възможност да я забавим? Може би някой военен самолет да заеме мястото, докато ние пристигнем?

— Уви, не — каза строго Клайн. — Не и без да се издадем. Уреждането на полета беше достатъчно рисковано.

— По дяволите!

— Положението може да не е толкова отчайващо, колкото си мислиш — продължи Клайн. — Тя има уговорена среща в сградата на „Хувър“, докъдето ще я отведат със служебен автомобил. Каквито и да са намеренията й, ще ги изпълни след тази среща, така че ще имаш време да й хванеш дирите.

Смит се замисли. Шефът на Първи секретен отдел вероятно бе прав. Той бе сигурен, че целта на Кит Пиърсън съвсем не беше само да докладва лично на своите началници от ФБР, макар че трябваше да се прави, че е точно така.

— Ами автомобилите и апаратурата, за които помолих? — попита той.

— Всичко ще те очаква — обеща Клайн. Изведнъж гласът му стана остър. — Продължавам да изпитвам резерви към привличането на Хауел толкова навътре в операцията, полковник. Той е умен тип… Може би прекалено умен, а лоялността му е извън страната ни.

Смит погледна към Питър. Англичанинът зяпаше през страничния прозорец, правейки се на изцяло погълнат от гледката на носещите се облаци и безкрайните кафяви равнини, над които летяха.

— Довери ми се — каза той на Клайн. — Когато ме нае за този театър, ми каза, че имаш нужда от нестандартно мислещи хора, които се различават от всички останали в организацията. Хора, готови да заобиколят системата, за да успеят, помниш ли?

— Помня — отговори Клайн. — И продължавам да мисля така.

— Е, в момента заобикалям системата — каза Смит. — Питър се е съсредоточил върху същия проблем, върху който и ние работим. Освен това е способен, притежава нюх и съобразява бързо, от което можем да се възползваме.

Настъпи кратка тишина, докато Клайн премисляше думите му.

— Убедително, полковник — каза той накрая. — Добре, можеш да сътрудничиш с Питър, но помни: той не бива да узнае за Първи секретен отдел. Никога. Разбрано ли е?

— Да пукна, ако се издам, шефе — отвърна Смит.

Клайн изсумтя.

— Добре, Джон. — Прочисти гърлото си и каза: — Уведоми ме, след като кацнете.

— Добре — отговори Смит. Наведе се да погледне навигационния дисплей, който показваше къде се намират, на какво разстояние от „Андрюс“ и скоростта. — По всяка вероятност ще сме на земята около девет вечерта.

Двадесет и седма глава

Курньов, близо до Париж

Отблъскващите, бездушни жилищни квартали в бедняшките предградия на Париж изглеждаха по-тъмни и от нощта. Тяхната архитектура — масивна, потискащо грозна и преднамерено сива — беше паметник на гротескните идеали на швейцарския архитект Льо Корбюзие и на неговата студена и утилитарна философия. Кварталите бяха също нещо като завет на скъперническата френска бюрокрация, която се стремеше да наблъска максимален брой от нежеланите имигранти, главно от мюсюлмански страни, във възможно най-малко пространство.

Нищожен брой лампи светеха около изпълнените с графити бетонни сгради в Сите де Катр Мил, Градът на четирите хиляди, прословуто убежище на крадци, бандити, наркопласьори и ислямистки радикали. Почтените бедни жители бяха попаднали в истински затвор, в който се разпореждаха престъпници и терористи. Повечето от уличните лампи бяха изгорели или изпочупени. По улиците се въргаляха останки от прогнили автомобили. Малкото магазинчета в квартала бяха барикадирани зад железни решетки или разграбени и превърнати в руини.

Ахмед бин Белбук се носеше в нощта като сянка сред сенките. Той беше облечен в черен шлифер заради нощния хлад, а главата му бе забрадена с арабска кърпа. Беше близо метър и осемдесет, с голяма брада, която прикриваше белезите от акне по кръглото му месесто лице. По рождение французин, по произход алжирец, а по вяра краен ислямист, Бин Белбук беше боец на свещената война (джихад) срещу Америка и упадъчния Запад. Той действаше от своя кабинет в задната част на местната джамия, като тихичко и внимателно наблюдаваше онези, които отговаряха на повика на свещената война. Онези, които преценяваше като най-обещаващи, снабдяваше с фалшиви паспорти, пари и самолетни билети и изпращаше на обучение извън Франция.

След продължителния ден той най-после се прибираше да си почине в мрачния апартамент, който държавата му бе предоставила. Пресмятайки тайните фондове, с които разполагаше, стигна до извода, че има достатъчно пари да се премести на по-добро място, но Бин Белбук вярваше, че е по-достойно да живее сред онези, чиято преданост търсеше. Когато видеха, че споделя техните неволи и безнадеждност, те проявяваха по-голямо желание да изслушват неговите проповеди на омраза и призивите му за отмъщение срещу западните потисници.

Неочаквано вербовчикът на терористи забеляза движение на тъмното авеню пред себе си. Той спря. Беше странно. В тези часове улиците в квартала обикновено бяха безлюдни. Почтените хора се криеха в домовете си зад заключените врати, а престъпниците и наркодилърите или спяха, или бяха заети да плащат дан на порочните си навици, за да са навън и да се мотаят наоколо.

Бин Белбук се шмугна в тъмния вход на изгорена хлебарница и се заоглежда. Мушна дясната си ръка в джоба на шлифера и стисна пистолета „Глок 19“, който носеше. Уличните банди и престъпниците, които ограбваха жителите на квартала, обикновено не закачаха мъже като него и все пак предпочиташе сам да се грижи за собствената си сигурност.

От прикритието си той наблюдаваше раздвижването с растящо подозрение. Под една от счупените улични лампи забеляза паркиран микробус. Двама мъже в работни комбинезони стояха до колата, държейки стълбата на трети техник, който правеше нещо на върха на металния стълб. Дали пък не бяха работници от държавната електрическа компания? Изпратени с безнадеждната задача да поправят уличното осветление, което местните жители разваляха вече десетки пъти?

Брадатият мъж присви очи и се изплю тихо встрани. Самата мисъл бе странна. Представителите на френските власти бяха презирани на това място. Ако се появяха полицаи, на момента се нахвърляха върху тях. Един от най-популярните графити беше „Начукай го на полицаите“. Грубата, сквернословна фраза бе изписана със спрей върху всяка сграда наоколо. Дори пожарникарите, които изпращаха да гасят честите пожари, бяха посрещани с дъжд от коктейли „Молотов“ и камъни. Обикновено ги охраняваха с блиндирани коли. Без съмнение никой електротехник със здрав разум не би посмял да припари в Курньов. Особено след свечеряване и със сигурност не и без охрана от тежковъоръжени полицаи за борба с безредици.

Тогава кои бяха тези мъже й какво правеха? Бин Белбук ги заоглежда по-внимателно. Електротехникът на стълбата сякаш монтираше някакво устройство — малка триъгълна пластмасова кутийка.

Той огледа останалите улични лампи, до които стигаше погледът му. За негова изненада забеляза същите сиви кутийки, закачени на няколко от тях на равни разстояния. Макар че не се виждаше много добре в мрака, му се стори, че върху кутийките имаше тъмни кръгли отвори. Дали не бяха камери? Подозренията му изведнъж се превърнаха в увереност. Тия свине монтираха явно нова система за наблюдение, с която властите да затегнат контрола си над зоните на беззаконие. Не можеше да позволи това да се случи без съпротива.

За момент се поколеба дали да не се измъкне незабелязано и да събуди ислямските братя. После реши, че не е необходимо. Ако се забавеше, което бе неизбежно, тия шпиони щяха да си свършат работата и да изчезнат. Освен това бяха невъоръжени. Щеше да е по-безопасно и по-сигурно сам да се справи с тях.

Бин Белбук измъкна малкия пистолет „Глок“ от джоба на шлифера и излезе на открито, държейки оръжието незабелязано встрани. Спря на няколко крачки от тримата електротехници.

— Вие там! — викна той. — Какво правите?

Изненадани, двамата, които придържаха стълбата, се обърнаха към него. Третият мъж, който затягаше болтовете в клемите встрани от кутията към металния стълб, продължи да работи.

— Попитах ви какво правите? — викна отново Бин Белбук, този път по-силно.

Един от двамата до стълбата вдигна рамене.

— Не е ваша работа, мосю — каза той, опитвайки се да го отпрати. — Вървете си по пътя и ни оставете на мира.

Брадатият ислямски екстремист почервеня. Тънките му устни се свиха свирепо и той насочи напред своя глок.

— Това — запелтечи той, размахвайки пистолета — го прави моя работа. — Пристъпи по-близо. — Сега отговорете на въпроса ми, боклуци, преди да съм изгубил търпение.

Така и не чу заглушения изстрел, който го уби.

7,62-милиметровият куршум улучи Ахмед бин Белбук зад дясното ухо и разкъса мозъка му, оставяйки голяма дупка от лявата страна на черепа му. На асфалта се посипаха парченца костици и мозък. Вербовчикът на терористи се свлече мъртъв на земята.

* * *

Прикрит в сянката на странична уличка, посипана с боклуци, недалеч от мястото, високият широкоплещест мъж на име Нънс метна с лекота снайперската пушка на рамо.

— Добър изстрел.

Другият мъж до него свали пушката си „Хеклер и Кох“ PS6-1 и се усмихна благодарно. Похвала от представител на триото „Хораций“ беше голяма рядкост.

Нънс настрои радиопредавателя и заговори на двамата наблюдатели, които бе разположил на един от покривите да следят техниците.

— Някакви други признаци на движение?

— Не — отговориха те. — Всичко е спокойно.

Зеленоокият мъж поклати глава. Случилото се бе неприятно, но явно не представляваше сериозна заплаха за оперативната сигурност. Убийствата и изчезванията на хора бяха често явление в този район на Курньов. Едно повече не означаваше нищо. Превключи на честотата на техниците.

— Колко още ще ви отнеме? — попита той.

— Почти приключихме — докладва лидерът им. Още две минути.

— Добре — Нънс се обърна към снайпериста. — Стой в готовност. Широ и аз ще се погрижим за тялото. — После погледна към доста по-ниския мъж, приведен зад него. — Ела с мен.

* * *

На стотина метра от мястото, където Ахмед бин Белбук сега лежеше мъртъв, стройна жена бе залегнала на земята, скрита зад изпочупено и обгорено шаси на малко рено седан. Беше облечена от главата до петите в черно — с черен гащеризон с дълги ръкави, черни ръкавици, черни кубинки и черна шапка, която скриваше златистата й коса. Гледаше невярващо образа в бинокъла си за нощно виждане.

— Копеле! — изруга тихичко тя. После прошепна в радиостанцията. — Видя ли това, Макс?

— Да, видях всичко — потвърди нейният подчинен, заел позиция малко по-далеч зад нея под прикритието на няколко изсъхнали дървета.

— Не мога да повярвам, че се случи, но видях всичко.

Агентката на ЦРУ Ранди Ръсел насочи бинокъла си към тримата мъже около уличната лампа. Мълчаливо наблюдаваше, докато други двама мъже — единият много едър с кестенява коса, а другият азиатец — пресякоха улицата и се присъединиха към останалите. С бързи движения новодошлите вмъкнаха тялото на Бин Белбук в черен найлонов чувал и го отнесоха.

Ранди стисна зъби. С мъртвия мъж отидоха на вятъра няколко месеца трудно целенасочено разследване, сложно планиране и рисковано наблюдение под прикритие. От толкова време нейната секция към парижката резидентура на ЦРУ бе натоварена със задачата да проследи набирането на бъдещи терористи във Франция. Разкриването на Бин Белбук беше като да намериш гърне със злато. Наблюдавайки неговите контакти, те бяха започнали да съставят подробни досиета на цяла сюрия гадни типове, от онези болни копелета, които изпитват тръпката да избиват хиляди невинни. А сега цялата операция отиваше по дяволите само с едно убийство.

Тя почеса своя идеално прав нос с облечения в ръкавици пръст, мислейки трескаво.

— Кои, по дяволите, са тия типове? — измърмори Ранди.

— Може би са от ДГСЕ или от ГИГН? — предположи Макс, изричайки съкращенията на Френската служба за външно разузнаване и на контраразузнаването.

Ранди поклати глава. Беше напълно възможно. Френските разузнавателни и контраразузнавателни екипи бяха известни с това, че пипат грубо, много грубо. Дали току-що стана свидетел на одобрена от правителството „мокра операция“, чиято цел бе да отърве Франция от една заплаха за сигурността й, спестявайки неудобствата и харчовете около един арест и съдебен процес?

Вероятно, помисли си тя. Но, от друга страна, беше пълна глупост. Жив, Ахмед бин Белбук беше истински прозорец към смъртоносния подземен свят на ислямския тероризъм — свят, в който разузнаванията на САЩ и на други страни не можеха да проникват. Мъртъв, той бе безполезен за всички.

— Измъкват се, шефке — каза Макс в слушалките й.

Ранди видя как тримата мъже в комбинезоните сгънаха стълбата, прибраха я отзад в микробуса и отпрашиха. Секунди по-късно две коли, тъмносиньо БМВ и по-малък „Форд ескорт“, потеглиха по тъмното авеню след микробуса.

— Записа ли номерата на автомобилите? — попита тя.

— Да, имам ги — отвърна Макс. — Всички са тукашни.

— Добре, ще ги пуснем в компютъра, след като приключим тук. Може това да ни даде някаква идея кои са тия тъпаци, които току-що ни прецакаха.

Ранди полежа още малко неподвижно, фокусирайки сега бинокъла си към малките сиви кутийки, прикачени към стълбовете на уличните лампи от двете страни на авенюто, както и на една от близките странични улички. Колкото повече ги разглеждаше, толкова повече се озадачаваше. Те много приличаха на кутии, пълни с най-различни сензори, обективи на камери, приспособления за проби от въздуха, както и антени на върха за предаване на данни.

Странно, помисли си тя. Много странно. Защо някой ще харчи пари да инсталира цяла мрежа от скъпоструваща научна апаратура в престъпно предградие като Курньов? Кутиите разбираемо не се натрапваха, но все пак се забелязваха. След като жителите на квартала ги видеха, за части от секундата щяха да им видят сметката. Защо тогава убиха Бин Белбук? Само защото започна да вдига шум? Тя поклати глава в почуда. Без допълнителна информация нищо през тази нощ не изглеждаше логично.

— Знаеш ли, Макс, мисля, че трябва да видим по-отблизо какво монтираха тия типове — каза тя на своя подчинен. — Но ще се наложи да се върнем за стълба.

— Не и тази нощ — предупреди я мъжът. — Ненормалниците, дрогираните и момчетата на джихада всеки момент ще се изсипят по улиците, шефке. Трябва да се чупим, докато не е станало късно.

— Да — съгласи се Ранди.

Тя свали бинокъла от очите си и се измъкна иззад обгореното рено. Мозъкът й продължаваше да работи трескаво. Колкото повече мислеше за това, толкова по-невероятно й се струваше, че убийството на Бин Белбук е било приоритетна цел на тримата мъже, които монтираха сензорните устройства. Може би убийството му е било непредвидено усложнение? Тогава кои бяха те, продължи да се чуди тя, и какво целяха?

Двадесет и осма глава

Неделя, 17 октомври

Полето на Вирджиния

Заместник-директорът на ФБР Кит Пиърсън забеляза избледнелия уличен знак пред себе си, докато се носеше с висока скорост със своя зелен фолксваген пасат. РИСУВАНАТА ПЕЩЕРА — 1/4 МИЛЯ. Това бе следващият ориентир. Натисна спирачките да намали скоростта. Не искаше да рискува да пропусне завоя към фермата на Хал Бърк.

Ширналите се поля на Вирджиния бяха потънали в почти пълен мрак. Само тънкият сърп на луната хвърляше бледа светлина през плътния слой облаци. Имаше още няколко ферми и къщи, разхвърляни из местността с ниска растителност, но минаваше полунощ и обитателите им отдавна спяха. Хората в тоя край на щата лягаха рано, тъй като цял ден шетаха из къщи, а в неделя сутрин ходеха на църква.

Отбивката към вилата на колегата й от ЦРУ бе съвсем близо и тя намали още повече скоростта. Преди да завие, погледна още веднъж в огледалото за обратно виждане. Нищо. Не се мяркаха други фарове по този запустял селски път. Беше съвсем сама.

Поуспокоена от този факт, Пиърсън зави по покритата с чакъл пътека и продължи нагоре по хълма към къщата. Лампите бяха включени и осветяваха през полуспуснатите завеси обраслата с бурени и къпини хълмиста местност. Бърк я очакваше.

Кит паркира точно до неговата кола, стар мъркюри маркиз, и забърза към входната врата. Тя се отвори преди дори да успее да почука. Набитият офицер от ЦРУ с квадратна челюст стоеше на прага по риза. Изглеждаше неспокоен, беше разчорлен, а под зачервените му очи имаше тъмни кръгове.

Бърк хвърли подозрителен поглед наоколо, уверявайки се, че е сама, и й направи място да влезе в тясното входно антре.

— Някакви неприятности? — попита той грубо.

Кит Пиърсън го изчака да затвори вратата, преди да отговори.

— По пътя до тук ли? Не — каза тя студено. — Но на срещата с директора и ръководния състав — да.

— Какви неприятности?

— Не останаха очаровани да ме видят в окръг Колумбия, вместо да си седя на терена — отговори тя убедено. — Всъщност имаше няколко явни намека, че предварителният ми доклад е доста „неизчерпателен“, за да е оправдано идването ми.

Офицерът от ЦРУ сви рамене.

— Идеята беше твоя, Кит — напомни й той. — Не беше нужно да се срещаме лично. Можехме да разрешим този проблем и по телефона, ако си седеше кротко.

— При положение, че Смит ми диша във врата? — тросна се тя. — Едва ли, Хал. — Поклати глава. — Не знам той какво знае, но се доближава все повече до фактите. Прекратяването на полицейското разследване в Санта Фе беше грешка. Можехме да оставим местните полицаи да продължат и да се опитат да идентифицират тялото на твоя човек.

Бърк поклати глава.

— Твърде рисковано.

— Досиетата са унищожени — продължи да настоява Пиърсън. — Няма начин тоя тип Долън да бъде свързан с нас. Или дори с Управлението или Бюрото.

— И въпреки това е рисковано — каза той. — Другите служби разполагат със собствена база данни, над която нямаме контрол. Армията си има собствени досиета за целта. По дяволите, Кит, толкова си се паникьосала заради Смит и тайнствените му работодатели! Знаеш по-добре и от мен, че ако Долън бъде засечен като бивш агент от специалните сили, ще завалят шибани въпроси, на които трудно може да се отговори.

Бърк я въведе в кабинета си. В малкото помещение с тъмна облицовка имаше бюро с монитор и клавиатура, два стола, няколко шкафа с книги, телевизор, рафтове, препълнени с компютърна и комуникационна апаратура. Отворена полупразна бутилка уиски „Джим Бийм“ и стъклена чаша стояха върху бюрото точно до компютърната клавиатура. Във въздуха се долавяше лек мирис на пот, немити съдове, плесен и като цяло немарливост.

Пиърсън присви ноздрите си от отвращение. Бърк явно не издържаше на напрежението от провалящата се операция ТОКСИН, помисли си тя.

— Искаш ли питие? — проехтя гласът на Бърк, който се отпусна тежко върху въртящия се стол пред бюрото. Махна й да седне на другия стол, износен фотьойл с мръсна изтрита дамаска.

Тя поклати глава и после седна, наблюдавайки го как си налива уиски. Течността преля от ръба на чашата и остави мокър кръг върху бюрото. Той въобще не обърна внимание и изпи на един дъх питието. Остави чашата върху бюрото с трясък и я погледна.

— Добре, Кит, защо си тук?

— Да те убедя да прекратиш ТОКСИН — отговори тя, без да се поколебае.

На лицето на Бърк се изписа раздразнение. Устата му се изкриви.

— И друг път сме го обсъждали. Отговорът ми е все същият.

— Но ситуацията не е същата, Хал — настоя Пиърсън, Устните й се присвиха. — Много добре знаеш. Нападението срещу института „Телър“ бе замислено да принуди Кастила да предприеме незабавни мерки срещу Движението на Лазар, преди да е станало прекалено късно, да послужи като предупреждение. Не сме целяли да направим организацията по-силна. Да не говорим, че изобщо не е ставало дума да предизвикваме вълна от бомбени атентати по света и убийства, които не можем да спрем.

— Войните винаги водят до непреднамерени последици — каза през зъби Бърк. — А ние сме във война с Движението. Може би си забравила какъв е залогът.

Тя поклати глава.

— Не съм забравила нищо. Но ТОКСИН е само начин за постигане на една цел, а не цел сама по себе си. Цялата проклета операция се разпада по-бързо, отколкото успяваме да я удържим. Така че според мен е време да намалим загубите, докато още можем. Изтегли твоя оперативен екип веднага. Кажи им да прекратят мисията и да се върнат под прикритие. След като това стане, можем да планираме следващите си действия.

За да спечели малко време, преди да отговори, Бърк взе бутилката и си наля още едно питие. Този път обаче остави чашата недокосната. Погледна я вторачено.

— Късно е вече, Кит. Стигнахме твърде далече. Дори да прекратим ТОКСИН веднага и да изтеглим хората, твоят малък приятел доктор Джонатан Смит ще продължи да души наоколо и да задава неудобни въпроси.

— Знам това — отговори тя огорчено. — Опитът за убийство на Смит беше грешка. Провалът — катастрофа.

— Стореното — сторено — каза Бърк. — Един от моите екипи за сигурност е по петите на полковника. В момента, в който го пипнат, ще го заковат.

Пиърсън го изгледа ужасено.

— Което означава, че ти не знаеш къде се намира в момента?

— Изчезна вдън земя — призна Бърк. — Изпратих хора в полицейското управление на Санта Фе веднага щом ме уведомиха, че Смит е бил там и е разпитвал, но изчезна, преди да успеят да пристигнат.

— Чудесно!

— Бъбривото копеле не може да стигне далече, Кит — успокои я офицерът на ЦРУ. — Имам агенти, които наблюдават летищата в Санта Фе и Албъкърки. Имам също човек във вътрешната сигурност, който проверява всички списъци с имената на пътниците. В момента, в който изплува, ще разберем. А нашите момчета ще го пипнат. — Той се усмихна плахо. — Повярвай ми, окей? При всички случаи Смит е мъртъв.

* * *

Долу по провинциалния път шофьорите на двата тъмни автомобила, които се движеха бавно без включени предни фарове, загасиха двигателите и спряха, след като отбиха встрани до каменистата пътека към хълма. Все още с армейските очила за нощно виждане модел AN/PVS7, които използваше, за да кара в тъмнината, Джон Смит бързо изскочи от втората кола и се отправи към автомобила отпред.

Питър Хауел свали стъклото, след като Смит доближи. Под собствените му очила за нощно виждане зъбите на англичанина блеснаха в почти непрогледния мрак.

— Вълнуващо шофиране, а, Джон?

Смит кимна кисело.

— Абсолютно вълнуващо.

Разкърши врата си и чу как стегнатите мускули и стави изпукаха. Последните петнадесет минути от шофирането бяха доста изнервящи.

Очилата за нощно виждане бяха последен модел, трето поколение, но и при това положение образът, който възпроизвеждаха, не беше идеален — бяха монохромни с леко зеленикав оттенък и малко замъгляваха. С тях шофирането беше възможно, но се изискваше доста голяма концентрация, за да не изскочи колата от пътя или да се блъсне в автомобила отпред.

Точно обратното бе усещането, докато следяха правителствения седан, който взе Кит Пиърсън от сградата на ФБР „Хувър“ и я откара у дома й в горната част на Джорджтаун. Дори в късната съботна нощ улиците на Вашингтон бяха препълнени с леки коли, камиони, микробуси и таксита. Беше много лесно да се движат зад две-три коли по-назад, без да ги забележат.

Нито Джон, нито Питър се изненадаха, когато Пиърсън излезе няколко минути по-късно и се качи на собствената си кола. И двамата бяха сигурни, че спешното повикване да докладва на шефовете си беше блъф от самото начало, за да прикрие причината за внезапното връщане от Ню Мексико. Задачата да я проследят дискретно се оказа сравнително лека — поне в началото. Трудността дойде, след като тя се отклони от магистралата и пое последователно по няколко по-малки странични шосета, където трафикът не беше натоварен, А Кит Пиърсън не беше глупава. Щеше да стане подозрителна, ако беше видяла фаровете на два автомобила в огледалото за обратно виждане да я следват неотклонно през целия път в безлюдната провинция.

Затова Смит и Питър Хауел се принудиха да използват очилата за нощно виждане и да изключат фаровете. Освен това внимаваха да не се доближават много до пасата й, като същевременно се стараеха да не я изпуснат на някой завой или кръстовище.

Смит огледа черния каменист път. Забеляза очертанията на малката къща върху хребета на ниския хълм. Лампите светеха и той видя силуетите на двете паркирани отпред коли. Явно това бе мястото, което търсеха.

— Какво мислиш? — попита той тихо Питър.

Англичанинът посочи към географската карта мащаб 1:20 000, която бе разтворил на седалката до шофьорското място. Тя бе част от екипировката, която получиха във военновъздушната база „Андрюс“. Илюминаторите IR на очилата за нощно виждане им даваха възможност да четат картата.

— Този малък път не води никъде другаде, освен до фермата горе — каза той. — И аз се съмнявам, че госпожа Пиърсън е паркирала седана си много далеч от него.

— И какъв е планът? — попита Смит.

— Предлагам да спрем на четвърт миля по-назад — каза Питър. — Забелязах група дървета, които можем да използваме за прикритие. След като си отнесем оборудването до там, ще стигнем до фермата пеша. — Той отново си показа зъбите. — Много ми се ще да разбера кого е решила да посети госпожа Пиърсън по тъмни доби. И за какво си приказват.

Смит кимна сериозно. Той бе сигурен, че някои от въпросите, чиито отговори търсеше, бяха заключени зад стените на тази недобре осветена къща на хълма.

Двадесет и девета глава

Близо до Мо, на изток от Париж

Около руините на Шато дьо Монсо, известен като Замъка на кралиците, се издигаше гората Монсо — обрасла с дървета ивица на южния бряг на лъкатушещата река Марна, горе-долу на шестдесет километра източно от Париж. Построен в средата на шестнадесети век по заповед на властната, коварна и изкусна кралица Катерина Медичи, съпруга на един от кралете на Франция и майка на трима от тях, елегантният дворец, обширният му парк и ловните полета са били изоставени около 1650 година. Занемарен в продължение на няколко века, сега беше останало малко от него — каменните стени на празния отвътре голям павилион до входа, дългият ров, както и рушащите се стени със зейнали отвори на мястото на прозорците.

Ивици мъгла се виеха между околните дървета и чезнеха бавно с изгрева на утринното слънце. Камбаните на катедралата „Сент Етиен“ в Мо, на девет километра разстояние, зазвъняха, призовавайки вярващите на неделна литургия, макар че в тези дни те бяха малко. Заехтяха и камбаните в по-малките енории в съседните села, огласяйки спокойната провинция.

Два микробуса с прикачени към тях ремаркета бяха паркирани в голямо сечище недалеч от руините. От надписите върху колите се разбираше, че принадлежат на екип за метеорологични изследвания. Няколко техници работеха трескаво зад ремаркетата, изправяйки две прегънати под ъгъл на върха релси, сочещи в западна посока. Всяка от релсите бе съоръжена с пневматична катапултна система, задвижвана с компресиран въздух. Други мъже се суетяха около два безпилотни летателни апарата с перки, ИАВ, с дължина около два метра и разперени криле, дълги около три метра.

Високият кестеняв мъж, който наричаше себе си Нънс, стоеше наблизо и наблюдаваше работата на екипа. В слушалките му периодично се получаваха докладите на часовите, разположени в гората около сечището. Нямаше признаци някои от местните фермери да ги наблюдават.

Един от техниците до безпилотните летателни апарати, прегърбен азиатец с рядка черна коса, се изправи бавно на крака. Той се обърна към третия от братята Хораций и на набръчканото му и уморено лице се изписа облекчение.

— Налягането е оптимално. Всичко двигатели, авиониката, хидравликата и автономните контролни системи са изпробвани и в изправност. Всички навигационни точки по траекторията са конфигурирани и запаметени. И двата апарата са готови за полет.

— Добре — отвърна Нънс. — Тогава може да ги подготвите за пускане.

Той отстъпи назад от пътя, а техниците внимателно повдигнаха безпилотните летателни апарати, които тежаха приблизително по петдесетина килограма, и ги отнесоха до двойната релса. Светлозелените му очи ги проследиха с възхищение. Двата апарата бяха конструирани по модел на шпионските безпилотни самолети, които армията на САЩ използваше за тактическо разузнаване на къси разстояния, заглушаване на комуникации и засичане по въздуха на ядрено, биологично или химическо оръжие. Сега той и хората му щяха да ги използват с коренно различна цел.

Нънс нагласи честотите и се свърза с новопристигналия наблюдателен екип, който бе разположен в Париж.

— Получавате ли данни от обсега на мишената, Линден? — попита той.

— Да — потвърди холандецът. — Всички дистанционни сензори и камери работят.

— А метеорологичните условия?

— Температура, въздушно налягане, посока на вятъра и скорост на вятъра са в параметрите на мисията — докладва Линден. — Центърът препоръчва да започваш, ако си готов.

— Разбрано — каза Нънс тихо. После се обърна към чакащите техници. — Каски и ръкавици — нареди той.

Те бързо се подчиниха и си сложиха каски, респиратори и дебели ръкавици, чиято цел бе да разполагат с достатъчно време да избягат от непосредствена близост, ако някой от апаратите се разбиеше при излитане. Третият член на групата „Хораций“ последва примера им, навличайки собствената си предпазна екипировка.

— Катапултите са под налягане и в готовност — каза му азиатецът. Той се приведе към контролна конзола между двете релси под ъгъл. Пръстите му докоснаха копчетата.

Нънс се усмихна.

— Продължавай.

Техникът кимна. Той натисна два бутона.

— Двигателите и перките са включени.

Двойните перки върху всеки от апаратите веднага се завъртяха почти безшумно — на няколко крачки от тях не се чуваше нищо.

— Двигателите са с максимално ускорение.

— Пускай — изкомандва високият зеленоок мъж.

С леко свистене първият пневматичен катапулт изстреля прикачения към него безпилотен летателен апарат към завития под ъгъл край на релсата и после високо във въздуха в дъгообразна траектория. За миг апаратът сякаш щеше да падне на земята, но изведнъж се извиси отново, понесен от собствените си криле и перки. Продължавайки да се издига, той мина над дърветата и продължи по зададения курс.

Десет секунди по-късно вторият апарат го последва. Двата безпилотни самолета, които вече почти не се виждаха от земята и бяха твърде малки, за да бъдат засечени от повечето радари, се заиздигаха плавно, преди да достигнат височина от деветстотин метра, след което се отправиха в посока към Париж със скорост около сто и петдесет километра в час.

Полето на Вирджиния

Приведен, Джон Смит следваше Питър Хауел в западна посока през широкото поле, обрасло с високи бурени и храсти. Околността изглеждаше зеленикава през очилата им за нощно виждане. На няколкостотин метра вляво от тях асфалтираното шосе изглеждаше като права линия през потъналия в мрак пейзаж. Отпред вдясно земята се издигаше над застояло езеро, покрито с нечистотии. Каменистият път, по който беше поела Кит Пиърсън, се виеше като змия нагоре по ниския хълм пред тях.

Нещо остро убоде до кръв Смит по рамото, забивайки се през плътните му дрехи. Той стисна зъби и продължи. Питър полагаше максимални усилия да ги преведе пред най-гъстата растителност, но имаше места, където се налагаше да си проправят път, без да обръщат внимание на тръните и бодливите къпинови храсти, които късаха черните им дрехи и кожените ръкавици.

На половината път нагоре по хълма англичанинът клекна. Той огледа внимателно терена и после махна на Смит да отиде при него. Лампите в къщата на хребета все още светеха.

Двамата бяха екипирани и облечени за нощна разузнавателна мисия на труден терен. Освен очилата за нощно виждане AN/PVS7 всеки носеше бойна жилетка, натъпкана с наблюдателна апаратура — камери и различни видове бинокли, които бяха оставени за тях в базата на ВВС „Андрюс“. Смит имаше кобур с пистолет „Зиг Зауер“, прикрепен към бедрото му, а Питър носеше подобен кобур за предпочитания от него свръхмощен браунинг. Като допълнителна огнева сила всеки бе метнал през рамо и по един автомат „Хеклер и Кох“ МР5.

Питър свали едната ръкавица, наплюнчи пръста си и го вдигна нагоре да провери посоката на лекия и хладен нощен ветрец, който шумолеше около тях. Той кимна доволен от резултата.

— Имаме голям късмет. Вятърът е от запад.

Смит го изчакваше. Питър бе прекарал десетилетия на терен, отначало като командос от САС, а после и като агент на МИ-6. Хауел беше забравил повече за придвижването през потенциално враждебна територия, отколкото Смит бе усвоил някога.

— Вятърът няма да отнесе миризмата ни — обясни Питър. — Ако има кучета, няма да подушат, че приближаваме.

Питър надяна обратно ръкавицата и продължи напред. Двамата мъже се приведоха още повече, след като стигнаха до върха на полегатия хълм. Бяха на стотина метра от стария полуразрушен хамбар — празна развалина без покрив, която приличаше повече на купчина гниещи греди, отколкото на постройка. Зад него се забелязваха ясно очертанията на два паркирани автомобила — фолксвагенът пасат на Кит Пиърсън и един по-стар, американско производство. През прозорците със спуснати завеси на малката едноетажна фермерска къща излизаше достатъчно светлина, която през очилата за нощно виждане ставаше още по-ярка.

Смит забеляза, че собственикът на имота си бе направил труда да изкорени най-високите бурени и храсти около сградата. Той следваше Питър, пълзейки по корем през тревата. Те прекосиха възможно най-бързо откритото пространство и се скриха зад паркираните автомобили.

— Сега накъде? — прошепна той.

Питър посочи с глава към големия прозорец на верандата, недалеч от входната врата.

— Ей там ми се стори, че мярнах сянка, която мина зад завесите преди секунди. Трябва по някакъв начин да надникнем. — Той погледна към Смит. — Прикривай ме, Джон.

Смит извади зиг зауера от кобура.

— Казвай, когато си готов.

Питър кимна веднъж. После запълзя бързо през циментовата площадка с петна от масло и изчезна зад висок храст встрани до къщата. Само благодарение на очилата за нощно виждане Смит успяваше да го следи. За човек с невъоръжени очи Питър щеше да изглежда само като движеща се сянка, която просто изчезна в тъмнината.

Англичанинът се надигна на колене и внимателно огледа прозореца над него. Доволен, той отново зае легнало положение и махна на Смит да отиде при него.

Смит запълзя бързо колкото можеше, като през всичкото време имаше чувството, че е изложен на показ. Шмугна се в бурените и остана неподвижен, дишайки тежко.

Питър се наклони към ухото му и сочейки към прозореца, прошепна:

— Пиърсън е вътре.

Смит се подсмихна леко.

— Радвам се да го чуя. Щях да се изям от яд, ако се окажеше, че съм си изпотрошил коленете напразно.

Той се обърна на една страна и измъкна ръчно лазерно устройство за наблюдение от един от джобовете на бойната жилетка. Пъхна в ухото си слушалката на апарата, натисна бутон да активира лазера и внимателно го насочи към прозореца над главите им.

Ако успееше да го задържи в стабилно положение, лазерният лъч щеше да се отрази обратно от стъклото и да улови вибрациите от гласовете на хората в стаята. После, в случай че всичко работеше изправно, електронната апаратура трябваше да транслира тези вибрации в разбираеми звуци през слушалката.

За негова изненада системата работеше.

— По дяволите, Кит — чу той гневен мъжки глас. — Не можеш да се оттеглиш от операцията точно сега. Продължаваме, независимо дали ти харесва или не. Нямаме друг избор. Или ние ще разбием Движението на Лазар, или то нас.

Тридесета глава

Личният кабинет на Лазар

Мъжът, наречен Лазар, седеше спокойно зад солидно, потъмняло от времето бюро от тиково дърво в личния си кабинет. В стаята бе тихо и леко затъмнено. В дъното бучеше слабо вентилационна система, която вкарваше идеално прочистен въздух, без следа от външния свят.

По-голямата част от повърхността на бюрото бе запълнена от огромен компютърен монитор. С леко докосване върху клавиатурата Лазар сменяше бързо образите, които се получаваха от камери из целия свят. Една от тях, явно прикачена към борда на самолет, показваше криволичещото очертание на река от поне хиляда метра височина. Селища, пътища, мостове и гори се появиха върху монитора и после изчезваха. Друга камера показа мръсна улица, пълна с ограбени и обезобразени автомобили. От двете й страни се виждаха мизерни панелни блокове. Прозорците и входните им врати бяха преградени с метални решетки.

Под картината върху дисплея три числа показваха местното време, часа в Париж и по Източното крайбрежие на САЩ. Обезопасена сателитна телефонна система бе разположена до компютъра. Две мигащи зелени лампички показваха, че е свързана с два от екипите му за специални операции.

Лазар се усмихна, доволен от прекрасното усещане, че сложният и изкусно разработен план се развиваше с абсолютна точност. С една команда той пусна в действие последния от необходимите експерименти на терен — тестовете, така необходими, за да прецизира подобрените от него инструменти за спасяване на планетата. С друга единична команда той щеше да предизвика поредица от действия, които да вкарат ЦРУ, ФБР и британското разузнаване в саморазрушителен хаос.

Скоро, помисли си той хладнокръвно, много скоро. Когато днес слънцето се изкачеше по-високо, ужасеният свят щеше да стане свидетел как най-лошите му опасения за САЩ се сбъдват. Съюзите щяха да се разпаднат, старите рани да се отворят. Дълго потискани съперничества щяха да прераснат в открити конфликти и докато се разбереше истинският размер на онова, което в действителност се случва, щеше да е невъзможно да го спрат.

Вътрешният му телефон иззвъня еднократно. Лазар натисна копчето на микрофона.

— Да?

— Безпилотните апарати са на петдесет километра от целта — докладва един от старшите техници. — И двата самолета се движат в очакваните параметри.

— Много добре. Продължавайте по плана — заповяда Лазар.

Той освободи копчето, прекъсвайки линията. Поредно леко докосване с пръста установи сателитна връзка с един от оперативните екипи.

— Операцията в Париж е в ход — уведоми той човека, който чакаше търпеливо в другия край. — Бъдете в готовност да изпълните инструкциите при следващия сигнал от мен.

Полето на Вирджиния

Три високопроходими камиона бяха паркирани на малка поляна между боровите дървета, които растяха по хребета на няколкостотин метра западно от разнебитената ферма на Бърк. Дванадесет мъже в черни якета, пуловери и тъмни джинси чакаха под прикритието на хилавите дървета. Четирима от тях бяха разположени на различни места около хребета и наблюдаваха през биноклите за нощно виждане „Симрад“, британско производство. Други седем бяха приклекнали търпеливо върху песъчливата земя по-навътре в горичката. Те проверяваха изправността на своите оръжия — снайперски пушки, автомати и пистолети.

Дванадесетият, високият зеленоок мъж на име Търс, седеше в кабината на един от камионите.

— Разбрано — каза той в мобилния си телефон. — В готовност сме.

Затвори и продължи да подслушва разпаления спор, който звучеше от радиостанцията. Гневен глас се провикна:

— Или ние ще унищожим Движението на Лазар, или то нас!

— Мелодрамите не ти подхождат, Хал — отвърна женски глас студено. — Аз не ти предлагам да капитулираме пред Движението. Но ТОКСИН повече не си струва цената, която плащаме, нито риска, който поемаме. И онова, което ти казах по телефона по-рано днес, остава в сила. Ако тази шибана операция се издъни, нямам никакво намерение сама да тегля последиците.

Слушайки разговора, който се транслираше от подслушвателното устройство, поставено от него по-рано тази вечер, вторият член на групата „Хораций“ поклати глава. Офицерът от ЦРУ беше напълно прав. На заместник-директора на ФБР Катрин Пиърсън вече не можеше да се разчита. Не че това вече имаше значение, помисли си той с ледена усмивка.

Инстинктивно Търс провери пълнителя на своя валтер, завинти заглушителя и върна обратно пистолета в джоба на якето си. Погледна светещия циферблат на часовника си. Оставаха минути до времето, когато щеше да се наложи да действа.

Меко настойчиво звънене сигнализира за важно обаждане на един от часовите. Той превключи на канала.

— Казвай.

— Тук е Макрей. Нещо се движи близо до къщата — предупреди часовият със слаб шотландски акцент.

— Идвам — отговори Търс.

Едрият мъж се измъкна от кабината на камиона, като приведе глава да не се удари в рамката, и забърза към боровата гора. Той откри Макрей, скрит зад повалено дърво, обрасло с лози.

— Погледни сам. В онези храсти и високата трева до входната врата — каза ниският жилав шотландец, сочейки към мястото. — В момента не мога да различа нищо, но повярвай ми, забелязах движение само преди минута.

Зеленоокият повдигна своя бинокъл и бавно огледа южния край на къщата на Бърк. Очертанията на две човешки фигури се побиха моментално във фокуса, снежнобели термални образи на фона на сивата гъста растителност, сред която лежаха.

— Имаш много добро зрение, Макрей — каза тихо Търс.

Биноклите за нощно виждане, които часовите му използваха, работеха, като увеличаваха наличната по-бледа светлина. Те превръщаха нощта в призрачен ден със зеленикав оттенък, но не можеха да долавят „топлина“ по начина, по който можеше неговата апаратура. С тежина около два и половина килограма и цена близо шестдесет хиляди долара, неговият термален бинокъл „Софи“, френско производство, беше последен модел във всяко отношение и много по-ефективен. През нощта под тези облачни небеса най-добрите системи за интензифициране на светлината имаха максимален обхват между триста и четиристотин метра, дори по-малко. За разлика от тях термалният бинокъл можеше да улови излъчваната от човешкото тяло топлина до три и повече километра — дори през дебела покривка.

Търс се чудеше дали е просто съвпадение фактът, че двама шпиони се появиха почти веднага след пристигането на Кит Пиърсън. Или тя ги бе довела със себе си — съзнателно или без да знае? Едрият мъж отпъди мисълта. Той не вярваше в съвпадения. Нито пък неговият работодател.

Търс обмисли възможностите. За миг съжали за решението на Центъра да премести най-добрия си снайперист в базирания в Париж екип. Щеше да е много по-просто и по-безопасно да ликвидира двамата врагове с два добри изстрела от далекобойна пушка. Но почти веднага си даде сметка, че желанието му не може да промени обстоятелствата. Групата му бе обучена и екипирана за действия отблизо, така че това бе тактиката, която щеше да приложи.

Търс подаде своя бинокъл на Макрей.

— Дръж под око тия двамата — заповяда му той. — Веднага ме уведоми, ако предприемат някакви действия.

После извади мобилния телефон и натисна един от въведените номера.

— Тук е Търс — каза той спокойно. — Не се издавай по никакъв начин, след като чуеш онова, което имам да ти казвам. Разбра ли?

Последва кратка тишина.

— Да, разбирам те — отговори най-после Бърк.

— Добре. Тогава слушай внимателно. Моите хора от сигурността засякоха вражеска дейност близо до къщата ти. Ти си под близко наблюдение. Много близко наблюдение. От няколко метра по-точно.

— Това е… много интересно — каза напрегнато офицерът от ЦРУ, за малко се поколеба. — Могат ли хората ти да се справят сами с положението?

— Определено — увери го Търс.

— Разполагаш ли с време за това? — попита Бърк.

— Минути, господин Бърк. Само минути.

— Разбирам — Бърк отново се поколеба. — А трябва ли да смятам това за междуведомствен въпрос?

Търс разбра какво го пита — дали Кит Пиърсън бе отговорна по някакъв начин за шпионите до вратата му. Макар че в този момент не бе от голямо значение дали е така или не.

— Мисля, че ще е разумно да го направиш.

— Много лошо — каза предпазливо офицерът от ЦРУ. — Много лошо.

— Да, така е — съгласи се едрият. — Засега стой там, където си. Край.

Търс затвори телефона. После взе обратно термалния си бинокъл от Макрей.

— Връщай се при камионите и доведи още двама — каза той. — Но искам да пристигнат много тихо. — Усмихна се хищнически. — Кажи им, че отиват на лов.

* * *

— Кой беше, Хал? — попита Кит Пиърсън явно озадачена.

— Дежурният офицер в Ленгли — каза й Бърк бавно и отсечено. Гласът му прозвуча напрегнато и неестествено. — СНС току-що им е изпратил по куриер сведения, свързани с Движението…

Джон Смит слушаше внимателно. Той се намръщи. Все още с лазерния микрофон в ръка, насочен към прозореца над него, погледна към Питър Хауел.

— Нещо не е наред — прошепна той. — Бърк току-що разговаря по мобилния си телефон и изведнъж се стегна. Говори глупости, опитвайки се да прикрие нещо.

— Мислиш ли, че е разбрал за нас? — попита тихичко Питър.

— Може би. Макар че не виждам как.

— Възможно е да го подценяваме — предположи Питър. Той присви устни. — Това е кардинална грешка, която се допуска в подобни случаи. Подозирам, че господи Бърк разполага с повече ресурси, отколкото допуснахме.

— Което означава, че има подкрепление.

— Твърде е възможно. — Англичанинът измъкна картата от един от джобовете на бойната си жилетка и я разгледа, проследявайки с показалеца очертанията на местния терен. Той посочи към отбелязан с кафяво горист хълм недалеч от тук на запад. — Ако аз исках да държа под око къщата, щях да поставя наблюдатели тук.

Смит усети как му настръхва косата. Питър беше прав. Този хълм предоставяше ясен излаз към къщата и фермата, включително към мястото, където те бяха застанали.

— Какво предлагаш?

— Незабавно изтегляне — каза англичанинът, сгъна картата и я прибра бързо в джоба си. Той измъкна през главата си автомата „Хеклер и Кох“ МР5, издърпа ударника и зареди деветмилиметров патрон в цевта. — Не знаем колко силен е противникът и не виждам причина да се мотаем повече тук, за да го научим. Вече се сдобихме с полезна информация, Джон. Да не насилваме повече късмета си.

Смит кимна и без да губи време, прибра лазерния микрофон.

— Напълно логично — каза той и приготви автомата си.

— Следвай ме.

Питър се претърколи, скочи на крака и свит почти на две, се промъкна към прикритието, което предлагаха двете коли, паркирани близо до къщата. Смит го последва, придвижвайки се възможно най-бързо, приведен към земята като англичанина. Всеки момент очакваше да чуе гърмежи или да усети как се забива куршум в тялото му. Но чуваше и усещаше само тишината на нощта и ускорения си пулс.

От там те минаха покрай разрушения хамбар и се спуснаха надолу по хълма в обраслото с бурени поле, опитвайки се да използват ниския хълм като прикритие между тях и по-високото възвишение на запад. Питър водеше, промъквайки се тихо през бодливите тръни и високите до кръста бурени с грациозност, придобита от дългите години тренировки и практика.

Бяха съвсем близо до брега на застоялото езеро, когато англичанинът изведнъж залегна в купчината мръсотия зад гъсталак от малинови храсти. Смит веднага се просна по корем зад него и после запълзя напред, помагайки си с лакти и колене, като едновременно придържаше автомата МР5 към гърдите си. Полагаше огромни усилия да не диша дълбоко. Бяха под нивото на хладния вятър, който шумолеше през полето, а въздухът бе изпълнен с миризма на водорасли и гниещи плодове.

— Исусе — прошепна Питър. — Сега я втасахме. Чуй!

Смит долови тихо бучене от мощен двигател, който постепенно се усилваше. Внимателно повдигна глава над най-близкия храст. На около двеста метра пред тях голям черен камион се движеше бавно по селския път на изток без фарове.

— Смяташ ли, че ще забележат колите ни? — попита той тихичко.

Питър кимна мрачно. Малката група дървета, където паркираха автомобилите, нямаше да ги скрие от внимателен оглед.

— Без съмнение — отговори той. — И когато стане, адът ще се разтвори, ако вече не е станало. — Погледна зад рамо. — Уви, вече е станало — измърмори Питър. — Погледни зад себе си, но много бавно.

Смит обърна внимателно глава и видя петима мъже с очила за нощно виждане да слизат по хълма зад тях. Всеки държеше автомат пред себе си. Устата на Джон пресъхна.

Единият от въоръжените мъже, които ги преследваха, беше вече на не повече от сто метра зад тях. Двамата с Питър бяха приклещени в капан.

— Някакви идеи? — изсъска Смит.

— Да. Сваляме петимата на земята и после бягаме като зайци — отвърна Питър. — Стой далеч от пътя. В тази посока няма прикритие. Отравяме се на север.

Той се обърна и застана опрян на едното си коляно, готов за стрелба. Смит го последва миг по-късно.

За момент Джон се поколеба с пръст на спусъка — чудеше се дали да стреля, за да убие някого или само за сплашване. Дали тези мъже бяха същите, които вече се опитаха да го ликвидират? Или бяха служители на ЦРУ, а може би частни охранители, наети от Бърк да пазят имота му?

Резките им движения привлякоха вниманието на един от мъжете, слизащи по хълма. Той замръзна на място.

— Пред нас са — извика мъжът със силен английски акцент, след което откри огън с автомата си, изпращайки дъжд от деветмилиметрови куршуми в посока на двамата коленичили мъже.

Съмненията на Смит се изпариха в мига, в който куршумите засвистяха във въздуха около него. Тези типове явно бяха наемници, а не се опитваха да ги заловят. Двамата с Питър отвърнаха на стрелбата, насочвайки огъня от своите автомати МР5 към средата на линията, в която бяха подредени петимата нападатели. Един от тях извика и се присви, улучен в стомаха. Останалите четирима се хвърлиха на земята, за да се прикрият.

— Да вървим — изрече бързо Питър, докосвайки Смит по рамото.

Те скочиха на крака и се втурнаха в тъмнината, завивайки на север, далеч от селския път. Англичанинът отново водеше, но сега не се стараеше да избира по-лесен път през бодливите храсти. Дори се шмугна в най-гъстия храсталак. Сега скоростта бе също толкова важна, колкото прикритието. Трябваше да изминат максимално разстояние, преди оцелелите преследвачи да се съвземат от изненадата и да подновят стрелбата.

Смит тичаше бързо, сърцето му биеше лудо, докато следваше Питър по петите. Той държеше пред себе си автомата, опитвайки се да предпазва лицето си от бодливите храсти и острите тръни. Клоните се забиваха в ръцете и краката му, драскаха и късаха дрехите му. Пот се стичаше по челото му и гореше като огън изранената кожа.

Зад тях се дочу нова канонада. Куршумите цепеха ниските храсти от двете им страни, разпращайки листа и клонки във всички посоки.

Двамата мъже се хвърлиха на земята и се обърнаха с лице към пътя, по който бяха дошли, прикривайки се в плитка канавка, издълбана от пороите, стичащи се от хълма над тях.

— Упорити копелета — каза тихо Питър, след като куршуми от пушка и автоматни откоси засвистяха отново над главите им. — Признавам им го. — Той се заслуша внимателно. — Само двама стрелят. Един свалихме. А къде са другите двама?

— Заобикалят ни — каза Смит мрачно. — Докато приятелчетата им ги прикриват.

— Твърде възможно — съгласи се Питър. После неочаквано се усмихна. — Да им покажем, че идеята им не е добра.

Джон кимна.

— Добре — каза спокойно Питър — Тръгваме.

Без да обръщат внимание на куршумите, които продължаваха да летят покрай тях, Смит и Питър застанаха с гръб един към друг и започнаха да стрелят. На Смит му се стори, че дочу стенания и че мярна за миг очертанията на фигури, които се хвърлиха във високите бурени и храсти. Заехтя стрелба от още оръжия, след като нападателите, които принудиха да залегнат, също започнаха да стрелят.

Смит и Питър се притаиха в плитката дренажна канавка и запълзяха бързо по дъното й. Тя се виеше на изток, следвайки лекия наклон на отдавна изоставеното поле. Изминаха около петдесет метра и рискуваха да вдигнат глави да огледат. Един от преследвачите продължаваше да стреля в посока към тях, явно опитвайки се да ги прикове на място. Другите трима отново бяха в движение и за жалост също отиваха на изток. Те се бяха разделили, образувайки огнева линия по цялата ширина на полето от четиридесет акра.

— По дяволите — изруга Питър под носа си. — Сега какво са намислили?

Смит присви очи. Враговете им явно не се стремяха вече да ги заклещят. Вместо това лошите оформяха кордон, с който да ги отрежат от пътя и автомобилите им, скрити между дърветата на стотина метра по-надолу.

— Притискат ни — осъзна той.

Англичанинът го изгледа за секунда-две. После присви устни и промърмори.

— Прав си, Джон. Трябваше да се сетя по рано. Действат като викачи по време на лов, преди да ни направят на кайма. — Той поклати глава. — Третират ни като ято яребици или пъдпъдъци.

Почти неохотно Смит се ухили, насилвайки се да сподави смеха, който го напуши. Старият му приятел сякаш се обиди от непочтителното отношение на враговете им.

Питър обърна глава и внимателно огледа обраслата с гъсти храсти запустяла обработваема земя на север.

— Ще се опитат да ни устроят гадна засада някъде натам — каза той, докато измъкваше празния пълнител от автомата си и поставяше нов. — Ако минем покрай онова място, ще ни изиграят.

— Със сигурност — съгласи се Смит. — Но ние имаме поне едно предимство.

Питър повдигна едната си вежда изненадан.

— Така ли? Ще ме светнеш ли?

— Да. — Смит потупа автомата си. — Последния път, когато проверих, пъдпъдъците и яребиците не отвръщаха на стрелбата.

Този път бе ред на Питър да сподави напушилия го смях.

— Вярно — съгласи се той тихо. — Много добре, Джон, да вървим и да разберем дали можем да превърнем ловците в улов.

Те изпълзяха от дренажния улей и продължиха на север. До гъстата растителност не можеше да се отиде направо. Те се движеха по следите, оставени от малките животинки, чиито дупки се намираха сред гъсталака. Пълзяха по корем, като използваха стъпалата, коленете и лактите си, за да се промъкват възможно най-бързо, без да вдигат шум или да разклащат клоните на храстите и тревата. Това, че някъде отпред в тъмнината ги дебнеше невидим враг, правеше нуждата да се движат крадешком също толкова належаща, както и скоростта.

Смит усещаше капките пот, които се стичаха по челото му и падаха на земята. Бършеше ги неистово, за да не допусне да влизат в очите му под очилата за нощно виждане. Стъблата на растения и стърчащи клони се появяваха за миг на фона на зеленикавата гледка пред очите му, а после изчезваха. Дълбоко във вътрешността на гъсталака полезрението му бе ограничено до няколко сантиметра. Въздухът бе горещ и изпълнен с мирис на влажна пръст и пресни животински изпражнения.

От време на време просвистяваше по някой куршум над главите им или цепеше храстите от двете им страни.

Сега и четиримата наемници, разположени в линия зад тях, стреляха, за да принудят преследваните от тях пъдпъдъци да се насочат към засадата, устроена, за да бъдат убити.

Смит едва дишаше от огромното физическо усилие, което полагаше, за да се движи бързо. Той се бе концентрирал върху това да следва Питър колкото се може по-близо, наблюдавайки внимателно къде по-възрастният мъж се подпира с лакти и стъпала, за да не разклати растенията, през които се придвижваха.

Изведнъж Питър спря рязко. За няколко секунди той остана напълно неподвижен, само се ослушваше и оглеждаше. После внимателно и бавно махна на Джон и посочи с ръка пред себе си.

Смит провря главата си през високата трева и заоглежда терена пред себе си. Бяха съвсем близо до северния ръб на полето. Ръждясалите останки от стара желязна ограда се разпростираха на изток и на запад. Отвъд счупената ограда земята се спускаше надолу, преди отново да се издигне в малко възвишение, което се простираше на североизток. Няколко малки горички очертаваха началото на полегатия склон. Но на това място теренът като цяло бе гол и не предлагаше почти никакво прикритие.

Питър посочи с пръст към възвишението. После направи с ръка знака за „враг“.

Смит кимна. Възвишението най-вероятно бе мястото на засадата, към която ги притискаха. Всеки, който бе разположен зад хребета му, имаше идеална видимост и възможност за стрелба в посока надолу към фермата. Той смръщи вежди. Шансовете бяха против тях.

Питър забеляза изражението му и сви рамене.

— Нищо не може да се направи — прошепна той.

Измъкна празния пълнител от бойната си жилетка. Изчака Джон да направи същото.

— Добре — каза тихичко Питър. — Ето какъв е планът. — Той размаха празния пълнител. — За отклоняване на вниманието мятаме тези неща максимално далеч вдясно. После се хвърляме към хълма, обръщаме се, нападаме от обратната страна на възвишението и избиваме всички врагове по пътя си.

Смит го изгледа вторачено.

— Сериозно ли говориш?

— Нямаме време да фантазираме, Джон — отговори му търпеливо англичанинът. — Трябва да ги ударим мигновено и масирано. Скоростта и дързостта са единствените ни козове. Ако някой от нас падне, другият продължава без него. Разбрано?

Смит кимна. Никак не му допадна идеята, но приятелят му бе прав. При конкретната обстановка всяко отлагане, независимо по каква причина — дори да бъде оказана помощ на ранен приятел, — щеше да е фатално. Бяха в толкова неравностойно положение, че единственият им шанс да се измъкнат бе, като влязат в бой с онези, които се изпречеха на пътя им.

Държейки в лявата си ръка празния пълнител, а в дясната — автомата, той се надигна бавно на едно коляно, подготвяйки се да побегне през разнебитената ограда към откритото пространство зад нея. До него Питър направи същото.

Нова серия изстрели от автоматично оръжие напосоки прогърмя зад тях. После утихна и остана само тишина.

— Да тръгваме — изсъска Питър. — Приготви се. Заеми позиция. Сега!

И двамата метнаха празните пълнители с максимална сила, запращайки ги във въздуха вдясно от себе си. Пълнителите паднаха с дрънчене, което прозвуча неочаквано силно в нощната тишина.

На мига Смит скочи и побягна напред. Той се метна през изпочупената метална ограда, претърколи се и отново скочи на крака. Питър направи същото на няколко метра от него.

Смит дочу викове на изненада точно зад тях вдясно, но врагът ги забеляза твърде късно. Все още тичайки с всички сили, двамата с Питър изкачиха полегатия хълм до върха и после се спуснаха надолу към плитката падина.

Смит се обърна надясно, държейки с двете си ръце автомата, и започна да търси нападателите в бледозелената приглушена светлина, която му осигуряваха очилата за нощно виждане. Ето там! Забеляза очертанията на фигура, която се размърда зад надвисналите клони на една бреза на по-малко от десет метра пред него. Беше залегнал по корем мъж, който надничаше през хребета, опитвайки се едновременно с това да се обърне и да насочи към тях оръжието си, автомат „Узи“.

Реагирайки мигновено, Джон се прицели и натисна спусъка, изпращайки деветмилиметрови куршуми срещу врага. И трите удариха в целта, а от силата на експлозията мъжът политна назад и се блъсна в белия като тебешир ствол на брезата.

Продължиха да се придвижват, следвайки очертанията на плитката падина, която завиваше на североизток, разделяйки се в движение, за да не може някой единичен изстрел да ги покоси едновременно.

Склонът от тази страна бе обрасъл с брези, ниски борове и храсти, редуващи се с малки голи поляни. Объркани от неочакваната стрелба, четиримата наемници, разположени като „викачи на лов“, за да ги приклещят в засада, стреляха отчаяно напосоки, обсипвайки с куршуми обратната страна на хълма. Куршумите рикошираха от дърветата високо над главите им и бръмчаха като пчели.

Смит навлезе внимателно в малко сечище и долови леко движение с ъгълчето на окото си. Обърна се и забеляза тъмната цев на автомат М16, която се подаваше иззад обвито в лози дърво. Тя сочеше към него. Хвърли се на земята в мига, в който нападателят натисна спусъка. Един 5,56-милиметров куршум близна лявото му рамо, оставяйки кървава драскотина върху кожата му. Още два куршума изораха дълги бразди по земята близо до него.

Джон се претърколи, опитвайки се отчаяно да разконцентрира стрелеца. Последваха нови изстрели и още куршуми се забиха в земята на сантиметри от главата му. Продължавайки да се движи, той се оглеждаше за някакво прикритие — каквото и да е то — наблизо. Не видя нищо. Беше заклещен на открито.

В този миг зад гърба му се появи Питър и откри огън, обсипвайки методично с куршуми дърветата с премерени изстрели. Парчета кора и разкъсани лози се разхвърчаха във въздуха. Скритият стрелец извика веднъж пронизително и после се възцари тишина.

— Добре ли си, Джон? — попита тихичко Питър.

Смит опипа тялото си. Раната на рамото му кървеше и той знаеше, че не след дълго ще усети адска болка, но по чудо се отърва само с нея.

— Добре съм — докладва той, все още дишайки тежко, докато се съвземаше от преживяния ужас. Това, че излезе на сечището, бе голяма грешка, осъзна той — грешка, каквато правеха само новобранците по време на учения. Той поклати глава, ядосан на себе си за елементарния пропуск.

— Тогава провери дали копелето е наистина мъртво. Ще те прикривам — подкани го Питър. — Само че бързо.

— Вече съм там — отвърна му Смит, скочи на крака и се измъкна от откритото пространство, заобикаляйки през растителността, за да стигне до дърветата откъм дясната страна и да излезе от линията на огъня на англичанина. Промъкна се внимателно през висок храст и видя тяло с лице към земята. Автоматът М16 лежеше на няколко стъпки встрани от трупа.

Дали нападателят бе наистина мъртъв или само тежко ранен, или се преструваше? — чудеше се той. В първия миг Джон си помисли да довърши мъжа с един изстрел от упор. Пръстът му обгърна спусъка. После се отказа. В разгара на битка той можеше да повали враг без колебание, но не можеше да стреля срещу човек, който лежи безпомощен и изпитва ужасни болки. Да не говорим за клетвата, която бе дал, а още по-важно, за собствената му съвест и представа за добро и лошо.

Смит се приближи с насочено дуло на автомата. Виждаше кръв на земята, изтичаща изпод тялото на мъжа. Той бе нисък и набит, с къдрава червена коса на малката кръгла глава. Джон се приближи още повече, готов да се наведе да провери пулса.

Зад гърба му от неголямо разстояние проехтяха още изстрели. Питър мигновено им отговори.

Смит се разсея за момент и обърна глава да разбере откъде идва стрелбата. Наведе се по-ниско, за да се прикрие.

Именно в същия миг „мъртвият“ мъж се хвърли срещу него светкавично. Той удари Смит в корема и го повали на земята. Автоматът на Джон излетя към храстите.

Смит се преви на две, забелязвайки нож, насочен към него. Той се изтърколи настрани и се съвзе точно навреме, за да отбие с външната част на лявата си ръка още един опит да бъде прободен. Острието разряза ръкава му и смъкна кожата под него, стигайки до костта. Остра болка прониза тялото му. Той се опита да я пренебрегне и отвърна с нов удар с външната част на дясната си ръка, уцелвайки китката на червенокосия мъж.

Ножът падна от внезапно парализираните от болка пръсти.

Смит не спря дотук, а стовари десния си лакът в носа на нападателя. Чу как костта изпука, а хрущялът се раздроби на парчета, които се забиха в мозъка на мъжа. Червенокосият се отпусна безжизнено, без дори да издаде звук. Този път наистина издъхна.

Джон седна и си пое дълбоко дъх. Чувстваше как кръвта се стича от дълбоката рана на лявата му ръка. „Няма да е лошо веднага да се превърже“, помисли си той. Не биваше да оставя кървави следи, по които лошите момчета да ги открият. Измъкна една превръзка от джоба на бойната си жилетка и превърза с памук и бинт ранената си ръка.

Чу леко подсвирване откъм дърветата. Погледна натам и видя Питър да излиза от тъмнината.

— Съжалявам за това — каза Питър. — Един изскочи внезапно и стреля срещу мен.

— Закова ли го?

— О, да — отвърна Питър със задоволство. — Завинаги. — Той коленичи и обърна по гръб червенокосия, когото Смит уби. Бледосините очи на Питър се разшириха от почуда от вида на мъжа.

— Познаваш ли тоя тип? — попита Джон, наблюдавайки реакцията му.

Питър кимна. Погледна го с мрачно и тревожно изражение.

— Името му е Макрей — каза той тихо. — Когато го познавах, беше командос от САС. Имаше репутацията на човек, който създава ядове. Много добър в битките, но гадно копеле. Преди години прекали няколко пъти, преминавайки границата, и го изхвърлиха от взвода. Последното, което чух за него, бе, че работа като наемник в Африка и Азия, като предлага от време на време услуги на различни разузнавателни служби.

Питър се изправи и отиде да вдигне оръжието на Смит.

— Включително на МИ-6? — попита тихо Смит, докато поемаше оръжието си и се изправяше на крака.

Питър кимна с неохота.

— Понякога.

— Мислиш ли, че някои от вашите хора в Лондон може да са замесени в тази тайна операция на Пиърсън и Бърк? — попита Смит.

Питър сви рамене.

— За момента не знам какво да мисля, Джон. — Той вдигна очи, тъй като от другата страна на хълма се чуха нови изстрели. — Нашите приятели стават неспокойни. Всеки момеят ще тръгнат насам. Мисля, че е най-добре да се омитаме. Трябва да открием място, откъдето да си уредим безопасен транспорт.

Смит кимна. Имаше логика. Враговете им със сигурност бяха открили автомобилите им, с които пристигнаха от базата „Андрюс“. Ако направеха опит да се измъкнат със своите коли, щяха да се върнат в капана, от който току-що се измъкнаха.

Попипа превръзката на лявата си ръка, за да провери дали не се е напоила с кръв. Все още беше суха от външната страна. Обърна се към англичанина.

— Добре, води, Питър. Ще хвърлям по едно око назад.

Двамата мъже се отправиха на север, изчезвайки бързо в тъмнината, като се прикриваха зад дърветата и високите храсти, когато бе възможно. Зад тях стрелбата постепенно заглъхваше.

Тридесет и първа глава

Първият откос от автоматична стрелба пред къщата накара Кит Пиърсън да скочи като ужилена на крака. Измъквайки веднага служебния си пистолет, деветмилиметров „Смит и Уесън“, агентката на ФБР отиде до прозореца и надникна през цепката между завесите. Не виждаше нищо, само чуваше стрелбата, която кънтеше, разнасяна от ехото откъм ниските хълмове в полетата на Вирджиния. С учестен пулс, Кит се наведе. Каквото и да ставаше отвън, носеше белезите на битка.

— Нещо тревожно, Кит? — попита Хал Бърк с неприятна нотка в гласа.

Пиърсън го погледна през рамо. Очите й се разшириха. Офицерът от ЦРУ с квадратното чене държеше беретата си насочена срещу нея.

— Що за игра играеш, Хал? — попита тя, запазвайки самообладание и давайки си сметка, че пиян или не, той нямаше да пропусне от такова малко разстояние. Устата й пресъхна. Забеляза как по челото на Бърк избиха капчици пот. Мускулите около дясното му око трепкаха леко.

Това не е игра — отговори той. — Както много добре знаеш. Той махна с беретата. — А сега искам да оставиш оръжието си на пода. Внимателно… Много внимателно. А след това да си седнеш на мястото. Искам да виждам през всичкото време ръцете ти.

— Успокой се, Хал — каза тихо Пиърсън, като се опитваше да прикрие страха, осъзнавайки, че Бърк е изгубил ума си. — Не знам какво си мислиш, че съм направила, но ти обещавам…

— Прави каквото ти казвам, по дяволите — изръмжа офицерът от ЦРУ. Пръстът му се притисна бавно към спусъка. — Действай!

Смразена от страх, Пиърсън бавно падна на колене и пусна своя „Смит и Уесън“ на пода с приклада напред.

— Сега го ритни към мен, но нежно — заповяда Бърк.

Тя се подчини и плъзна внимателно пистолета по мръсния дървен под.

— Седни!

Ядосана на него и на себе си, че толкова се уплаши, Пиърсън отново се подчини, отпускайки се бавно на избелялото и разкривено кресло. Тя държеше ръцете си нагоре, с дланите навън, за да може той да вижда, че не е заплаха за него.

— Все още бих искала да знам какво си мислиш, че съм направила, Хал, и каква е тази стрелба.

Бърк повдигна скептично вежди.

— Защо се правиш на невинна, Кит? Късно е за това. Ти не си идиот. Нито пък аз. Наистина ли си въобразяваш, че можеш да доведеш хора от ФБР да наблюдават къщата ми без аз да разбера?

Тя поклати глава.

— Не знам за какво говориш. Никой не е идвал с мен, нито ме е проследил. Бях чиста през целия път до тук.

— Лъжите няма да ти помогнат — каза той студено. Дясното му око отново замига, тъй като мускулите се свиха и после се отпуснаха. — Всъщност това ме вбесява.

Телефонът на бюрото му звънна веднъж. Без да отмества погледай пистолета си от нея, Бърк се протегна и вдигна слушалката, преди да звънне втори път.

— Да — каза той напрегнато. Известно време слушаше, после поклати глава. — Не, при мен положението е под контрол. Може да идваш. Вратата е отключена — заяви Хали затвори.

— Кой беше? — попита тя.

Офицерът от ЦРУ се подсмихна.

— Някой, който много иска да се срещне с теб — отговори той.

Кит Пиърсън седеше притеснено на креслото, съжалявайки много, че пристигна лично при Бърк. Обмисляше набързо различни планове как да се измъкне от тази каша, но също толкова бързо ги отхвърляше, тъй като й се струваха неприложими и самоубийствени. Дочу как се отвори входната врата, а после се затвори.

Очите й се разшириха от ужас, когато в стаята влезе тихо много висок и широкоплещест мъж, движейки се с опасната грациозност на тигър. Невероятните му зелени очи блестяха на приглушената светлина от нощната лампа върху бюрото на Хал. За миг тя си помисли, че е същият човек, когото описваше полковник Смит в доклада си за бедствието в института „Телър“ — лидерът на „терористите“, извършили атаката. После отпъди тази мисъл. Беше невъзможно. За лидера на групата се знаеше, че е бил унищожен от нанофагите, изпуснати при бомбените взривове в лабораториите на института.

— Това е Търс — каза грубо Хал Бърк. — Той командва една от моите оперативни групи в ТОКСИН. Хората му охраняват отвън. Именно те засякоха твоите момчета, които душеха около къщата.

— Който и да е бил отвън, не е свързан с мен — повтори Пиърсън, напъвайки се гласът й да звучи убедително.

Във всеки наръчник на ФБР по психология на конспирацията се изтъкваше типичният и обсебващ страх от вътрешно предателство на хората, които са замесени. Като шефка на отдела за борба с тероризма в Бюрото тя често бе използвала този страх за ликвидиране на заподозрени терористични клетки, насъсквайки терористите един срещу друг като плъхове, заклещени в яма. Пиърсън прехапа долната си устна и усети соления вкус на кръвта си. Сега същите тия сили на параноята и подозренията бяха задействани срещу самата нея и заплашваха живота й.

— Няма смисъл да преиграваш, Кит — каза й безцеремонно Бърк. — Аз лично не вярвам на съвпадения, така че или си лъжкиня, или неудачница. А тази операция не може да си позволи нито едно от двете.

Едрият мъж на име Търс не каза нищо първоначално. Вместо това се протегна и вдигна от пода пистолета й.

Мушна го в един от джобовете на черното си яке и после се обърна към офицера от ЦРУ.

— Сега ми подайте вашето оръжие, господин Бърк — каза той спокойно. — Ако обичате.

Хал примигна от изненада.

— Какво?

— Дайте ми оръжието си — повтори Търс. После доближи до Бърк, извисявайки се над него като гигант. — Ще е… по-безопасно… за всички ни.

— Защо?

Зеленоокият мъж посочи с глава към полупразната бутилка „Джим Бийм“ върху бюрото.

— Защото сте пийнали повечко, отколкото е разумно, господин Бърк, и аз не се доверявам нито на преценките ви, нито на вашите рефлекси в този момент. Можете да кротувате. Моите хора са поели нещата в свои ръце.

В далечината проехтяха още изстрели, този път от по-далеч.

За части от секундата Бърк гледаше в пълно недоумение едрия мъжага. Очите му се присвиха гневно. Но после се подчини и подаде беретата на Търс с кисела физиономия.

Кит Пиърсън усети как от плещите й падна част от огромното напрежение. Тя издиша тежко. Какъвто и да беше, лидерът на оперативната група ТОКСИН със сигурност не бе глупак. Постъпи здравомислещо, като разоръжи веднага Бърк. Той също така можеше да й бъде от полза за разрешаването на тази странна взривоопасна ситуация. Тя се наведе напред.

— Вижте, нека се опитаме да изясним това недоразумение — каза тя спокойно. — Първо, никой от ФБР не е идвал с мен, а ако го е направил, е станало без мое знание и без разрешение…

— Тихо, госпожо Пиърсън — сопна й се грубо зеленоокият мъж. — Изобщо не ми пука как и защо са ви проследили. Вашите мотиви, компетентност или некадърност са без значение.

Кит Пиърсън се вторачи в него, съзнавайки изведнъж, че е в много по-голяма опасност, отколкото преди това.

Край Париж

Двата безпилотни летателни апарата се носеха на около деветстотин метра височина, а двигателите им бръмчаха тихичко. Отдолу гори, пътища и селища се появяваха и после изчезваха в утринната мъгла. Слънцето, което изгряваше на изток над дълбоките виещи се долини на Сена и Марна, беше като огромно кълбо червеникав пламък, което се очертаваше ясно на фона на разнасящата се сивкава мъгла.

Близо до Париж пейзажът започваше да се променя, като ставаше по-претрупан. Древните селища, заобиколени от гори и ферми, отстъпиха място на по-големи и по-модерни предградия, очертани от пресичащи се магистрали и железопътни линии. Отпред се появиха високи жилищни сгради, които стърчаха на неравни разстояния и образуваха огромна дъга около центъра на града.

Високо над двата самолета роботи се виждаха дълги бели паралелни линии — следите от ледени кристали в чистия и студен въздух, оставени от по-големите пътнически самолети. Безпилотните апарати доближаваха летателните маршрути от и към летищата „Бурже“ и „Шарл дьо Гол“. При миниатюрните им размери опасността да бъдат засечени от радарите бе нищожна, но онези, които ги направляваха, не искаха да поемат никакви рискове. Съгласно предварително програмираните данни двата шпионски самолета се снижиха на сто и петдесет метра и намалиха скоростта до сто и петдесет километра в час.

Помещение за експерименти на терен във вътрешността на Центъра

Помещението за опити в Центъра бе разположено във вътрешността на комплекса и обезопасено зад няколко заключени врати. До него имаха достъп само хора със специални пропуски. Вътре в затъмнената камера неколцина учени и лаборанти седяха пред огромни конзоли и непрекъснато наблюдаваха образите и данните, идващи от Париж — както от сензорите, монтирани на различни места, така и от борда на двата безпилотни летателни апарата. Непрекъснато постъпваха сведения за промените в посоката и скоростта на вятъра, влажността и налягането. Два огромни екрана показваха терена пред и под двата апарата. Цифри в долния десен ъгъл на всеки от дисплеите отчитаха данните в обхвата на обектите и от време на време пресвяткаха, когато програмата внимателно изчисляваше пренасочването на самолетите роботи към целта. Персоналът в контролното помещение бе на крака и наблюдаваше с растящо напрежение и вълнение как цифрите започната да се сменят с постоянно темпо, доближавайки все по-бързо нулевите параметри.

0,4 км, 0,3 км, 0,15 км… просветваха в червено цифрите върху двата екрана. Изведнъж програмата за насочване предаде кодиран радиосигнал чрез комуникационния сателит над Земята до безпилотните самолети, които се носеха в небето на север от Париж.

Курньов

Все повече и повече хора изпълваха мръсните и разбити улици в Курньов. Някои бързаха към метрото на път за работа. Повечето бяха жени с кошници и пазарски чанти — майки, съпруги и баби, тръгнали на пазар за ежедневната дажба храна. Имаше и цели семейства, запътили се към зелените площи и парковете на север от предградието. Неделната утрин бе една от редките възможности родителите да изведат децата си на въздух далеч от гъмжащите от престъпници и надраскани с графити улици и алеи, от препълнените с купчини смет пространства между жилищните сгради на „Сите де Катр Мил“, Крадците, бандитите, сводниците, пласьорите на наркотици и наркоманите още спяха, барикадирани в панелните си апартаменти, предоставени им от френската държава.

Двата безпилотни апарата, които сега летяха паралелно, отново се извисиха малко над триста километра. Все още движейки се със скорост сто и петдесет километра в час, те преминаха над широко авеню и навлязоха в пространството над Курньов. На борда на единия, а после и на другия контролните превключватели се завъртяха и двойката метални контейнери увиснаха под крилете. Със зловещо свистене те започнаха да изпразват невидимото си съдържание.

Стотици милиарди нанофаги от трети стадий надвиснаха като пелена над Курньов и се спуснаха бавно от небето като невидим облак на смъртта за предстоящата касапница. Неизброими количества закръжаха около хилядите неподозиращи нищо хора, които ги поемаха, без да забележат, вкарвайки ги в дробовете си с всяко вдишване. Десетки милиарди от микроскопичните фаги бяха засмукани от вентилационните системи на сградите и разпространени през шахтите до всеки апартамент на всеки етаж. След като фагите се намереха вътре в сградите, въздушните течения ги разпращаха във всяка стая и те попадаха у онези, които спяха или дремеха, опиянени от наркотици, или гледаха телевизия.

Повечето от фагите останаха инертни, запазвайки ограничената си енергия. Те се разпространяваха в кръвта и тъканите на онези, които бяха заразили, и изчакваха сигнала за активиране. Подобно на наномеханизмите от втория стадий, използвани пред института „Телър“, приблизително един на всеки сто хиляди беше контролиран фаг — по-голяма силиконова сфера, изпълнена с най-различни биометрични сензори. Техните енергийни заряди веднага се задействаха. Фагите тръгваха из тялото на реципиента, издирвайки следи от някое от десетките зададени предварително състояния, болести, алергии и синдроми. Още при първия положителен сигнал, уловен от някой сензор, се изстрелваше поток от молекули, които даваха заповед на по-малките фаги убийци да извършат разрушителната си мисия.

На няколко километра югозападно от Курньов шестчленният наблюдателен екип се бе разположил на таваните на постройка в центъра на парижкия район Маре. Късовълнови радиоантени бяха осеяли стръмния керемиден покрив над тях, долавяйки всяко късче информация, достигащо откъм сензорите и камерите, монтирани в района на нападение с нанофаги. От там данните се пренасяха в информационните банки на компютърната мрежа, където се съхраняваха и анализираха и препредаваха чрез кодирани сигнали до Центъра чрез сателитна връзка. За да се съхрани честотата на предавателите и да се опази оперативната сигурност, само най-важната информация се изпращаше в реално време.

Белокосият мъж на име Линден надничаше през рамото на един от хората си и наблюдаваше данните, прииждащи в машините. Линден внимаваше да не гледа прекалено много телевизионните монитори, които показваха кадри от улиците в „Сите де Катр Мил“. Нека учените се наслаждават на собствената си работа, мислеше си той мрачно. На него му предстояха други задачи. Вниманието му бе насочено към друг екран, който предаваше картина на двата безпилотни летателни апарата. Роботите бяха изминали вече своите орбити до Курньов и сега летяха на изток, следвайки приблизително линията на канала Орк.

Той включи микрофона на слушалките си на честотите на Нънс, който се намираше на мястото на изстрелването близо до Мо.

— Експериментът на терен три е в ход. Данните се събират навреме. Вашите безпилотни апарати следват програмирания курс и скорост. Експериментът приключва след около двадесет минути.

— Някакви признаци за засичане? — попита третият член на групата „Хораций“.

Линден погледна към Витор Абрантиш. Младият португалец бе натоварен да следи честотите на полицията, пожарната, бърза помощ и пътната полиция. Компютри, настроени да засичат ключови думи, му помагаха за тази задача.

— Нещо? — попита Линден.

Младият мъж поклати глава.

— Все още нищо. Парижките оператори на службите за спешна помощ получиха няколко обаждания от района, но още не могат да разберат какво става.

Линден кимна. Той и неговият екип бяха информирани за ефекта от нанофагите от трети стадий и знаеха, че първо се поразяват меките тъкани на устата и езика. Отново включи микрофона.

— Засега всичко е наред — уведоми той Нънс. — Властите още спят.

* * *

С кафяви очи, тъмнокестенява коса, все още стройна и красива, Нурия Бесегир стисна здраво петгодишната си дъщеричка Таса за ръката и задърпа момиченцето да пресекат улицата по-бързо. Тя знаеше, че дъщеря й е любопитна и лесно се разсейва. Таса бе в състояние да застане насред платното на пътя, привлечена например от някой графит върху околна сграда. Вярно, че не минаваха много коли в Курньов в този час, но и малкото шофьори въобще не спазваха правилата за движение и не им пукаше за безопасността на пешеходците. В този квартал на беззаконието, който французите наричаха Зоната, често се случваше някоя кола да прегази човек и след това да изчезне.

Друга причина, поради която Нурия се стремеше да се движат бързо, бе да не привлича вниманието на мъжете пешеходци, които се мотаеха из мръсните улици и сенчестите алеи. Преди шест месеца съпругът й се върна в родината си Алжир по „семейни дела“. И сега бе мъртъв, убит при сблъсъци между алжирските сили за сигурност и ислямските бунтовници, които често се надигаха срещу авторитарното правителство в страната. Тя научи за смъртта му преди няколко седмици и все още не знаеше коя от двете враждуващи помежду си фракции го е убила.

Така че Нурия Бесегир беше вдовица, а като вдовица, родена във Франция, имаше право на малка социална помощ от френското правителство. В очите на крадците, мошениците и бандитите, в чиито ръце бе „Сите де Катр Мил“, тази малка седмична помощ я правеше привлекателна стока. Всеки от тях с радост би й предложил „защита“ срещу възможността да ползва тялото и парите й.

Присви устни от отвращение при тази мисъл. Аллах само знаеше, че мъртвият й съпруг не беше стока, но въпреки това тя предпочиташе да умре, отколкото да бъде използвана и ограбвана от човешки паразити, които я ужасяваха. Затова Нурия се движеше бързо винаги когато бе извън малкия си апартамент, независимо къде отиваше. Освен това никога не вдигаше очи от земята, докато вървеше. Двете с дъщеря си носеха хиджаб — свободна дреха до земята, и имаха забрадки, от които личеше, че са почтени мюсюлманки.

— Мамо, виж — възкликна Таса, сочейки към синьото небе над тях. Малкото момиче беше развълнувано и запленено. — Огромна птица. Виж огромната птица, която лети над нас. Толкова е голяма! Дали е кондор? Или може би птицата от приказките? Как ли щеше да се зарадва татко, ако можеше да я види!

Притеснена, Нурия дръпна рязко дъщеря си. Последното нещо, от което се нуждаеха в този момент, бе да се набиват на очи. Тя продължи да върви бързо, като стискаше китката на Таса и я дърпаше към тротоара. Беше твърде късно.

Пиян мъж с набола брада и кожа с белези от акне изскочи от близката пресечка и препечи пътя им. Нурия смръщи нос от отровната смрад на долнопробен алкохол и немита плът. След като хвърли умоляващ поглед към клатушкащата се развалина, тя сведе очи и се опита да задмине мъжа.

Той се доближи още повече и я принуди да отстъпи назад. Пияният, чиито очи се бяха изцъклили, се закашля и плю, след което изохка и издаде дълбоко гърлено стенание, което приличаше повече на кучешко давене.

Отвратена, Нурия се намръщи и отстъпи още по-назад, дърпайки Таса. Заболя я от факта, че хубавата й дъщеричка бе свидетел на такава мръсотия, деградация и поквара. Как бе възможно този кретен да се напие толкова, че да не може да говори! Тя извърна очи от гледката, чудейки се какво да направи, за да се отърве от този смрадлив нахалник. Дали да не грабне Таса в ръце и бързо да пресече обратно улицата? Или това щеше да привлече още повече внимание?

— Мамо — прошепна дъщеря й. — Нещо ужасно се случва с този човек. Виж. Целият кърви.

Нурия погледна и видя с ужас, че Таса бе права. Пияният бе паднал пред нея върху ръцете и коленете си. По тротоара се стичаше кръв, която течеше от устата му и от ужасяващите рани, разпространяващи се по ръцете и краката му. Ленти плът се белеха от лицето му и падаха на земята, превръщайки се в кървава прозрачна слуз. Той отново изстена и затрепери от агонията, която съпровождаше разпадането на тялото му.

Сподавяйки собствените си писъци на ужас, Нурия се отдръпна от умиращия мъж, като закри с ръка очите на дъщеря си да я предпази от страшната гледка. Дочу зад себе си още викове на страдание и се обърна. Много, от мъжете, жените и децата на улицата бяха паднали на колене или се прививаха от агония — пищяха, стенеха, опипваха собствените си тела, обезумели от ужас. Десетки хора бяха засегнати. И докато се оглеждаше, все повече падаха, поразени от невидимата чума, връхлетяла квартала им.

В продължение на няколко безкрайни секунди Нурия само наблюдаваше адската сцена около себе си с растящ ужас, без да е в състояние да разбере мащабите на клането, което ставаше пред паникьосаните й очи. После грабна Таса в ръцете си и побягна към най-близката врата в отчаян опит да намери спасение.

Но беше твърде късно.

Нурия Бесегир усети първите парещи вълни на болка, която тръгваше от поразените бели дробове и се разпространяваше с всяко вдишване в останалата част на тялото й. Тя запищя от страх, после се олюля и падна, като напразно се мъчеше да предпази дъщеричката си. Опитваще се да я притисне плътно към себе си, но ръцете й бяха започнали да се разпадат, след като тъканта на кожата и мускулите се разтвори и се отдели от костите.

Сякаш нажежени ножове се забиваха в очите й. Зрението й се размаза и после изчезна. С последните останки от нерви върху красивото й само до преди миг лице тя усети как нещо мокро и меко изтече от очните й кухини. Отпусна се на тротоара, произнасяйки молитви за забрава, за смърт, която да сложи край на болката, раздираща всяка част от раздробяващото се тяло. Молеше се отчаяно за дъщеря си, надявайки се на безнадеждното, че малкото момиченце ще бъде пощадено от подобни страдания.

Но накрая, преди да настъпи мракът, осъзна, че молитвата й остана нечута.

— Мамо — чу тя Таса да скимти. — Мамо, боли… толкова боли…

Тридесет и втора глава

Полето на Вирджиния

Търс се облегна на тъмната стена в малкия кабинет на Бърк. Изглеждаше спокоен, почти отпуснат, но погледът — напрегнат и съсредоточен. Той продължаваше да държи беретата, която отне от офицера на ЦРУ. Деветмилиметровият пистолет изглеждаше малък в огромната му дясна ръка в ръкавица. Усмихна се студено, долавяйки нарастващото безпокойство у двамата американци, които седяха, без да мърдат, под зоркия му поглед. И Бърк, и Кит Пиърсън не бяха свикнали да се подчиняват на нечия чужда воля. Търс се забавляваше да върти на пръста си двамата старши разузнавачи.

Разгледа малкия старинен часовник върху бюрото на Бърк. И последните изстрели отвън замряха няколко минути преда това. Досега шпионите, които неговите хора преследваха, трябваше да са мъртви. Колкото и да бяха обучени, никоя двойка агенти от ФБР не можеше да се мери с неговия екип от бивши командоси.

В слушалката на главата му се чу глас.

— Тук е Укида. Имам да докладвам нещо от терена.

Търс се изправи, опитвайки се да прикрие изненадата си. Укида, бивш японски десантчик, бе един от петимата мъже, на които възложи да преследват нарушителите и да ги вкарат внимателно в подготвената засада в северния край на фермата на Бърк. Той очакваше да му докладват по-скоро от мястото на засадата.

— Казвай — подкани го Търс.

Изслуша разказа на Укида за пълния провал мълчаливо, без да издава гнева си. Четирима от мъжете бяха мъртви, включително Макрей, най-добрият му следотърсач. Засадата, която планираха, се бе пропукала откъм фланга. Това бе лошо, но още по-лоша бе новината, че оцелелите от екипа му бяха изгубили дирите на оттеглящите се американци. Това, че хората му бяха открили и повредили автомобилите на нарушителите, не го утешаваше много. Те вече се бяха свързали без съмнение със своя щаб и са докладвали за онова, което са чули. Вероятно са поискали и подкрепление.

— Да продължаваме ли? — попита Укида.

— Не — тросна се Тръс. — Влизайте в автомобилите и чакайте инструкциите ми.

Беше проявил прекалена самоувереност и екипът му плати висока цена. Шансовете в тая тъмница да открият американците, преди да им пратят подкрепление, бяха съвсем нищожни. А дори и в този слабо населен селски район стрелбата можеше да привлече внимание, което не бе препоръчително. Беше време да изчезват от това място, преди ФБР или друга организация да сформира кордон.

— Неприятности? — попита хладнокръвно Кит Пиърсън.

Тъмнокосата жена бе доловила гнева и колебанието в гласа му. Тя се изпъна в стола си.

— Малка засечка — излъга спокойно Търс, полагайки огромно усилие да контролира раздразнението и нетърпението си. Продължителните тренировки и физическото натоварване го бяха научили да не се поддава на слабост. Той й махна с беретата да се отпусне. — Успокойте се, госпожо Пиърсън. Всичко ще бъде изпълнено по план.

Вторият от групата „Хораций“ отново погледна часовника и пресметна наум шестчасовата разлика във времето между Вирджиния и Париж. Обаждането трябваше да дойде скоро, помисли си той. Но дали достатъчно скоро? Дали да не действа, без да получи конкретни заповеди? Той отпъди тази мисъл. Инструкциите бяха съвсем ясни.

Клетъчният му телефон звънна и той се обади.

— Да?

Гласът от другия край, леко деформиран от кодиращия софтуер и от множеството сателитни предаватели, заговори бавно и произнесе командата, която Търс очакваше да чуе.

— Експериментът на терен три започна. Може да продължиш по плана.

— Разбрано — каза Търс. — Затварям.

Усмихвайки се, той погледна към тъмнокосата агентка от ФБР в другия край на стаята.

— Надявам се, че ще приемете извинението ми предварително, госпожо Пиърсън.

Тя се намръщи, явно озадачена.

— Извинението ви? За какво?

Търс сви рамене.

— За това.

С плавно движение той повдигна пистолета, който отне от Бърк, и натисна спусъка два пъти. Първият изстрел я улучи в средата на челото. Вторият куршум мина точно през сърцето й. С лека въздишка тя се отпусна назад върху оплисканата с кръв облегалка на креслото. Мъртвите й сивкави очи се изцъклиха срещу него, изразявайки за вечни времена пълно недоумение.

— Мили боже. — Бърк стисна страничната облегалка на креслото. Ситни капчици от кръвта й изпръскаха лицето му. Той извърна ужасено поглед от мъртвата жена и се обърна към огромния мъж, който стърчеше над него. — Какви… по дяволите, ги вършиш?

— Изпълнявам заповеди — отговори простичко Търс.

— Никога не съм те карал да я убиеш! — изкрещя агентът на ЦРУ, после преглътна, потискайки повика да повърне.

— Така е, не си ме карал — съгласи се зеленоокият мъж. Той постави внимателно беретата на пода в краката му и измъкна от джоба си пистолета „Смит и Уесън“ на Кит Пиърсън. Отново се ухили. — Но в такъв случай не разбираш истинското положение, господин Бърк. Твоята така наречена операция ТОКСИН беше само камуфлаж за далеч по-мащабна операция. Ти не си господарят тук, а само слуга. Излишен слуга, уви.

Очите на Бърк се разшириха от ужас, осъзнавайки ситуацията. Той се заизвива на стола, борейки се отчаяно да се изправи на крака, да направи нещо, да се защити. Но не успя.

Търс стреля три пъти от упор в стомаха на офицера от ЦРУ. Всеки от деветмилиметровите куршуми направи по една огромна дупка на гърба му, разпръсквайки кръв и частици от кости, както и парченца от вътрешни органи върху въртящия се стол, бюрото и компютърния екран зад него.

Бърк се отпусна в стола. Пръстите му се бяха вкопчили в ужасните рани на корема му. Устата му се отваряше и затваряше като на риба на сухо.

С презрителна непринуденост Търс протегна крак, катурна въртящия се стол и умиращият агент се намери на твърдия дървен под. После вторият от групата „Хораций“ го прекрачи и подхвърли пистолета „Смит и Уесън“ в подгизналия от кръв скут на Кит Пиърсън.

Когато се обърна, видя, че Бърк лежи неподвижно, превит на две от агонията. Високият зеленоок мъж бръкна в джоба на якето си и извади малък пластмасов пакет с прикачен отгоре дигитален таймер. С отмерени и бавни движения той нагласи таймера на двадесет секунди, включи го и постави пакета върху бюрото, точно до компютъра на Бърк. Дигиталният часовников механизъм започна да отмерва времето. Доволен, той излезе навън и затвори входната врата след себе си.

След това се обърна. Пламъците вече се виждаха през полуспуснатите завеси на прозореца в кабинета. Те танцуваха и ставаха все по-големи, поглъщайки бързо мебелите, книгите, оборудването и труповете. Търс натисна копчето на мобилния си телефон на предварително въведен телефонен номер и зачака търпеливо за отговор.

— Докладвай — нареди същият спокоен глас, който чу преди това.

— Инструкциите ви са изпълнени — каза му Търс. — Американците ще открият само дим и пепел и улики за собственото им съучастие. Съгласно заповедта моят екип и аз потегляме веднага към Центъра.

На няколко хиляди километра по-далеч, седнал в хладна, затъмнена стая, мъжът, наричан Лазар, се усмихна.

— Много добре — каза той доволно.

После се обърна към мониторите, за да следи данните, изпращани от Париж.

Четвърта част

Тридесет и трета глава

Париж

Лидерът на наблюдателния екип Вилем Линден прехвърляше бързо кадър след кадър върху огромния монитор, разглеждайки телевизионните образи, предавани от сензорните прибори, закачени на уличните лампи из Курньов. Кадрите бяха почти идентични. Всеки показваше дълги участъци от тротоари и авенюта, покрити с малки тъжни наглед купчини дрехи, изцапани от слуз, и побелели кости. На снимките от няколко камери, разположени около периметъра на поразения район, се виждаха изпочупени полицейски коли, пожарни и линейки — повечето с работещи двигатели и все още включени сигнални лампи на покривите. Първите екипи за спешна помощ, които веднага отговориха на неистовите телефонни обаждания, попаднаха точно в облака от нанофаги и умряха заедно с онези, на които се притекоха на помощ.

Линден заговори в микрофона, докладвайки на далечния Център.

— По всичко изглежда, че няма оцелели сред хората навън.

— Това е отлична новина — заяви мъжът, наречен Лазар, а гласът му бе леко деформиран. — А самите нанофаги?

— Един момент — каза Линден. Той въведе серия от кодове чрез клавиатурата пред него. Телевизионните кадри изчезнаха от екрана и на тяхно място се появиха поредица от графики за всяко от монтираните сензорни устройства.

Във всички сиви кутии имаше въздушен колектор, в който се събираха проби от нанофагите, показателни за тяхното състояние. Докато белокосият мъж разглеждаше графиките, изведнъж линиите се изправиха. — Току-що се активираха саморазрушителните механизми — докладва той.

Сферичните полупроводникови обвивки на всеки нанофаг от трети стадий съдържаха саморазрушаващ се механизъм, който се задействаше в определено време и раздробяваше работното ядро — химическите заряди, които прекъсваха пептидните връзки. При детонирането си тези миниатюрни бомби изпускаха малко количество интензивна топлина. Инфрачервени детектори във въздушните колектори улавяха топлината.

Линден видя как линиите от всички графики спаднаха на нула.

— Саморазрушаването на нанофагите приключи — каза той.

— Добре — отвърна Лазар. — Продължете с последния етап на експеримент три.

— Разбрано — потвърди Линден. Той въведе нова поредица команди на клавиатурата. Светещи червени букви се появиха на екрана. — Зарядите активирани.

На разстояние няколко километра в северна и в източна посока запалителните заряди, прикачени към основата на сивите сензорни кутии, се взривиха. Ослепително бели пламъци изригнаха като фонтани високо във въздуха, след като пълнителите с бял фосфор на всеки заряд се подпалиха. За милисекунди температурата на пламъците достигна до пет хиляди градуса по Фаренхайт — изпепелявайки всеки от елементите на сензорните кутии, а стопеният метал и пластмаса се смесиха неизбежно със стопения метал и желязо на уличните лампи. След като пламъците и пушекът се разнесоха, не бяха останали никакви видими следи от уредите, камерите и комуникационната апаратура, монтирани, за да документират клането в Курньов.

Белият дом

Настоятелното писукане на телефона събуди президента Сам Кастила от неспокойния му, изпълнен с кошмари сън. Той се протегна за очилата, сложи си ги и видя, че е четири и половина сутринта. Небето над жилищната част на Белия дом беше все още тъмно, без никакви признаци за наближаващото зазоряване. Той грабна телефона.

— Кастила слуша.

— Съжалявам, че ви събудих, господин президент — каза Емили Пауъл-Хил. Неговата съветничка по въпросите на националната сигурност звучеше неспокойно и тъжно едновременно. — Но край Париж се случва нещо, за което трябва да знаете. По ефира вече вървят първите новини — Си Ен Ен, „Фокс“ и Би Би Си съобщават едни и същи факти.

Кастила се изправи и седна в леглото. Инстинктивно погледна извинително вляво заради ранното събуждане, преди да се сети, че жена му Каси бе заминала на поредната обиколка на добра воля, този път в Азия. Усета остър пристъп на самота, но веднага пропъди тъгата, която го връхлетя. Задълженията на президентския пост са неумолими, помисли си той. Невъзможно е да ги пренебрегнеш или да избягаш от тях. Просто трябва да служиш, за да оправдаеш доверието, което хората са ти гласували. Между другите неща това означаваше също да се примириш с периодичните отсъствия на жената, която обичаш.

Той натисна дистанционното на телевизора на един от няколкото конкуриращи се двадесет и четири часови кабелни новинарски канали. Върху екрана се появиха безлюдни улици на предградие до Париж. Кадрите се излъчваха от хеликоптер, кръжащ високо над мястото. Изведнъж образите се уголемиха и върху екрана се показаха стотици странни купчинки от стопена плът и кости, които някога са били човешки същества.

„… хиляди хора се смятат за умрели, макар че френското правителство категорично отказва да прави предположения за причината или мащабите на очевидното бедствие. Външни наблюдатели обаче изтъкват поразителните прилики между тукашните смъртни случаи и смъртните случаи, причинени от изтичането на нанофаги от Института за напреднали технологии «Телър» в Санта Фе, Ню Мексико, само преди няколко дни. Засега е невъзможно да се потвърдят подозренията им. Само на няколко отряда от гражданска защита, екипирани с противохимично защитно облекло, бе позволено да влязат в Курньов, за да проверят за оцелели и да потърсят отговори…“

Целият разтреперен, Кастила изключи телевизора.

— Мили боже — прошепна той. — Отново се случи.

— Така е, сър — отвърна тъжно Пауъл-Хил. — Страхувам се, че е точно така.

Все още с телефона в ръка, Кастила стана от леглото и си наметна халата над пижамата.

— Извикай всички тук, Емили — каза той, напрягайки се гласът му да звучи спокойно. — Възможно най-скоро целият Съвет за национална сигурност да се събере в Ситуационния салон.

Той изключи телефона и набра друг номер. Телефонът в другия край на линията звънна само веднъж.

— Тук е Клайн, господин президент.

— Спиш ли някога, Фред? — попита Кастила.

— Когато мога, Сам — отвърна шефът на Първи секретен отдел. — Което е много по-рядко, отколкото бих искал. Едно от неудобствата на професията, страхувам се, точно като при твоята работа.

— Видя ли новините?

— Да, видях ги — потвърди Клайн. Той се поколеба. — Между другото, тъкмо смятах да ти звънна.

— За този нов ужас в Париж ли? — попита президентът.

— Не съвсем — отвърна тихо другият мъж. — Макар че може и да има връзка, която все още не мога да проумея изцяло. — Той се изкашля. — Току-що получих много тревожен доклад от полковник Смит. Помниш ли какво каза Хидео Номура за увереността на своя баща, че ЦРУ води тайна война срещу Движението на Лазар?

— Да, спомням си — каза Кастила. — Първата му мисъл бе, че това е признак за влошаващото се психично здраве на Джинииро. И ние двамата с теб се съгласихме с него.

— Така е. За съжаление обаче трябва да ти кажа, че по всяка вероятност Джинииро Номура е имал право — каза Клайн с печална нотка в гласа. — И двамата сме сгрешили. Допуснали сме фатална грешка, Сам. Страхувам се, че висши служители от ЦРУ и ФБР, а вероятно и от други служби, наистина участват в незаконна кампания на саботажи, убийства и тероризъм, чиято цел е да бъде дискредитирано Движението на Лазар.

— Това е тежко обвинение, Фред — каза строго Кастила. — Много тежко обвинение. Веднага трябва да ми съобщиш фактите, които го потвърждават.

Ръководителят на изпълнителната власт слушаше мълчаливо, докато Клайн му разказваше за доказателствата, събрани от Джон Смит и Питър Хауел както в Ню Мексико, така и пред провинциалната къща на Хал Бърк във Вирджиния. — Къде са сега Смит и Хауел? — попита Кастила, след като шефът на Първи секретен отдел привърши.

— На път с автомобил към Вашингтон — отвърна Фред. — Те са успели да се измъкнат от наемниците, устроили им засада точно преди час. Изпратих им подкрепление и транспорт в мига, в който Джон се свърза с мен.

— Добре — каза Кастила. — Ами какво е станало с Бърк, Пиърсън и техните наемници? Трябва да ги арестуваме и да започнем да разплитаме тази каша.

— Имам лоши новини — отговори бавно Клайн. — Моят екип е подслушал честотите на местната полиция и противопожарната служба. В къщата на Бърк има пожар. В този миг пламъците са все още извън контрол. А местното шерифство не е успяло да разбере кои са били участниците в стрелбата, за която са съобщили съседи. Нито пък са открили някакви тела в полето пред къщата.

— Явно са избягали — осъзна Кастила.

— Някой бяга — съгласи се шефът на Първи секретен отдел. — Но кой и колко надалеч, остава да разберем.

— И докъде стига тази гнила история? — попита Кастила. — Чак до Дейвид Хансън ли? Дали моят директор на Централното разузнавателно управление не води тайна война под носа ми?

— Бих искал да ти отговоря, Сам — каза Клайн. — Но не мога. Нищо, до което Смит се е добрал до този момент, не доказва, че е замесен. — Той се поколеба. — Бих казал, че по мое мнение Бърк и Катрин Пиърсън не биха могли да организират сами операция като ТОКСИН. Най-малкото, защото е твърде скъпа. Колкото и малко факти да знаем, едно е сигурно, става дума за милиони долари. А никой от тях не е в състояние да източи тайни фондове в такъв размер.

— Тоя тип Бърк беше един от най-близките хора на Хансън, нали? — попита строго президентът. — По времето, когато ръководеше Оперативния отдел на ЦРУ?

— Да — призна Клайн. — Но аз не бих прибързвал със заключенията. Финансовият контрол над ЦРУ е много строг. Не виждам как някой от Управлението може да отклони толкова много федерални пари, без да остави следи с дължина поне километър. Да бърникаш из компютърната система е едно. Да се измъкнеш от ревизорите — съвсем друго.

— Да, може би парите са дошли от другаде — предположи Кастила. После се намръщи. — Ти нали чу какво друго е смятал Джинииро Номура — че корпорациите и други разузнавателни служби, освен ЦРУ преследват Движението на Лазар. Може да е бил прав.

— Възможно е — съгласи се Клайн. — Има и още едно парченце от пъзела, което трябва да открием. Прегледах набързо последните операции, в които е участвал Бърк. Една от тях смърди като гангренясал пръст. Преди да оглави групата, отговаряща за Движението на Лазар, Хал Бърк е ръководел екипа, издирващ Джинииро Номура.

— О, по дяволите — измърмори Кастила. — Възложи ли сме на лисицата да пази пилето, без дори да знаем…

— Страхувам се, че е така — каза тихо Клайн. — Но онова, което не мога да проумея, е връзката между освобождаването на нанофагите в Санта Фе и вероятно в Париж и тази операция ТОКСИН. Ако Бърк, Пиърсън и други се опитват да унищожат Движението на Лазар, защо ще организират кланета с такива мащаби, които само ще укрепят авторитета му? И откъде са се сдобили с подобни ултрамодерни нанотехнологични оръжия?

— Пълна загадка — съгласи се президентът. Той прокара пръстите на едната си ръка през рошавата си коса, опитвайки се да я приглади. — Това е една ужасна каша. А сега научавам, че не мога да разчитам дори на ЦРУ и ФБР да открият истината. По дяволите. Явно ще трябва да извия ръцете на Хансън, висшите му помощници и всички висши служители от Бюрото, преди да е изтекла информация за нелегална война срещу Движението. Защото това ще стане рано или късно. — Той въздъхна. — А когато се разчуе, бурята в Конгреса и в медиите ще направи скандала „Иран — контри“ да изглежда като буря в чаша вода.

— Все още разполагаш с Първи секретен отдел — напомни му Клайн.

— Знам това — отвърна Кастила. — И аз разчитам на теб и на хората ти, Фред. Трябва да се разчовъркате и да намерите отговорите, от които се нуждая.

— Ще се постараем, Сам — увери го другият мъж. — Ще направим всичко възможно.

Планината Чилтърн, Англия

Трафикът в ранното неделно утро беше слаб на магистрала М40, свързваща Лондон с Оксфорд. Сребристият ягуар на Оливър Лейдъм се носеше с висока скорост покрай зелени планини, малки селища с нормандски сивокаменни църкви, девствени зелени гори и обгърнати от мъгли долини. Но жилавият и с хлътнали бузи англичанин не обръщаше никакво внимание на природната красота. Шефът на отдела за наблюдение на Движението на Лазар в МИ-6 бе съсредоточил вниманието си върху новините, които бълваше радиото в колата му.

„Първоначалните съобщения от френското правителство, изглежда, потвърждават връзката между смъртните случаи в Курньов и онези пред американския изследователски институт в Ню Мексико — четеше водещият по Би Би Си със сериозен глас, какъвто обикновено се използваше за важни международни събития. — Говори се, че десетки хиляди жители от предградията на Париж бягат панически и са задръстили авенютата и шосетата, водещи извън града. Армейски части и сили за сигурност са разположени, за да държат под контрол евакуирането и да гарантират реда и спазването на законите…“

Лейдъм се протегна и изключи радиото, неприятно изненадан да узнае, че ръцете му треперят леко. Той тъкмо бе заспал във вилата си извън Оксфорд, когато му се обадиха от щаба на МИ-6. После се сблъска с поредица неудачи. Първо, не успя да се свърже с Хал Бърк, за да разбере какво става в Париж. Точно когато операцията ТОКСИН бе започнала да се разпаря по шевовете, американецът изчезна от полезрението му. После дойде ужасното разкритие, че неговият шеф сър Гарет Саутгейт е внедрил свой агент, Питър Хауел, в Движението на Лазар без знанието на Лейдъм. Това само по себе си бе достатъчно неприятно. А сега шефът на МИ-6 му задаваше неудобни въпроси за Иън Макрей и останалите, които Лейдъм наемаше понякога за различни мисии.

Англичанинът направи гримаса, обмисляйки възможностите. Колко знаеше Хауел? Какво бе докладвал на Саутгейт? Ако операцията ТОКСИН наистина се бе издънила, каква правдоподобна версия щеше да изложи, за да прикрие връзката си с Бърк?

Дълбоко замислен, Лейдъм натисна здраво педала на газта, за да изпревари тежък камион, който се клатушкаше пред него. Ягуарът форсира и се размина на косъм с колите от отсрещното движение. Шофьорът на камиона светна с фаровете, за да изрази раздразнението си, а после се наведе напред и натисна клаксона. Проглушителният звук прокънтя по цялата магистрала, а ехото го върна обратно откъм околните планини.

Лейдъм пренебрегна гневните жестове и се съсредоточи към това да стигне до Лондон колкото може по-бързо.

С малко късмет той можеше да се измъкне сух от кашата. Ако не, щеше да опита да сключи сделка — да продаде информация за ТОКСИН срещу обещание, че няма да го накажат.

Внезапно ягуарът изтрещя и се разклати от серия малки експлозии. Предната дясна гума гръмна и стана на парчета. Късове гума и метал се разхвърчаха и паднаха върху пътната настилка. Върху капака и предното стъкло се изсипа дъжд от искри. Колата сви рязко надясно.

Ругаейки високо, Лейдъм стисна здраво волана с двете си ръце и го завъртя бързо надясно в опит да поеме отново контрола. Никаква реакция. Същата серия малки експлозии, които спукаха гумата, бяха разрушили системата за управление. Той изкрещя неистово и продължи отчаяно да върти безполезния вече волан.

Изцяло неконтролируема, колата се стрелна напряко на магистралата с висока скорост, после се преобърна и се претърколи няколко пъти през настилката. След неколкостотин метра ягуарът най-после спря, но сега представляваше купчина изпочупен метал и смачкана пластмаса. По-малко от секунда по-късно друг експлозив избухна и запали резервоара с горивото, превръщайки автомобила в горяща гробница.

* * *

Камионът мина покрай горящите останки, без да спре. Той продължи по завиващата на югоизток магистрала М40 към Лондон и неговите пълни с народ улици. В кабината шофьорът, мъж на средна възраст със славянски черти, пусна дистанционното управление обратно в торбата в краката си. После се облегна назад доволен от резултата от свършената тази сутрин работа. Лазар също щеше да е доволен.

Тридесет и четвърта глава

Вашингтон, окръг Колумбия

Подполковник Джонатан Смит погледна надолу към „Кей Стрийт“ от прозореца на стаята си на осмия етаж в „Хилтън“. Зазоряваше се и първите лъчи на слънцето вече гонеха тъмнината от вашингтонските улици. Микробуси с вестници и камиони за доставки бучаха из празните авенюта, нарушавайки тишината на ранното неделно утро.

Някой почука на вратата. Той се отдалечи от прозореца и пресече стаята с няколко бързи крачки. Дискретен поглед през шпионката показа познатото бледо лице с дълъг нос на Фред Клайн.

— Радвам се да те видя, полковник — каза шефът на Първи секретен отдел веднага след като влезе вътре и вратата бе затворена и заключена.

Той огледа стаята и забеляза, че леглото не е използвано, а телевизорът е включен без звук на новинарски канал. На екрана вървяха кадри от военния и полицейски кордон, разположен около Курньов. Огромни тълпи французи се събираха зад барикадата, викаха и скандираха. Плакати и табели обвиняваха ле-з-америкен и техните „арм диаболик“ — сатанински оръжия — за бедствието, при което по последни данни беше отнет животът на поне двадесет хиляди жители на предградието.

Клайн повдигна едната си вежда.

— Все още си превъзбуден и не можеш да заспиш, а?

Смит се подсмихна.

— Ще спя в самолета, Фред.

— О? Да не би да планираш пътуване? — попита Клайн.

Смит сви рамене.

— Не е ли така?

Фред се ухили. Хвърли куфарчето си на леглото и седна в единия ъгъл.

— Всъщност си съвсем прав, Джон — призна той. — Искам да заминеш за Париж.

— Кога?

— В мига, в който те откарам на „Дълес“ — отговори Клайн. — Самолет на „Луфтханза“ излита за „Шарл дьо Гол“ към десет. Билетът и документите ти са в моето куфарче. — Той посочи към превръзката около лявата ръка на Смит.

— Тази рана от нож има ли опасност да ти създаде неприятности?

— Няма да е лошо да ми направят няколко шева и да взимам антибиотици за всеки случай.

— Ще го уредя — обеща Клайн и си погледна часовника. — Ще пратя лекар да те чака на летището преди полета. Дискретен е и ни е вършил услуги в миналото.

— Ами Питър Хауел? — попита Смит. — Може да разчитам на помощта му за мисията, която ще ми възложиш в Париж?

Клайн се намръщи.

— Хауел трябва сам да се добере до там — каза той категорично. — Не мога да рискувам да компрометирам Първи секретен отдел, като уреждам пътуване за неизвестен британски агент. Освен това трябва да поддържаш версията, че работиш за Пентагона.

— Убеди ме — каза Смит. — А прикритието ми за тази екскурзия?

— Никакво прикритие — отговори Клайн. — Ще пътуваш като доктор Джонатан Смит от американския Военен институт за изследване на инфекциозните болести. Уредил съм ти временна акредитация в посолството на САЩ в Париж. При тая растяща политическа истерия — той посочи с глава към телевизионния екран, който в момента показваше как демонстрантите палят американския флаг — френското правителство не може да си позволи да работи открито с американска разузнавателна служба или с американските военни. Властите обаче са готови да приемат медицински и други експерти като „наблюдатели“. Поне докато тези експерти си вършат работата максимално дискретно. Разбира се, ако попаднеш в беда, местните власти ще отрекат, че си поканен официално.

Смит изсумтя.

— Естествено. — Той се върна до прозореца, погледна надолу към все още празната улица. После се обърна. — Имаш ли конкретни поръчения за там или се предполага, че ще душа, за да разбера какво става?

— Ето нещо конкретно — каза тихичко Клайн. Той се протегна и измъкна жълт плик от куфарчето си. — Хвърли око на това.

Смит отвори плика. В него имаше два листа — копия от свръхсекретни телеграми от парижката станция на ЦРУ до Ленгли. И двете бяха изпратени през последните два часа. В първата се докладваше за поредица шокиращи наблюдения от екип, който следеше заподозрян терорист в Курньов. Смит усети как му настръхва косата, след като прочете описанието на „сензорните кутии“, инсталирани на уличните лампи в квартала. Втората телеграма информираше за постигнат напредък в издирването на номерата на автомобилите, шофирани от онези, които бяха замесени. Той погледна към Клайн с недоумение.

— Исусе! Тия сведения са съвсем пресни. Какво правят момчетата от Ленгли по въпроса?

— Нищо.

Смит се учуди.

— Нищо?

— ЦРУ — обясни търпеливо Клайн — е твърде зает в момента да разследва себе си за злоупотреби, убийства, пране на пари, саботаж и тероризъм. Същото се отнася и за ФБР.

— Заради Бърк и Пиърсън — осъзна Смит.

— Вероятно и други — съгласи се Клайн. — Има сведения, че поне един висш служител на МИ-6 също е замесен в ТОКСИН. Шефът на техния отдел за Движението на Лазар е бил убит при автомобилна злополука преди няколко часа… Злополука, която местната полиция вече определи като подозрителна. — Той погледна към върховете на пръстите си. — Трябва да те уведомя, че службата на шерифа е открила Хал Бърк и Кит Пиърсън.

— Те също са мъртви, предполагам — каза мрачно Смит.

Клайн кимна.

— Телата им са били намерени сред останките на изгорената къща на Бърк. Предварителните изследвания показват, че те са били застреляни, преди да избухне пожарът — Клайн подсмръкна. — Честно казано, намирам всичко това за прекалено удобно. Някой си играе мръсни игрички с нас.

— Важна клечка.

— Положението не е розово, Джон — съгласи се шефът на Първи секретен отдел. — Провалът на тази незаконна операция връзва ръцете на три от най-добрите разузнавателни служби в света — точно сега, когато техните умения и усилия са много необходими. — Той бръкна в джоба на сакото си за лулата и кутията с тютюн, забеляза табелката за забрана на пушенето, поставена на видно място върху вратата, и ги пъхна обратно с намусена физиономия. — Любопитно, не мислиш ли?

Смит подсвирна лекичко.

— Смяташ, че всичко това е нагласено, нали? От онези, които са отговорни за нападенията с нанофаги?

Клайн сви рамене.

— Може би. В противен случай трябва да има някакво гадно съвпадение.

— Аз не вярвам много-много на съвпадения — каза Смит.

— Нито пък аз. — Високият и строен шеф на Първи секретен отдел се изправи, — което означава, че се намираме пред много опасен враг, Джон. С огромни ресурси и безмилостен в желанието си да използва цялата сила, с която разполага. И още по-лошо — добави той, — враг, чиято идентичност ни е изцяло непозната. Което означава, че не разполагаме с начин да разберем целите му или да се защитим срещу него.

Смит кимна, чувствайки се като попарен от предупреждението на Клайн. Той отново се върна до прозореца и погледна тихите улици на столицата. Каква ли бе целта на двете нападения с нанофаги в Санта Фе и Париж? Без съмнение да бъдат избити десетки хиляди невинни хора, но имаше много по-лесни — и по-евтини — начини за постигане на масово убийство в подобни мащаби. Наномеханизмите, използвани на двете места, бяха плод на свръхмодерно биоинженерство и производствена технология. Тяхното създаване струваше десетки милиони, дори стотици милиони долари.

Той поклати глава. В нищо от онова, което се случваше, нямаше логика поне на пръв поглед. Терористични групи с толкова много пари биха намерили много по-лесен и безопасен начин да закупят ядрено или химическо, или от съществуващите биологични оръжия на световния черен пазар. Никой обикновен терорист не би могъл да има достъп до подобно високо усъвършенствано лабораторно оборудване и пространство, необходими за производството на нанофагите убийци.

Смит се изправи, осъзнавайки внезапно, че невидимият враг имаше по-дълбока и по-страшна цел, която следваше методично и с прецизност. Масовите убийства в Ню Мексико и Франция бяха само началото, помисли си той ужасено. Те даваха само предварителна представа за още по-сатанинските и разрушителни действия, които вероятно щяха да последват.

Тридесет и пета глава

Инсталация за производство на нанофаги

във вътрешността на Центъра

Безкрайни редици от числа и знаци, подавани чрез сателитна връзка от Париж, вървяха бавно върху огромен компютърен екран. В затъмненото помещение прииждащите числа и знаци се отразяваха зловещо в дебелите защитни очила на двамата молекулярни биолози. Тези мъже, главните създатели на програмата за разработка на нанофаги, анализираха всички новопристигащи данни.

— Ясно е, че разпространяването на нанофагите от въздуха е изключително ефективно — отбеляза старшият учен.

— Подсилените сензорни редици в контролните фаги също постигнаха оптимални резултати, а също и новата самоунищожаваща се система.

Неговият подчинен кимна. Във всяко отношение инженерните проблеми на по-стария модел нанофаги бяха решени. Техните механизми от трети стадий вече не се нуждаеха от конкретни биологични сигнали, за да се чувстват като у дома си в своите мишени. Само с един замах коефициентът на смъртност бе увеличен от около една трета от заразените на почти сто процента от всички, изложени на въздействието на облака нанофаги. Освен това подобрените химични заряди, съдържащи се под всяка обвивка, доказаха своята ефективност, като разложиха изцяло жертвите. Бледите, полирани фрагменти от кости, останали върху тротоарите в Курньов, нямаха нищо общо с подпухналите, полуизядени трупове в Кусаса или неприятната кървава слуз, осеяла терена пред института „Телър“.

— Препоръчвам да обявим оръжието за напълно готово и да пристъпим към цялостно производство — заяви уверено по-младият мъж. — Всички останали модификации в модела, които ще ни подскажат новите данни, можем да правим мимоходом.

— Съгласен съм — отговори главният учен. — Лазар ще е доволен.

Пред Центъра

Заобиколен от телохранители в цивилни дрехи, Джинииро Номура излезе на чист въздух за първи път от близо една година. За миг дребният възрастен японец се спря неподвижно на земята, мигайки, заслепен от слънчевата светлина. Хладен бриз откъм морето разроши бялата му коса.

— Заповядайте, сър — прошепна един от телохранителите учтиво и му подаде слънчеви очила. — Очакват ни. Първият от прототипите на „Танатос“ всеки момент ще пристигне.

Джинииро Номура кимна, взе очилата и си ги сложи.

Зад него масивната врата се затвори с бавно плъзгане, закривайки главния коридор към жилищните помещения в Центъра, контролния център, административните офиси и преди всичко към лабораторията за производство на нанофаги, скрита дълбоко в сърцевината на огромната сграда. Отвън и от въздуха комплексът приличаше на най-обикновен бетонен склад с метален покрив и не се отличаваше от хилядите други евтини складови помещения, каквито имаше по цялата земя. Сложните му системи от контейнери за химикали и тръби, херметични камери, концентрично разположени стерилни помещения, всяко от които с по-висока степен на защита, и сложни компютърни мрежи бяха напълно замаскирани от неугледната на външен вид сграда с ръждясваща под въздействието на атмосферните условия метална конструкция.

Придружен от телохранителите, Номура закрачи по пътека с настилка от чакъл към необичайно дълга асфалтирана писта, която се простираше от север на юг върху десетки километри. Огромни самолетни хангари и контейнери със самолетно гориво се виждаха от двете й страни заедно с няколко товарни и пътнически самолети. Висока метална ограда с намотана бодлива тел на върха опасваше летището и прилежащите постройки. Западният хоризонт представляваше спокойна гледка на прииждащи вълни, които се разбиваха и пенеха в брега. На изток равни зелени поля, изпъстрени със стада овце и крави, изкарани на паша, продължаваха с километри, преди да се издигнат към далечен връх, покрит с дървета.

Той спря до група инженери и учени в бели престилки, които наблюдаваха трескаво северния хоризонт.

— Скоро — каза един от тях, поглеждайки часовника си. Той се обърна, за да провери позицията на слънцето и присви очи, заслепен от светлината. — Соларната енергийна система на самолета функционира перфектно. В момента слънчевите панели са завършили цикъла си и са в положение на покой.

— Ето го! — възкликна развълнувано друг член на групата, сочейки на север.

Тънка тъмна линия, отначало едва доловима на фона на ясното синьо небе, се очерта изведнъж, след което започна да се уголемява, докато самолетът се снижаваше към пистата.

Джинииро Номура наблюдаваше съсредоточено как необикновеният летателен апарат, наречен „Танатос“ от създателите си, доближаваше. Беше огромен самолет без фюзелаж и опашка, но с единично крило, по-голямо от крилата на „Боинг“-747. Четиринадесет малки перки, заострени и от двете страни по цялата дължина на гигантското крило, се въртяха почти безшумно. Самолетът се носеше във въздуха с по-малко от четиридесет и пет километра в час. Докато апаратът се накланяше леко, изравнявайки се с пистата, шестдесетте хиляди соларни панела върху ефирно тънката горна повърхност заблестяха силно на слънцето.

Зад него самолетната стълба скърцаше меко върху настилката. Номура стоеше, без да мърда, и наблюдаваше как огромната машина продължава да се снижава, преди да кацне. За първи път си припомни чертежите и инженерните проекти, които някога бе разглеждал.

Конструиран по модел на първите апарати, използвани от НАСА, „Танатос“ представляваше свръхлек самолет, изработен от сложна сплав, поглъщаща радиовълните — въглеродни фибри, епоксиден графит, високотехнологични пластмаси и покритие от „Кевлар и Номекс“. Дори изцяло натоварен, той тежеше по-малко от един тон. Можеше да достига височина от тридесет хиляди метра и да стои във въздуха на собствена енергия в продължение на седмици и месеци, прелитайки над цели континенти и океани. Пет аеродинамични кутии под крилата носеха компютърните контролни системи, апаратурата за данни, резервоарите с гориво за нощните полети и приспособленията за закачване на цилиндрите със зловещото съдържание.

НАСА беше нарекла своя пробен прототип „Хелиос“ на древногръцкия бог на слънцето. Беше подходящо име за апарат, предназначен да се рее във висините, задвижван от слънчева енергия. Джинииро се намръщи. По същия начин „Танатос“, персонифицираният от гърците образ на смъртта, бе идеалното име за този летателен апарат, като се имаше предвид неговото предназначение.

— Красив ли е? — прозвуча до болка познат глас в ухото му. — Толкова голям. И същевременно деликатен… грациозен… ефирен като перце. Не може да не ти направи впечатление, че „Танатос“ е по-скоро като облак, носен от дъха на боговете, отколкото творение на човешкия животински вид.

Джинииро поклати глава.

— Така е. По свой начин този апарат е красив. — Обърна се с лице към мъжа, който стоеше зад него. — Но твоите зли намерения го загрозяват, както развалят всичко, до което се докоснеш… Лазаре.

— Ласкаеш ме, като ме наричал така… татко — отговори Хидео Номура с лека усмивка. — Всичко, което правя, е предназначено за постигане на нашите общи цели, споделени мечти.

Възрастният мъж поклати бързо глава.

— Нашите цели не са еднакви. Моите съмишленици и аз искахме да възстановим и да възродим Земята, да спасим този опустошен свят от опасностите, които крие безконтролният научен прогрес. Под наше ръководство Движението се бе посветило на живота, а не на смъртта.

— Но ти и приятелите ти допуснахте една фундаментална грешка, татко — каза спокойно Хидео. — Вие не разбрахте естеството на кризата, пред която е изправен светът. Науката и технологията не заплашват оцеляването на Земята. Те са само инструменти, средствата за постигане на необходимата цел. Инструменти за хора като мен, които притежават кураж и ясна визия как да се възползват от тях.

— Като оръжия за масови убийства! — кресна Джинииро. — При цялото благородство на думите ти не си нищо друго, освен убиец!

Хидео запази хладнокръвие.

— Ще направя онова, което трябва, татко. В сегашния си вид човешкият род е истинският враг, истинската заплаха за света, който ние двамата обичаме. — Той сви рамене. — Дълбоко в сърцето си знаеш, че съм прав. Представи си седем милиарда алчни, ненаситни, грабливи животни, които бродят из тази малка, крехка планета. Те са толкова опасни за Земята, колкото ракът за организма. Светът не може да издържи на подобно бреме. Затова подобно на мутиращ рак най-гнилата част от човечеството трябва да бъде унищожена, независимо колко болезнена и неприятна е тази задача…

— Чрез твоето сатанинско оръжие, нанофагите — прекъсна го гневно баща му.

Младият Номура кимна.

— Представи си „Танатос“ и десетки като него. Представи си ги как летят високо над земната повърхност — тихо и невидимо за радарите. От тях ще се изсипе нежен дъжд, малки капчици, които ще се спуснат незабелязано… поне докато не стане късно.

— Къде? — попита Джинииро, целият пребледнял.

Хидео се ухили.

— Отначало ли? „Танатос“ и товарът му ще се отправят направо към Америка, една бездушна, могъща и корумпирана страна. Тя трябва да бъде унищожена, за да направи място за новия световен ред. Европа, друг източник на материалистична зараза, ще я последва. После моите нанофаги ще прочистят Африка и Близкия изток, тези развъдници на терор, болести и глад, жестокост и религиозен фанатизъм. Китай, прекалено заслепен и обсебен от древното си могъщество, също трябва да бъде спрян.

— И колко хора ще умрат, преди да приключиш? — прошепна баща му.

Хидео сви рамене.

— Пет милиарда? Шест милиарда? — предположи той. — Кой може да каже точно. Но тези, които останат живи, скоро ще разберат стойността на подаръка, който са получили. Свят, чийто баланс ще бъде възстановен. Свят, чиито ресурси и инфраструктура са непокътнати, неразрушени от лудостта на войната или консуматорската алчност.

Известно време възрастният мъж гледаше с ужас своя син, който сега наричаше себе си Лазар.

— Срамувам се от теб — каза той накрая. — Ти си също срам за предците ни. — Обърна се към телохранителите. — Отведете ме обратно в килията — каза той тихо. — Призлява ми само от присъствието на това чудовище в човешки образ.

Хидео Номура кимна строго към двамата мъже с безизразни лица.

— Правете каквото ви казва старият глупак — нареди той, после се дръпна и застана мълчаливо, наблюдавайки как неговият баща се връща към пленничеството.

Очите му се присвиха. Както често в миналото, и този път Джинииро го разочарова — дори го предаде — с липсата на далновидност в мисленето и кураж. Дори и сега баща му бе твърде сляп да се възхити на постиженията на своя единствен син. А може би — помисли си Хидео — баща му бе твърде ревнив и коравосърдечен, за да изрече похвалата, която синът му заслужаваше?

А той заслужаваше похвала, нямаше две мнения по въпроса.

От години по-младият ръководител на „Номура Фарматек“ работеше почти денонощно, за да превърне мечтата си за по-чист, по-малко населен и по-мирен свят в реалност. Първо, внимателното планиране направи възможно изграждането и финансирането на тайната нанотехнологична лаборатория, без да привлече нежелателно внимание от акционерите или от някой друг. Никой от многобройните му конкуренти дори не подозираше, че Номура, привидно изоставайки в състезанието за практично приложение на нанотехнологията, в действителност бе месеци, а може би и години пред тях.

Последва сложната задача да подчини Движението на Лазар, да преобрази организацията бавно и неумолимо съобразно своята невидима воля. Лидерите на Движението, които му се противопоставиха, бяха отстранени или убити от някой от групата „Хораций“, триото убийци, чието създаване и обучение финансира лично. А най-хубавото бе, че всяка необяснима смърт въздействаше като допълнителен подтик за радикализация на онези, които оставаха живи.

Уреждането на мистериозното изчезване на собствения му баща, последния от деветимата основатели, беше почти като детска игра. След като постигна това, Хидео разполагаше с пълната свобода да поеме в свои ръце юздите на изплашеното Движение. Освен това включването на ЦРУ в издирването на Джинииро стана повод да влезе в контакт с Хал Бърк. Така всичко в целия план на Хидео си дойде на мястото.

Хидео се разсмя невъзмутимо, като се сети за лекотата, с която заблуди агента на ЦРУ, а чрез него и други от американските и британските разузнавателни служби, възползвайки се от техния страх от тероризма. Чрез информацията за Движението, с която ги захранваше, той манипулираше Бърк и неговите съучастници и ги накара да започнат своята глупава и незаконна война. От онзи ден нататък всички събития се подреждаха според собствената му воля.

Резултатите говореха сами за себе си. Хората по света бяха все по-уплашени и търсеха изкупителни жертви. Конкурентите му като „Харкорт Биосайънсис“ бяха безпомощни, погребани от лавината нови правителствени ограничения върху изследователската им дейност. Движението на Лазар ставаше по-силно и по-агресивно. Американските и британските шпионски служби в момента се чувстваха обезсилени от скандали и пагубни подозрения. Когато се изсипеше първият смъртоносен дъжд от нанофаги над Вашингтон, Ню Йорк, Чикаго и Лос Анджелис, щеше да е невъзможно за когото и да било да разкрие ужасната истина.

Хидео Номура се усмихна на себе си. В края на краищата, мислеше той, какъв по-добър начин да спечелиш една игра от този да играеш двойна игра?

Тридесет и шеста глава

Обръщение на Лазар

Новият дигитален видеозапис на Лазар, разпространен от Движението, повтори изцяло модела на неговото първо обръщение към света след касапницата в института „Телър“. Отделни части, които не можеха да се проследят, пристигнаха едновременно в телевизионните студия по целия свят, всяко с различен дигитално конструиран образ на Лазар, предназначен за конкретната аудитория.

— Не можем повече да крием причината — заяви тъжно Лазар. — Ужасите, на които станахме свидетели, показват, че човечеството е заплашено от ново оръжие — оръжие, рожба на жестока и неестествена наука. Човечеството е на кръстопът. Пътят, очертан от нашето Движение, води към свят на мир и спокойствие. Другият път, прокаран от алчни хора, обсебени от желание за власт и печалба, води към свят, съсипан от войни и геноцида, свят на касапници и катастрофа.

Лазар гледаше право в камерата.

— Трябва да изберем към коя от двете перспективи се стремим — продължи той. — Пагубните открития на нанотехнологията, генетичната намеса и клонирането трябва да бъдат изоставени или предотвратени, преди да ни унищожат. В тази връзка Движението призовава всички правителства, особено онези от така наречените цивилизовани страни на Запада и Съединените щати, незабавно да забранят проучванията, развитието и употребата на тези чудовищни и самоунищожителни технологии.

Лицето на Лазар придоби сурово изражение.

— Ако някое от правителствата не изпълни тези искания, ние ще поемем нещата в свои ръце. Трябва да действаме. Трябва да спасим себе си, семействата си, нашите раси и Земята, която обичаме. Това е битка за бъдещето на човечеството и няма време за отлагане, няма вече място за безразличие. В този конфликт онзи, който не е с нас, е против нас. Нека мъдрите се вслушат в това предупреждение.

Берлин

Хиляди демонстранти изпълниха най-големия булевард в Берлин „Унтер ден Линден“, като всяка минута броят им се увеличаваше. Стотици червено-зелени знамена на Движението на Лазар се вееха в предните редици на скандиращите тълпи, които се придвижваха на изток от Бранденбургската врата. Зад знамената стърчеше гора от плакати, лозунги и флагчета. Към Движението се присъединяваха привържениците на „зелените“ и на останалите големи природозащитни и антиглобалистки групи.

Скандиранията кънтяха мощно сред каменните фасади на масивните обществени сгради по широкото авеню: „НЕ НА НАНОТЕХНОЛОГИЯТА! СПРЕТЕ ЛУДОСТТА! ДА СЧУПИМ АМЕРИКАНСКАТА МАШИНА ЗА ВОЙНА!“

Екипът на Си Ен Ен, който отразяваше протеста, се оттегли върху стълбището на операта, елегантна сграда от деветнадесети век с масивна колонада отпред, за да си осигури по-добра видимост, а и да се скрие от гневните тълпи. Репортерката, стройна и красива брюнетка на трийсетина години, крещеше в микрофона, за да може да надвика неописуемата врява по улиците на германската столица.

— Тази демонстрация, както изглежда, е изненадала изцяло властите. Преди два часа малката група протестиращи, която се събра след излъченото видео обръщение на Лазар, се превърна в една от най-големите политически демонстрации след падането на Берлинската стена. Току-що научихме, че подобни масови митинги срещу нанотенологията и политиката на САЩ се провеждат и в други градове по света — в Рим, Мадрид, Токио, Кайро, Рио де Жанейро, Сан Франциско и много други.

Тя погледна към морето от знамена и плакати, което се изливаше край операта.

— Засега демонстрантите в Берлин са сравнително мирни, но властите се страхуват, че анархисти може да започнат всеки момент да чупят витрините на магазини и офиси на американски корпорации, които Движението на Лазар определя като част от машината за убиване. Ние оставаме тук и ще продължим да ви информираме за развитието на събитията.

Недалеч от Кейптаун, Южна Африка

На двадесет и пет километра южно от Кейптаун гъсти стълбове черен дим се носеха високо над комплекса за бизнес и технологии в Кейприкорн, обагряйки с тъмни петна червеникавото вечерно небе. Десетина някога лъскави сгради в района на индустриалния и научноизследователски комплекс горяха. Хиляди смутители на реда бяха наводнили околовръстния път около едно от централните езера, чупеха прозорци, обръщаха коли и палеха всичко, което им се изпречеше на пътя. Първоначално вилнеещата тълпа насочи гнева си към биотехнологични лаборатории, американска собственост, но постепенно изпадна в истерия и започна да руши представителствата на всякакви фирми, свързани с научния напредък, превръщайки в руини собственост и оборудване за десетки милиони долари.

Полицията, крайно недостатъчна и без никакво желание да се противопостави на шумната тълпа със смъртоносна сила, се бе оттеглила от Кейприкорн и охраняваше периметър доста далеч от комплекса с единствената надежда да не допусне разрушенията да обхванат и съседните предградия. Откъм научноизследователския комплекс започна да се издига още повече дим, след като усилващият се вятър разнесе пожара към повечето сгради.

Си Би Ес Нюз

Извънредна новина: „Тайната война на Америка“

Когато в Америка Телевизионните зрители включиха телевизорите, за да гледат своите любими игри или сапунени опери, установиха, че вместо тях големите телевизионни мрежи и кабелни канали излъчват нонстоп новинарски емисии, тъй като се надпреварваха да отразят първи случващото се по света.

След като насилието обхвана държави на пет континента, дори главният водещ, ветеран на Си Би Ес, не устоя на нарастващото напрежение.

„Дръжте се да не паднете, хора — каза той с южняшки провлечен говор, който се задълбочаваше с всяка изминала минута. — Защото тази лудост се разраства. Френската телевизия току-що пусна бомбата, че ЦРУ и ФБР с помощта на британците водели тайна кампания на убийства и саботажи срещу Движението на Лазар. Репортери от Париж твърдят, че имат доказателства, според които бивши командоси и разузнавачи на САЩ и Великобритания са виновни за смъртта на редица лидери и активисти на Движението на Лазар по целия свят, включително и в САЩ. Те твърдят също, че подобни нападения не може да не са били заповядани от най-високо място в САЩ и Великобритания.“

Водещият погледна право в камерата със сериозно изражение на лицето:

„Репортерите, които търсят коментар от Вашингтон и Лондон, получават по един кралски ритник. От президента и премиера надолу всички отказват да изрекат и една дума по същество пред медиите. Никой не знае дали се дължи на обичайното нежелание да се коментират разузнавателни операции и криминални разследвания, или на факта, че щом има дим, трябва да има и огън. Но едно е ясно. Разгневените хора по целия свят, които палят американски знамена и рушат американска собственост, няма да чакат, за да се разбере как стоят нещата.“

Ситуационният салон в Белия дом

— Да се разберем, господин Хансън. Не искам да слушам повече увъртания или бюрократични врели-некипели. Искам да знам истината, и то веднага! — викна президентът Сам Кастила. Той изгледа ядосано необичайно мълчаливия директор на ЦРУ в другия край на дългата маса.

Обикновено издокаран и свеж и при най-тежки обстоятелства, Дейвид Хансън сега изглеждаше като развалина. Имаше дълбоки сенки под очите, а костюмът му бе намачкан така, сякаш беше спал с него. Държеше в дясната си ръка писалка, която въртеше из пръстите си.

— Казах ви всичко, което знам, господин президент — заяви той внимателно. — Ровим дълбоко из нашите файлове, но засега не откриваме нищо, което да има дори далечна връзка с така наречената операция ТОКСИН. Ако Хал Бърк е бил замесен в нещо незаконно, аз съм сигурен, че е действал на своя глава — без позволение или помощ от когото и да било в ЦРУ.

Емили Пауъл-Хил се наклони напред от стола си.

— Да не мислиш хората за глупаци, Дейвид? — попита с горчивина съветничката по въпросите на националната сигурност. — Да не си въобразяваш, че някой би повярвал, че Бърк и Пиърсън са участвали в тайна операция за милиони долари със собствени средства — с личните си спестявания от държавните заплати?

— Разбирам, че е трудно! — тросна се Хансън от безсилие. — Но моите хора и аз работим здраво и бързаме колкото е възможно. Точно в този момент моят персонал преглежда архивите за всяка операция, в която е участвал Бърк, и търси нещо подозрително. Освен това проверяваме всеки агент и аналитик в отдела на Бърк за Движението на Лазар. Ако някой друг от ЦРУ е замесен, ще го пипнем, но това изисква време. — Той се намръщи. — Изпратил съм заповеди до всяка станция на ЦРУ по целия свят за прекратяване на всички операции, свързани с Движението на Лазар. Вече трябва да са изтеглени всички наблюдателни екипи от офис сградите и представителствата на Движението на Лазар.

— Това не е достатъчно — каза му Пауъл-Хил. — Тази история ни съсипва както вътре в страната, така и в чужбина.

Около заседателната маса в Ситуационния салон всички кимнаха мрачно. Появявайки се веднага след новината за касапницата с нанофаги в Курньов, съобщенията в печата за незаконна тайна операция против Движението на Лазар бяха замислени да съвпаднат по време и да причинят максимална вреда върху доверието в Америка по целия свят. Новината бе хвърлена на световната сцена като клечка кибрит в помещение, където изтича газ. А Движението веднага се възползва от последвалата експлозия на гняв и възмущение. И ако първоначално тя изглеждаше като неприятно нарушаване на обществения ред в очите на повечето правителства и представители на бизнеса, постепенно се превърна в решаваща сила в световната политика. Все повече страни подкрепяха исканията на Движението на Лазар за незабавна забрана на нанотехнологичните изследвания.

— Сега всеки откачен, който настоява, че ние изпробваме нов вид оръжие за масово изтребление, базирано на нанотехнологиите, се ползва с огромното уважение на международните медии — Би Би Си, другите европейски мрежи, „Ал Джазира“ и всички останали — продължи съветничката по въпросите на националната сигурност. — Французите вече отзоваха посланика си за така наречените консултации. Много други правителства ще ги последват моментално. Колкото по-дълго се проточва всичко това, толкова по-голяма вреда ще понесем по отношение на съюзите ни и нашите способности да влияем на събитията.

Кастила кимна в съгласие. Телефонното обаждане от френския президент бе изпълнено с грозни обвинения и едва прикрита ненавист.

— Изправени сме пред почти същите неприятности и на Капитолийския хълм — намеси се Чарлс Аурей, шефът на президентския екип, и въздъхна. — На практика всички конгресмени и сенатори, които пищяха да притиснем Движението на Лазар, се обърнаха на сто и осемдесет градуса. Сега се готвят да създадат комисия за разследване като на скандала „Уотъргейт“. Някои дори започват да говорят за процедура на импийчмънт. И традиционните ни поддръжници са се снижили, изчаквайки да видят какво ще стане и откъде ще задухат политическите ветрове.

Кастила направи гримаса. Твърде много от жените и мъжете в Конгреса бяха политически опортюнисти по навик, по склонност или от опит. Когато някой президент беше популярен, те се тълпяха около него, за да попаднат под светлините на прожекторите. Но при първия признак за неприятности или слабост бързаха да се присъединят към глутницата, която искаше главата му.

Белият дом

Естел Пайк, дългогодишната главна секретарка на президента, отвори вратата на Овалния кабинет.

— Господин Клайн е тук, сър — каза тя шепнешком. — Няма уговорен час, но настоява, че ще го приемете веднага.

Кастила се обърна от прозореца, където стоеше. Лицето му бе набръчкано и уморено. Той сякаш се бе състарил с десет години през последните двадесет и четири часа.

— Тук е, защото аз го повиках, Естел. Покани го, ако обичаш.

Тя изсумтя неодобрително, но се подчини.

Клайн мина покрай нея, като измърмори „благодаря“, което остана незабелязано. Изчака, докато вратата се затвори зад гърба му. После се подсмихна.

— Май че госпожа Пайк не ме харесва много, Сам.

Президентът се насили да се усмихне.

— За Естел не може да се каже, че е точно сърдечен и любезен човек, Фред. Всеки, който наруши дневния й график, получава същото отношение. Нищо лично.

— Успокоих се — отговори шеговито Клайн. После погледна в очите своя стар приятел. — От болезненото ти изражение разбирам, че заседанието на Съвета за национална сигурност не е минало добре?

Кастила изпуфтя.

— Това е почти като да попиташ госпожа Линкълн дали й е харесала пиесата, след като убиха съпруга й в театъра.

— Толкова лошо?

Президентът кимна кисело.

— Да. — Той посочи на Клайн да се настани на едно от двете кресла пред огромната маса, която му служеше за писалище. — Шефовете на ЦРУ, ФБР, СНС и други служби са заети да не допуснат да бъдат обвинени за скандалната операция ТОКСИН. Никой не знае докъде в йерархията е стигнала конспирацията и на кого може да вярва. Всички се оглеждат и ослушват, изчаквайки да разберат кой ще пострада.

Клайн кимна мълчаливо. Думите на президента не го изненадаха особено. Дори в най-добрите времена подмолните войни в американската разузнавателна общност бяха факт. Техните непрестанни вражди и междуособни конфликти бяха до голяма степен причината, поради която Кастила го помоли да създаде Първи секретен отдел. Сега при разразилия се огромен скандал, свързан с най-големите разузнавателни служби в страната и в чужбина, напрежението щеше да расте още повече. При тези обстоятелства никой, който трепереше за кариерата си, нямаше да рискува да си подаде навън главата.

— Полковник Смит тръгна ли за Париж? — попита най-накрая Кастила, нарушавайки тишината.

— Да, на път е — отговори Клайн. — Очаквам да пристигне късно през нощта наше време.

— И ти честно вярваш, че Смит има шанс да разбере пред какво сме изправени?

— Шанс? — повтори Клайн. Той се поколеба. — Така мисля. — После се намръщи. — Или поне се надявам.

— Той е най-добрият ти човек, нали? — попита Кастила.

Този път Клайн не се поколеба.

— За тази мисия ли? Да, абсолютно. Джон Смит е най-подходящият за работата.

Президентът поклати глава ядосано.

— Не е ли странно?

— Странно?

— Седя си тук — обясни Кастила, — главнокомандващ съм на най-мощните въоръжени сили в историята на човечеството. Хората в САЩ очакват от мен да използвам тази мощ, за да гарантирам тяхната сигурност. Но аз не мога. Не и в момента поне. — Широките му рамене увиснаха. — Всички бомбардировачи, ракети и войници в света не значат нищо, ако не им посоча мишената. А това е единственото, което не мога да направя.

Клайн изгледа приятеля си. Той никога не бе изпитал и следа от завист заради привилегиите на поста му. Сега изпитваше огромно съчувствие към уморения и тъжен човек пред него.

— Първи секретен отдел ще изпълни своя дълг — обеща той. — Ние ще открием мишената.

— Надявам се на Господа да си прав — каза тъжно Кастила. — Защото времето върви и възможностите пред нас намаляват.

Тридесет и седма глава

Понеделник, 18 октомври

Париж

Джон Смит погледна през прозореца на таксито, черен мерцедес, който се движеше бързо на юг от международното летище „Шарл дьо Гол“ към спящия град. Оставаха няколко часа до зазоряване и само лампите от двете страни на магистралата А1 осветяваха слабо предградията около френската столица. Самата магистрала бе почти празна, което позволяваше на таксиджията, нисък парижанин с кисела физиономия и кървясали очи, да форсира мерцедеса къде с разрешена, къде с по-голяма от разрешената скорост.

Движейки се с повече от сто и двадесет километра в час, те минаха край няколко квартала без осветление, където към небето танцуваха огнени пламъци, оцветявайки в червено и оранжево нощта. Няколко мизерни жилищни блока горяха, хвърляйки призрачна светлина над околните сгради. Близо до тези райони кълба от бодлива тел и набързо издигнати бетонни бариери блокираха всякакъв достъп откъм магистралата и към нея. Всеки пропускателен пункт се охраняваше от полицаи и войници в пълно бойно снаряжение. Бронирани коли с гранатомети за сълзотворен газ и картечници, бронетранспортьори и дори пет десеттонни бойни танкове „Льоклерк“ бяха разположени на стратегически места по шосето.

— Араби! — изсумтя с омраза шофьорът на таксито и изгаси цигарата си в препълнения пепелник. После сви тесните си рамене. — Бунтуват се заради случилото се в Курньов. Подпалват собствените си домове и магазини — както обикновено. Аман!

Той млъкна, за да запали друга цигара без филтър с двете си ръце, използвайки коленете да направлява тежкия германски автомобил.

— Те са идиоти. На никой не му пука какво става в тия гнезда на плъхове. Но само да си подадат крака навън и пф… — Той прекара ръка през гърлото си. — Ще заговорят картечниците.

Смит слушаше мълчаливо. За никого не беше тайна, че пренаселените и престъпни крайни жилищни квартали извън Париж бяха построени така, че да бъдат отцепени бързо в случай на сериозни бунтове.

Мерцедесът отби от магистралата А1 към булевард „Периферии“, сви на юг и после на изток покрай лабиринта от алеи, улици, авенюта и булеварди на града. Все още плюейки по тъпотията на правителството, което го караше да плаща данъци заради благоденствието на бандитите, крадците и „арабите“, шофьорът на таксито се отклони от околовръстния път при Порт дьо Винсен. Таксито продължи на запад, заобикаляйки площад „Насион“; форсира по улица „Фобор-Севг Антоан“, прелетя около Площада на Бастилията и после се шмугна дълбоко към еднопосочните улици на квартала „Маре“ в Трети район.

Някога блато, тази част на Париж бе една от малкото, непокътнати по време на грандиозното рушене и реконструкции през деветнадесети век, извършени от барон Осман по заповед на император Наполеон Трети. Много от сградите датираха от Средновековието. Западнал и порутен в средата на двадесети век, кварталът „Маре“ сега преживяваше възраждане. Той бе един от най-популярните жилищни, туристически и търговски райони на Париж. Елегантни каменни къщи, музеи и библиотеки се издигаха до барове, антикварни магазини и модни салони за дрехи.

С последен замах на пожълтелите си от тютюна ръце шофьорът спря таксито пред главния вход на „Отел де Шевалие“, луксозен хотел само на една пряка от стария елегантен площад „Вогези“.

— Пристигнахме, мосю. За рекордно време при това — обяви той. После се ухили кисело. — Трябва да благодарим на размирниците, а? Защото ченгетата сега са прекалено заети, за да глобяват честни хора като мен.

— Вероятно е така — съгласи се Смит, като тайно се радваше, че пристигна цял.

Той пъхна няколко банкноти евро на таксиджията, грабна малката си пътна чанта и ръчния багаж, който носеше по време на полета от летище „Дълес“, и изскочи на тротоара. Мерцедесът отпраши в мига, в който се затвори вратата, и изчезна в нощта.

Смит постоя за миг неподвижно, за да се наслади отново на тъмнината и спокойствието на празната улица. Неотдавна бе валяло и хладният нощен въздух миришеше на чисто и свежо. Поизпъна крака, схванати по време на дългия полет в тясната седалка, а после пое дълбоко дъх на няколко пъти, за да изчисти дробовете си от тютюневия дим в таксито. Почувства се по-добре и по-свеж. Метна чантата си на рамо и влезе в хотела. Над входа и на рецепцията лампите светеха. Регистраторът, уведомен предварително от летището за неговото пристигане, го посрещна любезно.

— Добре дошли в Париж, доктор Смит — поздрави го чиновникът приветливо на чист, говорим английски. — Дълго ли ще останете при нас?

— Няколко дни вероятно — отговори внимателно Джон. — Можете ли да ме настаните за толкова време?

Дежурният регистратор, спретнато облечен мъж на средна възраст въпреки ранния час, въздъхна.

— При други обстоятелства нямаше да е възможно. Но сега, уви, неприятностите в Курньов накараха много от гостите да си тръгнат преждевременно, а други да отменят резервациите си. Така че няма проблеми.

Смит се разписа в регистъра, като провери по навик имената над неговото за нещо подозрително. Не забеляза нищо обезпокоително. Имаше съвсем малко гости, повечето от европейски страни или от самата Франция. И почти всички, както изглеждаше, пътуваха като него сами. Повечето бяха тук или по работа, или учени, които се ровеха в историческите архиви и музеите. Двойките, дошли в Париж на романтично пътуване, явно първи бяха напуснали града след атаката с нанофагите и последвалите бунтове.

Регистраторът извади малка квадратна картонена кутия и я постави върху бюрото.

— Още нещо, този пакет дойде за вас по куриер преди час. — Той погледна надписа. От „Маклин Медикъл Груп“ в Торонто, Канада. Предполагам, че сте го очаквали?

Смит кимна, усмихвайки се вътрешно. На Фред Клайн винаги може да се разчита, помисли си той с благодарност. „Маклин Медикъл Груп“ бе една от многото подставени компании, които Първи секретен отдел използваше за тайни доставки до агентите си по целия свят.

След като се качи в малката, но стилно обзаведена стая, Смит отвори пакета и откри вътре твърда пластмасова кутия с чисто нов деветмилиметров „Зиг Зауер“, патрони и резервни пълнители. В отделна опаковка имаше кожен кобур за под мишницата.

Смит седна на удобното двойно легло, разглоби пистолета, внимателно почисти всяка част и после го сглоби. Доволен, той зареди пълнителя и мушна зиг зауера в кожения кобур. Отиде до прозореца, който гледаше към малкия двор зад хотела. Над керемидените покриви на старите сгради от другата страна небето от изток бе започнало леко да сивее. Някои от прозорците вече светеха. Градът полека-лека се събуждаше.

Натисна копчето на мобилния телефон с номера на Клайн и му докладва, че е пристигнал без никакви проблеми в Париж.

— Нещо ново? — попита той.

— Тук няма нищо — отвърна шефът на Първи секретен отдел. — Но като че ли хората на ЦРУ в Париж са хванали дирите на автомобила, забелязан в Курньов, на адрес близо до мястото, където си в момента.

Смит долови известна несигурност в гласа на Клайн.

— Като че ли? — повтори той изненадан.

— Бяха много сдържани — обясни Фред. — В последната шифрограма от Париж агентите съобщават, че са постигнали известен успех, но са пропуснали да назоват конкретното място.

Смит се намръщи.

— Странно.

— Да — съгласи се Клайн. — Доста странно. И аз нямам задоволително обяснение за пропуска.

— Ленгли не ги ли притиска да бъдат по-конкретни?

Клайн изсумтя.

— Шефът на ЦРУ и останалите началства са твърде заети със спешни проверки, за да обърнат внимание на агентите си на терен.

— Тогава кое те кара да мислиш, че мястото е в района на „Маре“? — попита Джон.

— Защото са си определили първоначално среща на площад „Вогези“ — обясни Клайн.

Смит кимна на себе си, разбирайки логиката на своя шеф. Мястото на срещата за един таен наблюдателен екип, който действа във вътрешността на града, обикновено се определяше на удобно разстояние пеша от целта. Обикновено се подбираше достатъчно оживено място, за да се прикрият срещите между агентите, на които те си разменят информация или си предават нови заповеди. Площад „Вогези“, построен през 1605 г., бе най-старият в Париж и идеален за подобна цел. Оживените ресторанти, кафенетата и магазините от двете му страни предоставяха великолепно прикритие.

— Има логика — съгласи се той. — Но си даваш сметка, че това не ми е от голяма полза, нали? Те може да са душили около всяка от стотиците сгради в района.

— Това е проблемът — съгласи се Клайн. — Затова ще се наложи да влезеш във връзка с екипа на ЦРУ.

Смит повдигна вежди от изненада.

— О? И как предлагаш да го направя? — попита той. — Да обикалям напред-назад из площада и да нося в ръка голяма покана за среща?

— Всъщност се очертава нещо такова — каза Клайн иронично.

С растящо изумление Смит изслуша идеята на Фред. След като приключиха разговора, той прекъсна линията и набра друг номер.

— Привет от Париж, рум сървис — дочу плътен и звучен английски глас. — Отлично обслужване. Оправяне на леглата. Изпълнение на всяко разумно желание.

— Да не мислиш да си сменяш професията, Питър? — попита Смит ухилен.

Питър Хауел се изкиска.

— Съвсем не. Само като страничен доход към мизерната ми пенсия. — После гласът му стана сериозен. — Предполагам, че имаш новини.

— Така е — потвърди Смит. — Къде си?

— В малък чаровен пансион на левия бряг — отвърна Питър. — Недалеч от булевард „Сен Жермен“. Пристигнах преди няма и пет минути. Тъй че си уцелил момента да ми звъннеш.

— Как си с екипировката?

— Никакви проблеми — увери го англичанинът. — Звъннах на стар приятел на път от летището.

Смит кимна на себе си. Питър Хауел явно имаше благонадеждни контакти из цяла Европа — стари приятели и бойни другари, които му осигуряваха оръжие, друга техника и помощ, без да задават въпроси.

— Добре, къде и кога ще се срещнем? — попита тихо Питър. — И с каква цел?

Смит го осведоми, преразказвайки му информацията, която получи от Клайн, като му каза, че е получил сведенията от един „приятел“. След като приключи, усети неприкритото учудване в гласа на Питър.

— Странен е светът, Джон — каза Питър накрая. — И дяволски малък.

— Без съмнение — съгласи се Смит, усмихвайки се.

После усмивката му изчезна, след като си помисли за терора, пред който бе изправен този малък взаимо-обвързан свят, ако той и англичанинът опрат о камък. Някъде навън онези, които бяха измислили нанофагите, със сигурност замисляха още по-смъртоносно нападение с новото си оръжие. И ако не успееха да ги открият и спрат, скоро много повече невинни хора щяха да умрат, изядени живи от поредния облак от невидимите механизми убийци.

Тридесет и осма глава

Париж

Есенният бриз шумолеше в листата на кестените, които растяха покрай площад „Вогези“. Когато вятърът се усилваше, и най-малкият порив разпиляваше водните струи на бликащите фонтани. Ситните капчици хвърчаха встрани, падаха върху асфалта и блестяха като утринна роса върху зелена трева.

Вятърът танцуваше и се извиваше покрай потъмнелите от времето сивкаво–розови каменни фасади на покритите галерии, аркадите, които опасваха площада.

В северозападния ъгъл на площада върху плетените маси в бирарията „Ма Буржон“ платнените покривки, притиснати от гарафи с вода, се издуваха като платна на кораб.

Джон Смит седеше сам на масата към ръба на аркадата, отпуснат удобно върху червения кожен стол. Той хвърляше по едно око отвъд заграждението, което отделяше бирарията от площада, като обръщаше специално внимание на хората, които вървяха по пешеходните пътеки и подхвърляха мързеливо трохи на гълъбите.

— Кафето ви, мосю — каза кисел глас.

Смит вдигна очи.

Един от келнерите, сериозен и начумерен по-възрастен от него мъж, с папийонка и черна престилка, които бяха отличителен белег в „Ма Буржон“, сложи чашата с кафе на масата.

Смит кимна учтиво.

— Мерси — каза той и подхвърли няколко евро.

Роптаейки наум, келнерът прибра парите в джоба си, обърна се и закрачи към друга маса, заета от двама бизнесмени, които уговаряха сделка на ранен обяд. Смит подуши апетитния мирис, който се носеше от блюдата, препълнени с наденички от Божоле и пържени картофи. Устата му се напълни. Доста време мина, откакто закуси в „Отел де Шевалие“, а от двете чаши силно кафе, които изпи, му пристърга стомахът.

За миг си помисли да извика келнера и да си поръча нещо за ядене, но се отказа. Според Клайн тук бе мястото за срещи на наблюдателния екип на ЦРУ. С малко късмет можеше и да не му се наложи да виси тук дълго.

Смит се облегна на стола и продължи да гледа хората, които се движеха из площада и покрай околните сгради. Дори в късната утрин площад „Вогези“ беше препълнен с ученици и учители от близкото училище, които бяха в междучасие, млади майки, които разхождаха бебетата си в колички, хленчещи малки деца, които си играеха на пясъчната площадка в сянката на конна статуя на Луи Тринадесети. Възрастни мъже стояха на малки групи и обсъждаха всичко под слънцето — от политиката до шанса да спечелят от следващата държавна лотария, цепейки въздуха с енергични жестове, докато излагаха мненията си.

Преди Френската революция, когато носел името Кралският площад, това красиво открито пространство е било сцена на безчет дуели. Върху всеки квадратен сантиметър, където сега жителите на Париж се наслаждаваха на есенното слънце и разхождаха кучетата си, кавалери и млади аристократи се бяха дуелирали със саби или пистолети и проливали кръвта си, за да докажат своята смелост или да защитят честта си. Сега беше модно този тип двубои да бъдат определяни като белези на една жестока и кръвожадна епоха, но Смит не бе сигурен дали това е справедливо. А как бъдещите историци щяха да характеризират така наречената модерна епоха, след като имаше хора, готови да избиват невинни човешки същества където и когато можеха?

Неугледна пълна млада жена в черно сако до коленете и сини джинси мина близо до масата му. Тя забеляза, че я гледа, и се изчерви. Бързо отмина с приведена глава. Дали не беше връзката, която очакваше?

— Това място свободно ли е, мосю? — попита някой с дрезгав глас на човек, който десетилетия трябва да бе пушил по три-четири пакета цигари дневно.

Смит обърна глава и видя слабата като върлина фигура на възрастна парижанка, която го наблюдаваше. Онова, което се наби на очите му, беше безупречно сресалата сива коса, набраздено от бръчки лице, характерен гърбав нос и свиреп като на хищник поглед. Тя повдигна едната си оскубана вежда, явно раздразнена от мудната му реакция и глупост.

— Не говорите ли английски, мосю? Пардон. Шпрехен зи дойч?

Преди още да успее да реагира, тя се извърна и се скара на кучето си, дребен застарял като нея пудел, който се опитваше да изгризе един от празните столове.

— Чиба, Паскал! Остави стола на мира!

Явно доволна, че Смит е глух, ням или ненормален, възрастната жена се настани на масата срещу него, охкайки тихичко, докато свиваше ревматичните си кости. Той извърна поглед, чувствайки се неудобно.

— Защо, по дяволите, се правиш, че не ме забелязваш, Джон? — дочу той до болка познат и раздразнен глас. — И, моля те, не ми пробутвай истории от сорта, че си в Париж, за да разглеждаш забележителностите.

Смит се обърна към старата жена изненадан. Някъде зад гъстата сива коса, бръчките и отпуснатата кожа се криеше хубавото личице на русокосата агентка от ЦРУ Ранди Ръсел. Почувства как се изчервява. Ранди, сестрата на мъртвата му годеница, беше негова близка приятелка, човек, с когото вечеряха или изпиваха по някое питие заедно винаги когато се случеше да са по едно и също време във Вашингтон. Въпреки това и макар да знаеше, че присъствието му на мястото за срещи на нейния екип ще привлече вниманието й, тя успя да се промъкне незабелязано край него.

За да спечели малко време и да се съвземе от изненадата, той отпи от кафето. После й се ухили.

— Хубава маскировка, Ранди. Сега знам как ще изглеждаш след четиридесет или петдесет години. Малкото миризливо кученце също пасва идеално. Твое ли е? Или от атрибутите на ЦРУ?

— Паскал е на един приятел, колега в посолството — отвърна Ранди. После присви устни. — Това пуделче ми създава същите главоболия като теб, Джон. Или почти същите. Сега внимавай и отговаряй на въпросите ми.

Той кимна.

— Добре. Много е просто наистина. Тук съм заради докладите, които ти и твоите хора изпращате през последните четиридесет и осем часа в Щатите.

— И на това му викаш просто? — каза невярващо Ранди.

— Нашите доклади са строго секретни материали на ЦРУ.

— Вече не — отговори й Смит. — В Ленгли в момента е пълна каша заради тайната война срещу Движението на Лазар. Също във ФБР. Може би си чувала?

Агентката на ЦРУ му кимна.

— Да, чух. Лошите новини се разпространяват бързо. — Тя погледна навъсено към масата. — Тоя тъпанар Бърк ще лепне на Управлението най-голямото черно петно, което сме имали. — Погледът й се напрегна. — Но това не обяснява за кого работиш този път. — Тя замълча за миг многозначително. — Или за кого твърдиш, че работиш.

Вътрешно Смит изруга за това, че все още се налагаше да се пази в строга тайна съществуването на Първи секретен отдел. Както в случая с Питър Хауел, нейната обвързаност с друга разузнавателна служба означаваше за Смит да крие голяма част от работата си дори от най-близките си приятели, хората, на които знаеше, че може да повери живота си. Двамата с Ранди бяха работили заедно и преди — в Ирак и в Русия, тук, в Париж, а неотдавна и в Китай, но всеки път се затрудняваше да отговаря на въпросите й.

— Не е голяма тайна, Ранди — излъга Смит. Почувства се отвратително, че трябва да я заблуждава, но се опита да го прикрие. — Знаеш, че съм вършил в миналото някои услуги за военното разузнаване. Е, Пентагонът ме нае за тази мисия. Някой разработва нанотехнологично оръжие и на Съвета на началник-щабовете не му се нрави.

— А защо точно ти? — настоя тя.

Смит я погледна право в очите.

— Защото работех в института „Телър“ — отговори той спокойно. — Така че знам какво може да направи това оръжие с хората. Видях го с очите си.

Изражението на Ранди поомекна.

— Сигурно е било ужасно, Джон.

Той кимна, опитвайки се да избегне спомена за ужаса, който все още го връхлиташе в сънищата му.

— Така е. — Той погледна през масата. — Но предполагам, че тук, в Курньов, е било още по-страшно.

— Измряха много повече хора и никой не оцеля — съгласи се Ранди. — Според онова, което пишеше по вестниците, клетите хора са преживели нечовешка мъка.

— Тогава би трябвало да разбереш защо искам да узная повече за онези хора, които са монтирали някакви сензорни устройства в нощта преди нападението — каза й Смит.

— Смяташ, че двете неща са свързани?

Той повдигна вежди.

— А ти не мислиш ли така?

Ранди кимна с неохота.

— Да, и аз мисля така. — Тя въздъхна. — Успяхме да проследим повечето от автомобилите, използвани от тия типове. — Ранди прочете следващия въпрос в очите му и побърза да отговори, преди той да го зададе. — Точно така, отгатна. Всички са свързани с един-единствен адрес тук, в Париж.

— Адрес, който старателно сте избегнали да споменете в шифрограмите — натърти Смит.

— По съвсем обяснима причина — тросна се Ранди. Тя направи гримаса. — Съжалявам, ако ти се струвам изнервена, Джон. Но не мога да вместя онова, което научавам, в някакви логични, нормални рамки и, честно казано, това ми лази по нервите.

— Е, може пък аз да успея да намеря отговорите на някои от аномалиите — предложи той.

За първи път Ранди реагира с лека усмивка.

— Вероятно. За шпионин аматьор се справяш доста добре и налучкваш отговорите — съгласи се тя. — Обикновено случайно, разбира се.

Смит се изкикоти.

— Разбира се.

Агентката на ЦРУ се облегна на стола си и започна да наблюдава с празен поглед хората, които минаваха покрай тях. Изведнъж се стегна и погледна невярващо.

— Исусе — измърмори тя. — Какво е това… да не би да съм си у дома?

Смит проследи погледа й и видя възрастен неугледен французин с таке и раздърпан пуловер да приближава към тях, докато си подсвиркваше, с ръце в износените си работнически панталони. Той ги погледна и се ухили. Беше Питър Хауел.

Загорелият от слънцето англичанин пресече улицата, която разделяше ресторанта от площада, доближи до тяхната маса и учтиво поздрави Ранди, сваляйки такето си.

— Радвам се да ви видя. Изглеждате много добре, мадам — измърмори той. Бледосините му очи проблеснаха весело. — А това сигурно е по-малкият ви син? Хубав здрав момък.

— Здрасти, Питър — каза Ранди безропотно. — Ти също си влязъл в армията, а?

— Американската армия? — попита Питър с престорен ужас. — Опазил ме Господ, не, скъпа. Нещо като неофициално сътрудничество между стари приятели и съюзници, както виждаш. Двамата с Джон се дотътрихме, за да разберем дали си готова да се присъединиш към малкия ни съюз.

— Страхотно. Толкова се радвам. — Тя поклати глава. — Добре, предавам се. Ще споделя информацията, но очаквам взаимност. Искам всичките ви карти на масата. Ясно ли е?

Англичанинът се усмихна нежно.

— Ясно като кристал. Как иначе. Всичко ще бъде разкрито, както се полага. Можеш да се довериш на чичо Питър.

— Без съмнение — изсумтя Ранди. — Още повече, че нямам голям избор, особено при сегашните обстоятелства.

Тя се изправи бавно, внимателно поддържайки впечатлението, че е възрастна жена над седемдесетте. Отвърза пудела, като го издърпа изпод масата, където той от няколко минути се опитваше да отхапе една от обувките на Смит. После отново проговори на носов френски с хрипкав глас.

— Хайде, Паскал. Трябва да тръгваме. Да не безпокоим повече тези господа.

После снижи гласа си, за да е сигурна, че само те ще чуят инструкциите й.

— Ето как ще играем. Пет минути след като си тръгна, се отправяте към номер шест — къщата на Виктор Юго. Ще се правите на туристи или литературни критици, или нещо такова. Бяло ауди с вдлъбнатина на дясната задна врата ще спре отпред. Влизате, без да вдигате много шум. Разбрано?

Джон и Питър кимнаха.

Все още цупейки се, Ранди се отдалечи, без да поглежда към тях. Тя се отправи към ъгъла на площад „Вогези“, оглеждайки се така, сякаш наистина бе олицетворение на парижка грандама, излязла на сутрешна разходка със своя пудел.

* * *

Десетина минути по-късно двамата мъже стояха пред къщата на Виктор Юго и разглеждаха с любопитство втория етаж, където великият писател беше написал „Клетниците“ и „Парижката света Богородица“ и бе прекарал шестнадесет години от дългия си живот.

— Интересен човек — отбеляза вглъбено Питър Хауел. — Имал изблици на лудост в края на живота си, знаеш ли? Някой веднъж го заварил как се опитва да прави резба върху мебел със зъби.

— Като Паскал — предположи Смит.

Питър го изгледа с изненада.

— Прочутият философ и математик?

— Не — отговори ухилено Смит. — Като кучето на Ранди.

— О, боже — отвърна Питър кисело. — Какво ли не научава човек в Париж. — Той погледна небрежно през рамото си. — О, нашата каляска ни чака.

Смит се обърна и видя бялото ауди с хлътналата задна врата, което тъкмо спираше до тротоара. Двамата с Питър се шмугнаха на задната седалка. Колата потегли веднага, заобиколи площад „Вогези“ и сви наляво по улица „Тюрен“. После седанът направи серия на пръв поглед случайни завои и навлезе дълбоко в лабиринта от еднопосочни улици, който представляваше кварталът „Маре“.

Джон наблюдаваше няколко секунди безизразното лице на шофьора, едър мъж с каскет.

— Здрасти, Макс — каза той накрая.

— Добро утро, полковник — отговори мъжът, хилейки се в огледалото за обратно виждане. — Радвам се да те видя отново.

Смит кимна. Двамата с Макс веднъж прекараха дълги часове заедно, преследвайки група арабски терористи от Париж до испанския бряг. Оперативният агент на ЦРУ не беше най-ярката звезда от небосклона на Управлението, но много го биваше на терен.

— Следят ли ни? — попита Смит, тъй като забеляза, че очите на Макс непрекъснато шареха наоколо, докато караше по парижките улици.

Макс поклати уверено глава.

— Не. Просто за всеки случай. Много внимаваме. Ранди нещо е нервна в момента.

— Ще ми кажеш ли защо?

Агентът на ЦРУ изсумтя.

— Съвсем скоро ще разбереш, полковник. — Той зави с аудито в тесен пасаж. От двете страни се извисяваха каменни сгради, които закриваха слънцето и небето. Той спря зад сиво рено пикап, блокирало почти цялата уличка. — Пристигнахме — каза агентът.

Смит и Питър се измъкнаха навън.

Задните врати на пикапа се отвориха, разкривайки вътрешността, натъпкана с телевизионно, аудио и компютърно оборудване. Ранди Ръсел, все още дегизирана като старица, седеше вътре заедно с някакъв мъж, когото Джон не позна. Пуделът Паскал не се виждаше.

Джон се качи в реното, последван от англичанина. Те затвориха след себе си вратите и застанаха неудобно прегърбени в тясното пространство.

— Радвам се, че успяхте да дойдете — каза Ранди. Пусна им лъчезарна усмивка и махна с ръка към апаратурата, наредена от двете страни. — Добре дошли в скромната ни обител, сърцето на нашия наблюдателен екип. Освен че разполагаме с наблюдатели, успяхме да монтираме и няколко скрити камери на ключови места из обекта.

Тя посочи с глава към мъжа, който седеше на стол пред компютърния екран и клавиатура.

— Да им покажем с какво разполагаме, Ханк. Покажи първо камера две. Сигурна съм, че нашите гости умират да разберат какво правим тук.

Нейният подчинен вкара серия от команди върху клавиатурата. Мониторът пред него светна моментално и върху екрана се появи ясна картина на сиво-синкав покрив. От него стърчаха антени от всякаква форма, вид и големина.

Смит подсвирна леко.

— Да — кимна сериозно Ранди. — Тия типове могат да изпращат и да получават всякакви сигнали, за които се сетите. Радио, късовълнови, лазерни пулсации, сателитни…

— Тогава какъв е проблемът? — попита Джон, все още озадачен. — Защо се мотаете, а не уведомите Ленгли за това чудо?

Ранди се усмихна злъчно. Тя се наведе и потупа по рамото оператора.

— Включи първа камера, Ханк. — После погледна към Смит и Питър. — Тук се намира входът към същата сграда. Гледайте внимателно.

Върху екрана се появи друга картина, на която се виждаше пететажна сграда. Гладката каменна фасада бе потъмняла и на места изронена от атмосферните условия. Високи тесни прозорци гледаха към улицата от всеки етаж, а на върха завършваха с капандури, което подсказваше, че се отварят откъм тавански помещения точно под покрива.

— Сега увеличи — нареди Ранди на своя помощник.

Образът постепенно се разшири, фокусирайки се върху малка месингова табела до входната врата. С дълбоко изрязани букви тя гласеше:

„УЛИЦА «ВИНИ» 18

ДВИЖЕНИЕ НА ЛАЗАР“

— По дяволите — измърмори Питър.

Ранди мрачно поклати глава.

— Точно така. Тази сграда се оказа парижката централа на Движението на Лазар.

Тридесет и девета глава

Час по-късно Джон Смит стоеше пред вратата на стаята си в „Отел де Шевалие“. Той клекна да провери знака, който бе поставил — тънък черен косъм, опънат между вратата и касата на около четиридесет сантиметра от покрития с пътека под. Беше там, недокоснат.

Доволен, че стаята му е чиста, той въведе Ранди и Питър вътре. Пикапът „Рено“ на наблюдателния екип на ЦРУ беше твърде неудобен за продължителна среща, а околните кафенета и ресторанти бяха претъпкани с хора и прекалено публични. Нуждаеха се от по-уединено място, за да се опитат да намерят решение на опасното положение, пред което неочаквано се изправиха. За момента „Отел де Шевалие“ бе най-подходящото място, почти като тайна квартира.

Вече без дегизировката, с къса руса коса и в черен гащеризон, Ранди неуморно обикаляше из стаята. С дългите си крака и стройна фигура с ръст около един и седемдесет и пет тя често бе смятана за балерина. Но в този момент никой, който я видеше, не би я объркал. Тя сновеше напред-назад като диво животно в клетка, търсещо как да се измъкне. Чувстваше се напълно отчаяна заради само предизвиканата парализа, обхванала ЦРУ — парализа, която я лишаваше от сериозна подкрепа или съвет, когато най-много се нуждаеше от тях. Съмненията й какво да прави след потресаващото разкритие на нейния екип я караха да се чувства неловко дори в присъствието на нейните стари приятели и съюзници.

Ранди хвърли скептичен поглед към луксозната мебелировка и декорация и погледна през рамо към Смит.

— Не е зле за човек на издръжката на армията, Джон.

— Ползата от твоите данъци — отвърна той ухилен.

— Типичен янки — каза Питър с тих кикот. — Скъпоплатен, свръхразглезен и свръхзадоволен.

— Ласкателствата няма да ви помогнат — каза им Смит сериозно. Той се отпусна в най-близкото кресло и погледна към двамата си приятели. — Вижте, трябва да спрем да шикалкавим и да поговорим сериозно какво да предприемем по-нататък.

Ранди и Питър се обърнаха с лице към него.

— Добре, признавам, че ситуацията е малко трудна — каза бавно Питър и се настани на един от прекалено натруфените фотьойли.

Ранди се вторачи в загорялата фигура на англичанина невярващо.

— Малко трудна? — повтори думите му. — Защо не го кажеш направо, Питър? Положението е ужасно и ти го знаеш.

— „Ужасно“ е твърде силна дума, Ранди — намеси се Смит с пресилена усмивка.

— От моята гледна точка не е точно такова — тросна се тя. После заклати глава смутено, като все още продължаваше да се разхожда нервно из стаята между двамата мъже. — Добре, първо вие, двамата герои, заминавате да докажете, че някой от нашите хора води мръсна и незаконна война срещу Движението на Лазар. Което хвърля всички, включително президента и премиера, в паника, нали така? Те, естествено, започват да си врат носовете в разузнавателните служби и ни удрят с незабавни заповеди за спиране на всякакви тайни операции, свързани с Движението на Лазар. Да не говорим за разследванията в Конгреса, които като нищо може да продължат месеци, дори години.

Двамата мъже кимнаха.

Ранди се намръщи.

— Да сме наясно, аз нямам нищо общо с тая работа. Всеки, който е замесен с Хал Бърк, Кит Пиърсън и другите, заслужава да бъде разпънат на кръст. С тъпи пирони. — Тя пое дълбоко дъх. — И сега, точно в този момент, когато се вдига такава врява, вие двамата искате да си затворим ушите… и какво? Може би да проникнем в сградата на Движението на Лазар, ама, разбира се, защо не! И то не в коя да е сграда, а в централата, която ръководи цялата дейност в Париж.

— Точно така — каза й спокойно Питър. — Как иначе предлагаш да разберем какво са си наумили да правят?

— Господи — промърмори Ранди и се извърна рязко към Смит. — И ти ли смяташ така?

Той кимна.

— Убеден съм, че някой извън службите е манипулирал Бърк и останалите. Използвал е тяхната тайна война като прикритие за нещо още по-лошо, нещо като онова, което се случи в института „Телър“ и тук, в Париж… Само че умножено стократно — заяви той тихо. — Бих искал да разбера кой и защо. Преди да е станало късно.

Ранди прехапа долната си устна напълно объркана. Тя прекоси стаята и се зазяпа през прозореца към малкия двор зад хотела.

— Движението на Лазар или не, но поне някои от хората, които работят на улица „Вини“ номер 18, са знаели за предстоящото нападение с нанофаги в Курньов — продължи Смит. Той се облегна на стола. — Затова са монтирали онези сензорни апарати, които сте видели. Затова искаха да убият всеки, който им се изпречи на пътя.

— Но Движението е против технологиите, особено нанотехнологиите — избухна тя, напълно объркана. — Защо привържениците на Движението на Лазар ще помагат на някого да извършва масови убийства, при това със средствата, срещу които се бори? Няма грам логика!

— Това може да означава, че онзи някой, както го нарече Джон, по-добре да му викаме господин Хикс за по-кратко, използва Движението като камуфлаж за истинските си намерения — намеси се Питър. — Смятаме, че той по подобен начин е използвал неколцина глупаци от ЦРУ, ФБР и, уви, МИ-6.

— Не надценяваш ли прекалено този господин Хикс? — озъби се Ранди. Обърна се с гръб към прозореца и застана с лице към тях и високо вдигната брадичка. — Прекалено много.

— Не мисля — каза Смит със сериозна физиономия. — Вече знаем, че Хикс, дали е един човек или група, разполага с огромни ресурси. Не можеш да изобретиш и да произведеш стотици милиарди нанофаги, без да имаш много пари. Поне сто милиона долара, а вероятно и много повече. Ако изразходваш една незначителна част от тия пари за подкупи, обзалагам се, че можеш да купиш лоялността на някои от вътрешните хора в Движението на Лазар.

Той се изправи изведнъж, тъй като вече не го свърташе на едно място. После се доближи до Ранди. Постави нежно ръка върху рамото й.

— Можеш ли да измислиш друг начин да съберем парченцата, които имаш? — попита Смит тихичко.

Агентката на ЦРУ постоя за миг мълчаливо. После бавно поклати глава и въздъхна. Цялата й енергия и раздразнение изчезнаха.

— Нито пък аз — добави Смит. — Затова ще се наложи да проникнем в сградата. Трябва да открием какво са записвали ония сензорни апарати в Курньов. И вероятно нещо още по-важно, какво е станало със събраната информация. — Той се намръщи. — Вашите техници досега не са успели да подслушат какво се говори вътре, нали?

Тя отново поклати неохотно глава, признавайки несполуката.

— Не. Мястото изглежда забележително обезопасено срещу подслушване. Дори прозорците са нагласени да вибрират леко, за да отбият лазерно наблюдение.

— Всички прозорци? — попита внимателно Питър.

Тя вдигна рамене.

— Не. Само на последния етаж и таванските.

— Хубаво, че са ни оставили знак — промърмори англичанинът, след което погледна към Джон.

Смит кимна.

— Да, много удобно.

Ранди погледна разтревожено към двамата мъже.

— Прекалено удобно дори — предположи тя. — Ами ако е капан?

— Трябва да поемем този риск — каза спокойно Питър. — Няма какво толкова да му мислим. — И преди тя да реагира, той си придаде подходящо сериозно изражение. — Съмнявам се, че е капан. Тогава трябва да приемем, че ония типове от Движението на Лазар умишлено са позволили на теб и хората ти да забележите как поставят малките сиви кутийки. И защо ще си създават грижи за неколцина стари войници?

— И за един първокласен оперативен агент на ЦРУ — каза тя след кратко колебание. После сведе скромно очи. — Това съм аз, разбира се.

Смит повдигна вежди.

— И ти ли смяташ да дойдеш?

Ранди въздъхна.

— Някой отговорен като мен трябва да държи под око две палави момчета като вас.

— Знаеш ли какво ще се случи с кариерата ти, ако ни хванат? — попита тихо Смит.

Тя му се усмихна накриво.

— О, стига, Джон — отговори Ранди, опитвайки се да звучи весело. — Ако ни пипнат вътре в сградата, знаеш, че спасяването на моята кариера ще е последна грижа.

След като вече взе решение, Ранди бързо извади купчина снимки на парижката централа на Движението на Лазар и ги разхвърля на пода. Снимките показваха старата каменна сграда от всеки ъгъл в различни часове на деня и нощта. Тя разгърна също подробна карта на централата на Движението спрямо околните сгради, улици и алеи.

Тримата коленичиха и заразглеждаха внимателно снимките и картата, опитвайки се да открият най-добрия начин да проникнат вътре, без да се изложат на опасността да ги хванат или на друга непосредствена опасност. След няколко минути Питър седна на пода. Той наблюдаваше Ранди и Джон с лека усмивка.

— Има само един реалистичен начин, страхувам се — каза той, повдигайки рамене. — Може да не е много оригинален, но ще свърши работа.

— Моля те, кажи ми, че не смяташ да влезеш през парадния вход и да изкачиш четирите или петте стълбища? — примоли се Ранди.

— О, не. Не е в моя стил. — Той побутна картата лекичко с един пръст, като посочи една от съседните жилищни сгради точно до „Вини“ 18. — Ако перифразираме „Хамлет“, има много повече пътища към една сграда, мило момиче, отколкото си сънувала.

Смит погледна картата по-отблизо и видя онова, което неговият приятел имаше наум. Присви устни.

— Ще ни трябва специална екипировка. Познаваш ли някой, който да ни я достави, Питър?

— Имам тук-там в Париж някое и друго парче — призна тихо Питър. — Останките от моя дълъг и съсипан живот в служба на Нейно величество. Сигурен съм, че и приятелите на госпожица Ръсел в парижката станция на ЦРУ могат да ни предоставят някои необходими неща. Ако ги помолим учтиво.

Мръщейки се, Ранди отново погледна картите и снимките. Очите й се разшириха.

— О, страхотно, нека отгатна — каза тя, въздъхвайки леко. — Смятате да използваме една от онези хватки против законите на гравитацията.

Питър я погледна, преструвайки се на шокиран.

— Да вървим против законите на гравитацията? — каза той, поклащайки уж невярващо глава. — Съвсем не. Всъщност ние ще се подчиним изцяло на императивите за гравитация — каза той с усмивка. — Всичко, което се извиси, трябва да падне, нали така?

Четиридесета глава

Вторник, 19 октомври

Минаваше полунощ, но все още по добре осветените парижки улици се движеха хора, които се прибираха у дома след вечеря и други забавления. Макар и доста встрани от оживените кафенета, бирарии и клубове на квартал „Маре“, улица „Вини“ също имаше своите пешеходци.

Един от тях, сбръчкана стара жена, навлечена дебело срещу нощния есенен студ, се тътреше с мъка нагоре по улицата. Високите й токчета кънтяха върху настилката. Тя стискаше здраво торбата си от плат под мишница, явно решена да защити своята собственост срещу крадци. Уморена и с болки в краката, тя поспря пред номер 18, за да си почине и да поеме дъх. Прозорците на последния етаж светеха под пресечения под ъгъл покрив на старата каменна сграда. На долните етажи осветлението беше загасено.

Дишайки тежко, старата жена се спря на съседната четириетажна жилищна сграда на номер 16. Тя се суетя доста дълго пред входа — първо ровейки в огромната торба, а после явно затруднена да напъха ключа. Най-после се справи. Ключалката щракна. С усилие тя отвори тежката врата и се заклатушка бавно към вътрешността.

На улицата отново се възцари тишина.

Няколко минути по-късно двама мъже, единият тъмнокос, а другият побелял, се появиха на улица „Вини“. И двамата бяха облечени в тъмни канадки и носеха през рамо пътни чанти. Вървяха един до друг, като си бъбреха на разговорен френски за времето, за несигурните полети със самолет в тия времена. За всеки, който ги погледнеше, те приличаха на хора, които се връщат от пътуване през уикенда.

Спряха пред сградата на номер 16. По-младият тъмнокос мъж отвори вратата и я задържа за своя по-възрастен спътник.

— След теб, Питър — каза той тихо и махна с ръка.

— Възрастта преди красотата, а? — промърмори другият мъж и се мушна в тесния и тъмен вход, след което любезно поздрави възрастната жена, която ги очакваше.

После и Джон Смит влезе в сградата, но преди това отлепи спокойно черната лента, с която „старицата“ беше затиснала резето на ключалката, за да не се затвори вратата. Той сви лентата на топче и я пъхна в джоба на канадката си, след което пусна вратата да се затвори.

— Добре си се справила с ключалката — похвали Смит навлечената дебело стара дама, която стоеше до Питър Хауел.

Ранди Ръсел му се ухили. Под маската от бръчки и провиснала кожа, която прибавяше около четиридесет години към истинската й възраст, очите й светеха, пълни с енергия и възбуда.

— Ами завърших с най-висок успех от всички в моя клас във Фермата — каза тя, имайки предвид тренировъчната база на ЦРУ близо до Уилямсбърг, щата Вирджиния. — Радвам се, че не съм си губила напразно времето там.

— Сега накъде? — попита Смит.

Тя посочи с глава към коридор, който излизаше от входното фоайе.

— От там — каза Ранди. — Централното стълбище води към последния етаж. На всеки етаж има площадки с входните врати за апартаментите.

— Някакво раздвижване сред обитателите?

Ранди поклати глава.

— Не. Вижда се светлина под няколко врати, но иначе е спокойно. И нека не вдигаме шум, момчета. Не ми се ще да прекарам следващите двадесет и четири часа, като отговарям на тъпи въпроси в най-близката префектура на полицията.

Начело с Ранди тримата се заизкачваха внимателно по стълбите — движеха се бавно покрай площадки, на които имаше велосипеди, детски колички и малки пазарски колички на две колела. На последния етаж се сблъскаха с още една заключена врата, която веднага поддаде на шперца на Ранди. Минаха през вратата и се озоваха на покривната площадка — градина от типа, който парижаните много обичаха — миниатюрен градски парк, оформен с лабиринт от керамични саксии с дървета джуджета, храсти и цветя. Намираха се в задната част на жилищната кооперация, отделена от улица „Вини“ с редица високи комини, изпоцапани със сажди, и гора от радио- и телевизионни антени.

На тази височина студеният есенен бриз донасяше приглушено шумовете на града — клаксони на автомобили, които се движеха по булевард „Бомарше“, пронизителния вой на мотопедите, които препускаха из тесните улички, смеха и музиката, които се носеха през отворената врата на нощен клуб някъде наблизо. Обилно осветените бели кубета на базиликата във византийски стил „Сакре Кьор“ блестяха на север високо над Монмартър.

Смит се придвижи внимателно до ръба на покрива и се надвеси над парапета от ковано желязо на орнаменти. В тъмнината ниско долу успя да различи само редица кофи за смет, които заемаха почти цялото платно на тясна уличка. Стената на другата стара жилищна сграда се издигаше вертикално от обратната страна на покривната градина. През капаците на прозорците и спуснатите завеси се процеждаше жълтата светлина от включени лампи. Той се върна няколко крачки назад и отиде при Питър и Ранди и скромното прикритие, което им осигуряваха градинските дръвчета и храсти.

Вдясно от тях се мержелееше потъналата в мрак парижка централа на Движението на Лазар. Двете сгради бяха близо една от друга, но тази на улица „Вини“ 18 беше един етаж по-висока. Шестметровата сляпа стена от камък ги делеше от стръмния покрив на тяхната цел.

— Добре — прошепна Питър и коленичи. Отвори един от двата сака и заизважда отвътре дрехи и екипировка. — Да се размърдаме.

С бързи движения в студената нощ тримата започнаха да се преобразяват от обикновени граждани в изцяло екипирани специални оперативни агенти. Ранди първоначално свали сивата перука, която скриваше истинската й руса коса. После обели маската от бръчки, която добавяше няколко десетилетия към външния й вид.

И тримата свалиха връхните си дрехи и останаха по черни джинси и поло. Шапки в тъмен цвят покриха косите им. Почерниха лицата и челата си с камуфлажна боя.

Обувките, с които ходеха по улиците, бяха сменени с алпинистки кубинки. Ръкавици от дебела кожа щяха да пазят кожата на ръцете им. Надянаха бронежилетки, а върху тях бойни жилетки, каквито използваха командосите от САС, препасаха колани с кобури за личното си оръжие — пистолет „Зиг Зауер“ за Смит, браунинг за Питър и деветмилиметрова берета за Ранди. Накрая се пребориха с екипировката за катерене с рапели и метнаха през рамо торби с навити на макари въжета. Преди да тръгнат, Питър им подаде по две цилиндрични метални кутии с големина на флакон с пяна за бръснене.

— Светло и шумозаглушителни гранати — обясни той. — Вършат чудна работа за хвърляне на противника в смут. Много са популярни като изненада на шумни партита, поне така съм чувал.

— Предполага се да вършим всичко това тайно — напомни му Ранди троснато. — Не да се впуснем в стрелба и да започнем Трета световна война.

— Така е — отвърна Питър. — Но по-добре да сме подсигурени, отколкото да съжаляваме, мисля аз. В края на краищата онези типове — той посочи с глава към сградата на Движението на Лазар — може да не ни се зарадват, ако ни хванат да надничаме.

Той пристъпи около Джон и Ранди, оглеждайки екипировката им, затегна поясите за катерене, провери различните такъми, за да се увери, че всичко е здраво. После търпеливо изчака, докато Смит направи същата проверка на неговата екипировка.

— А това е за онова нищо и никакво парче стена — обяви Питър, бръкна в торбата си и извади малък въздушен пистолет, зареден със стрела с шипове от титаний, прикачена към шпула с навито метално въже с найлоново покритие. С лек поклон той подаде пистолета на Ранди. — Ще ми окажете ли тази чест?

Ранди отстъпи няколко сантиметра. Тя протегна врат, за да огледа добре стената отпред, търсейки подходящо място за закрепване. Тясна цепнатина привлече погледа й. Прицели се внимателно, насочвайки дулото на пистолета натам. Натисна спусъка. Пистолетът изкашля тихо и малката титанова стреля излетя, размотавайки металното въже зад себе си. С тихичко дрънчене шиповете около малката стрела се забиха дълбоко в камъка и се закрепиха здраво.

Смит се протегна и натисна яко опънатото метално въже с найлоново покритие. То остана на място. Обърна се към другите.

— Готови ли сме?

Те кимнаха.

Един след друг те се плъзнаха по въжето до стената и стъпиха внимателно на стръмния покрив на сградата на улица „Вини“ 18.

Центърът на Лазар, Азорски острови

Седнал зад бюрото си от тиково дърво в личния си кабинет, Хидео Номура следеше компютърната симулация на първите полети с „Танатос“ с растящо удоволствие. Огромен екран показваше дигитална карта на Западното полукълбо. Икони показваха непрекъснато осъвременяваната позиция на всеки от самолетите „Танатос“, изпратени от неговата база тук, на Азорските острови, намираща се приблизително на две хиляди и петстотин мили от американското крайбрежие.

След като светещите точки прекосиха Атлантическия океан и навлязоха над континенталната част на САЩ, цели пояси от сушата на дигиталната карта започнаха да си променят цветовете — това бяха районите, атакувани от носените от вятъра облаци нанофаги от четвърти стадий, които неговите невидими за радарите самолети щяха да пуснат. Различните цветове показваха предполагаемия процент на жертвите за всяко преминаване. В яркочервено бяха оцветени районите, където изтреблението щеше да е стопроцентово за всички в очертаната зона.

Докато Номура наблюдаваше, Ню Йорк, Вашингтон, Филаделфия и Бостън и прилежащите райони към тях станаха яркочервени, а това означаваше, че повече от тридесет и пет милиона американски мъже, жени и деца щяха да измрат. Той кимна, усмихвайки се на себе си. Сами по себе си тези масови убийства бяха без значение, само предвкусване на необходимото клане, което възнамеряваше да предизвика. Те щяха да послужат за далеч по-мащабна цел. Мигновеното унищожаване на най-гъсто населените центрове на правителствената и икономическата мощ със сигурност щеше да вкара Съединените щати в криза — оцелелите лидери въобще нямаше да са в състояние да разберат източника на унищожителните атаки срещу безпомощната им нация.

Вътрешният телефон иззвъня, отклонявайки вниманието му.

С голяма неохота Номура отлепи очи от виртуалната слава, която се разкриваше пред него. Той натисна бутона на микрофона.

— Да? Кой е?

— Получихме всички необходими данни от парижката станция, Лазаре — информира го с въздържан, академичен тон неговият главен молекулярен биолог. — Въз основа на резултатите от експеримента на терен номер три не виждаме никаква необходимост засега да модифицираме модела.

— Отлична новина — каза Номура. Той погледна отново към симулацията. Зоните на поражение се разширяваха бързо към вътрешността, достигайки до централните земи на Америка. — И кога ще завърши производственият цикъл на първата партида от четвърти стадий?

— Приблизително след дванадесет часа — обеща внимателно ученият.

— Много добре. Дръжте ме в течение.

Номура изключи симулацията на атаката и включи друг екран — на него непрекъснато се осъвременяваха данните за хода на работата в хангарите с огромните самолети в двата края на самолетната писта. От онова, което видя, разбра, че монтажът на неговата ескадрила от самолети „Танатос“ върви по график. В мига, в който първите цилиндри с новосъздадени нанофаги излезеха от тайната лаборатория, той щеше да разполага с три напълно готови самолета да ги приемат.

Номура взе обезопасения сателитен телефон и натисна един от въведените номера.

Нънс, третият Хораций, веднага отговори.

— На твоите заповеди, Лазаре.

— Работата ти в Париж приключи — каза му Номура. — Връщай се в Центъра възможно най-бързо. Билетите и необходимите документи за теб и екипа ти ще ви чакат на гишето на „Ер Франс“ на летище „Орли“ — юг.

— Ами Линден и наблюдателният екип? — попита спокойно Нънс. — Какво ще разпоредиш за тях?

Номура сви рамене.

— Линден и останалите си свършиха работата. Но не виждам необходимост от техните услуги в бъдеще. Няма за какво. Разбираш какво имам предвид? — попита той студено.

— Разбирам — потвърди Нънс. — А оборудването на улица „Вини“ 18?

— Унищожи го — нареди Номура. Той се усмихна жестоко. — Да покажем на ужасения свят, че американски и британски шпиони продължават своята нелегална война срещу благородното Движение на Лазар.

Четиридесет и първа глава

Париж

Смит запълзя към високия остър връх на покрива на сградата на „Вини“ 18. Той използваше главно ръцете и лактите си да се издърпва нагоре, предпочитайки да избегне шума, който кубинките му с гумени подметки щяха да вдигнат по изпопуканите керемиди. Движеше се бавно, като се оглеждаше за всяко възможно място, за което да се хване върху хлъзгавата повърхност.

Централата на Движението на Лазар бе сред най-високите сгради в тази част на квартала „Маре“, така че нямаше какво да спира студения източен вятър, който духаше в Париж. Леденият бриз виеше през антените и сателитните чинии, разхвърляни по покрива. Силен порив изведнъж мина като вихрушка по отвесното било на покрива и го прониза през дрехите и екипировката.

Под напора на вятъра Джон усети как започва да се свлича надолу. Той стисна зъби и отчаяно притисна тялото си към покрива. Алтернативата бе падане от тридесет метра височина без нищо отдолу, което да омекоти удара, а само железни преградни решетки с остри върхове, паркирани автомобили и паваж. Усети как пулсът му бие в ушите, заглушавайки слабите шумове от улиците на града. Плувнал в пот въпреки студа, той се притисна още повече към покрива, изчаквайки вятърът да отслабне поне малко. После, все още треперейки, се повдигна на ръце и запълзя отново.

Минута по-късно Смит стигна до скромния заслон, който предоставяше огромен тухлен комин. Ранди и Питър се бяха изкачили до там преди него и вече бяха опънали въже около основата на комина. Той се хвана за него с тиха, благодарна въздишка, замъкна се до комина, дишайки тежко, и се настани до тях върху неудобния остър ръб.

Питър се захили, като видя как са се подредили един до друг на покрива.

— Кацнали сме като тъжни и бездомни гарги — каза той тихичко.

— По-добре би прозвучало две грозни гарги и един грациозен лебед — поправи го Ранди също ухилена и включи радиостанцията си. — Нещо тревожно, Макс? — попита тя.

От скришното си място някъде долу на улица „Вини“ нейният подчинен отговори.

— Нищо, шефке. Всичко е спокойно. Преди няколко минути на третия етаж светна една лампа, но иначе не се забелязва никой да влиза или излиза.

Доволна, тя кимна на двамата мъже.

— Чисто е.

— Добре — каза Смит. — Хайде да приключваме.

Един по един те се доближиха още повече до комина и подготвиха екипировката, като внимаваха въжетата, поясите и връзките за запиране и слизане да са надеждно закрепени.

— Кой тръгва пръв? — попита Ранди.

— Аз — отговори Смит и погледна надолу по стръмния покрив, който се простираше пред него. — Тази умна идея беше моя, нали не сте забравили?

Тя кимна.

— Без съмнение. Макар че „умна“ не е най-точната дума, която бих използвала. — После тя сложи нежно ръка върху рамото му. — Внимавай, Джон — каза му тихичко, а погледът й бе разтревожен.

Той й пусна успокоителна усмивка.

— Ще се постарая.

Смит вдиша и издиша няколко пъти, за да успокои напрегнатите си нерви. После се обърна и се спусна надолу по билото от обратната страна, контролирайки слизането с една ръка на въжето, докато се размотаваше. Малки парченца от счупени керемиди се търкаляха около него и падаха в тъмнината долу.

* * *

Вътре в сградата на улица „Вини“ 18 високият кестеняв гигант Нънс излезе от офиса на третия етаж, където се настани веднага след пристигането в Париж. Той беше най-големият и най-красиво обзаведен в цялата сграда и обикновено в него работеше завеждащият отдела за помощите за Африка и образователните програми. Но местните активисти предпочетоха да си траят, вместо да възразяват на резките му заповеди или да задават неудобни въпроси. В края на краищата Нънс бе личен пратеник на самия Лазар. За момента неговата дума беше закон. Нънс се усмихна зловещо. Много скоро привържениците на Движението щяха да съжаляват за безропотното си послушание, но щеше да е много късно.

Петима мъже от неговия екип го очакваха търпеливо на площадката пред офиса. Раниците и личните им оръжия бяха опрени на пода до краката им. Стояха мълчаливо, докато той приближаваше.

— Имаме заповед — каза той. — От самия Лазар.

— Заповедта, която очакваше ли? — попита ниският азиатец на име Широ.

Третият член на групата „Хораций“ кимна.

— До последната подробност.

Той извади пистолета си, провери го и го върна в кобура под мишницата си. Хората му направиха същото със своите оръжия и после се наведоха да вдигнат от пода раниците си.

Разделиха се на две групи. Двама тръгнаха надолу по централното стълбище към малкия гараж в задната част на партерния етаж. Останалите последваха Нънс нагоре по стълбите към стаите на петия етаж, където се намираха наблюдаващите експеримента.

* * *

Смит приключи спускането и се закрепи не много стабилно на самия ръб на покрива. Държейки здраво въжето, той се наведе надолу, за да огледа таванските прозорци, които стърчаха над ръба на покрива и от двете му страни. Тези прозорци се отваряха към малки тавански помещения, но както се видя и от снимките, които проучиха предварително, бяха здраво залостени външни капаци.

Смит поклати глава. Нямаше как да проникнат вътре през тези тежки дървени капаци, не и без да вдигнат шум до Бога. Трябваше да намерят друг начин да влязат в сградата.

Той се спусна по-надолу, като сега увисна на въжето, подкрепяйки се с крака на стената. Прозорците на петия етаж светеха, а капаците им бяха отворени. Придвижвайки се на кратки, внимателни подскоци, Джон продължи да се спуска по въжето, без да вдига много шум. Чуваше се само леко триене от движението на въжето по металната връзка, както и тихичко потропване на обувките, когато се подпираше на стената. Три метра по-надолу той стисна въжето здраво и спря точно до светещите прозорци.

Погледна нагоре.

Ранди и Питър бяха до ръба на покрива и очакваха от него сигнал, че е безопасно да го последват.

Смит им направи знак с ръка да си останат на място. После протегна глава, опитвайки се да си осигури добра видимост през най-близкия прозорец. Пред погледа му се разкри дълго тясно помещение, което стигаше поне до средата на стената. Още няколко от прозорците на етажа се отваряха към същото огромно помещение.

Вътре върху редица маси, опрени на отсрещната стена, бяха подредени компютри, монитори, радиопредаватели, сателитни предавателни системи и други апарати. Още маси с апаратура бяха поставени под прав ъгъл, разделяйки стаята на серия импровизирани работни кабини. Захранващи и оптични кабели вървяха по целия дървен под. Стените бяха мръсни, на места пропукани и с олющена боя.

В далечния тъмен ъгъл Смит забеляза шест походни легла в редица. Четири бяха заети. Изпод грубите вълнени одеяла се подаваха крака в чорапи.

Но поне двама от мъжете бяха будни и погълнати от работа. Единият, по-възрастен с побеляла коса и рошава брада, седеше пред компютърна конзола и вкарваше команди върху клавиатурата със светкавични движения на пръстите. Вторият мъж беше със слушалки на главата и седеше на стол точно до една от сателитните комуникационни системи. Той се бе привел напред, напрягаше слуха си да улови сигнала, който се получаваше в слушалките му, и периодично нагласяше настройките. Беше по-млад, гладко избръснат, а тъмните му очи и матовият цвят на кожата напомняха за слънчевите земи в Южна Европа. Дали не беше испанец? А може би италианец?

Джон сви рамене. Испанец, италианец, от Южен Бронкс. Какво значение имаше? Движението на Лазар набираше своите активисти от целия свят. В момента само едно-единствено нещо имаше значение. Нямаше как да влязат в сградата незабелязано, не и от този етаж. Погледна надолу към тъмните прозорци на другите етажи. За миг обаче улови с ъгълчето на окото си някакво движение. Смит видя брадатия белокос мъж да се извръща от своята клавиатура и да се изправя. Той погледна изненадано, но не и разтревожено, след което в стаята нахлуха още четирима мъже откъм тесен арковиден вход.

Смит наблюдаваше внимателно. Новодошлите бяха мъже с груби лица, облечени в тъмни дрехи, с раници, метнати през рамо. Двама държаха насочени пистолети. Трети бе стиснал с двете си ръце автомат. Четвъртият мъж, много по-висок от останалите и явно техният лидер, изрече някаква заповед на хората си. Те се разделиха мигновено, като всеки тръгна към различна част от стаята. Едрият кестеняв мъж погледна към прозорците за миг и пак се обърна. С грациозност на диво животно той измъкна пистолет изпод мишницата си.

Очите на Джон се разшириха невярващо. Побиха го тръпки от суеверен ужас. Той бе видял същото лице и тези зелени стряскащи очи само преди шест дни. Те принадлежаха на лидера на терористите, който едва не го уби при ръкопашен бой при института „Телър“. Беше невъзможно, помисли си той ужасено, абсолютно невъзможно. Как така човек, изцяло изяден от нанофаги, ще излезе от гроба?

Четиридесет и втора глава

Нънс се обърна от прозорците към Вилем Линден. Бавно насочи пистолета си към целта. Издърпа предпазителя с огромния си палец.

Белокосият холандец се бе вцепенил пред оръжието, чието дуло сочеше към челото му. Пребледня като платно.

— Какво правиш? — запелтечи той.

— Това е твоята отплата. Услугите ти вече не са необходими — каза му Нънс невъзмутимо. — Но Лазар ти благодари за усилията. Сбогом, хер Линден.

Третият от групата „Хораций“ изчака известно време, докато другият проумее ужасната истина, и натисна спусъка два пъти, стреляйки в главата на Линден от упор. Кръв, раздробени кости и късчета мозък изригнаха от задната част на разтрошения скалп на холандеца и опръскаха стената. Мъртвият падна назад и се строполи на пода.

В този миг откъм тъмния ъгъл на стаята прогърмя нов изстрел, последван от втори, после от трети. Нънс погледна натам. Един от хората му току-що бе убил четиримата спящи членове на наблюдателния екип. Сгащени на походните легла, те бяха лесна плячка. Изстреляни от разстояние по-малко от три метра, трите дванадесети калибър патрона, пълни с едри сачми, ги разчлениха на жалки парчета разкъсана плът и натрошени кости.

Едрият мъж дочу внезапно сподавен вик на страх вляво от себе си. Той се обърна натам рязко и видя най-младия член на екипа на Линден, португалския специалист по телекомуникации Витор Абрантиш, който се олюляваше. Абрантиш викаше истерично в слушалките си, прикован към сателитния предавател с усукан около краката му кабел.

Нънс стреля два пъти в движение. Първият деветмилиметров куршум удари младежа високо в гръдния кош. Вторият се заби в лявото му рамо и го завъртя на триста и шейсет градуса. Пребледнял от шока, Абрантиш падна назад над предавателя. Стенейки, той се свлече на пода и притисна с ръка смазаното си рамо.

Нънс се ядоса на собствената си непохватност, направи още няколко крачки към ранения мъж и отново вдигна пистолета. Този път щеше да се прицели с по-голяма точност. Погледна над дулото. Пръстът му обви спусъка и тъкмо да го натисне…

Изведнъж прозорецът до него се взриви и във въздуха се разхвърча облак от натрошени стъкла с остри ръбове.

* * *

Все още увиснал на въжетата точно пред стаята, Джон Смит стана свидетел на хладнокръвната касапница вътре. Тези копелета убиваха собствените си хора, осъзна той изведнъж. Целта им бе да заличат всякакви следи, потенциални свидетели и улики. Свидетели и улики, от които той спешно се нуждаеше. Изпаднал в ярост, той реагира инстинктивно, измъкна пистолета си „Зиг Зауер“ от кобура и стреля в стъклото.

Три бързи изстрела от горния край до основата избиха прозореца. Изпочупени стъкла и куршуми се посипаха през отвора в стаята. Преди да паднат и последните парченца, той прибра пистолета в кобура и измъкна една от двете заслепяващи и заглушаващи гранати от джоб на лявото си бедро. С десния палец издърпа халката. Предпазното езиче цъкна.

Смит метна цилиндъра през разбития прозорец и се отблъсна от стената, отдалечавайки се от отвора. След като стигна до крайната точка на маховото движение, се отблъсна отново, още по-силно, и започна да се връща обратно към прозореца, като този път летеше по-бързо.

Точно тогава гранатата избухна с ослепителни припламвания и оглушаващи експлозии, предназначени да изненадат и объркат всеки, който попаднеше в радиуса на детонацията. Гъст облак дим се понесе навън и се завъртя лудо във въздуха, придружен от серия силни гърмежи.

Джон се вмъкна през отвора на прозореца с ходилата напред. Той тупна тежко на пода, присвит на две, и после започна да лази проснат по очи. Малки парченца стъкла хрущяха под него. Измъкна отново зиг зауера и се заоглежда за присъстващи сред мъглата и дима.

Смит търсеше на първо място едрия зеленоок мъж. Имаше петна от кръв върху дървения под, където той стоеше, когато прозорецът избухна над него, но само това. Кестенявият гигант явно се бе хвърлил на пода да се прикрие, когато гранатата избухна. Кървавата следа, оставена от него, изчезваше през арковидния вход.

Откъм далечната страна на тежката маса се чуха тихи стъпки.

Смит се обърна и видя един от другите стрелци да приближава през облака дим. Макар и зашеметен от влудяващия гръм и ослепителната светлина, стрелецът все още държеше пистолета си насочен напред с две ръце. Мигайки неистово, за да проясни погледа си, той забеляза главата на Смит, която се подаваше над масата, извъртя се настрани, опитвайки се да се прикрие.

Смит стреля два пъти — първият куршум го прониза в сърцето, а вторият в шията.

Нападателят се преви и падна напред мъртъв, преди още да докосне пода.

Джон се скри отново зад масата и се претърколи на другата страна, откачи бързо алпинисткия пояс, за да се освободи от въжето, което още се влачеше след него през прозореца. Ако останеше прикачен за него, движенията му щяха да се затруднят. Освен това то щеше да служи като гигантска стрелка, сочеща право към него, където и да мръднеше. Най-накрая той успя да откачи въжето и запълзя по издраскания под.

Един повали. Заедно с огромния мъж оставаха още трима, помисли си той мрачно. Къде ли са се намирали останалите противници, когато гранатата влетя през прозореца? И още по-важно, къде ли бяха сега?

Той се провря покрай ъгъла на една маса и видя белокосия мъж проснат пред него. Смит се намръщи от гледката на отвратителната каша, която се бе изсипала от раздробения череп на мъртвия мъж. Този размазан от куршуми мозък съдържаше информацията, от която толкова се нуждаеха.

Пропълзя покрай трупа и се отправи към тъмния ъгъл на стаята, който бе използван за спално отделение на смени.

Някъде зад него прогърмя три пъти пистолет. Единият куршум мина ниско над главата му. Другият отцепи трески от крака на тежката дъбова маса съвсем близо до лицето му. Третият деветмилиметров куршум го удари в гърба и отскочи, отбит от бронежилетката му. Все едно че го изрита муле между плешките.

Задушавайки се от непоносимата болка, опитвайки се да поеме дъх в дробовете си, които усещаше като премазани, Смит се обърна на една страна. В пода се забиха още два куршума, точно там, където лежеше секунда по-рано. Големи парчета дърво се отцепиха от пода, преди куршумът да рикошира. Смит се заизвива неистово, опитвайки се да мерне стрелеца.

Там!

Сянка премина пред замрежения му от болката поглед. Един от бандитите бе коленичил зад една маса само на шест метра от него и хладнокръвно се прицелваше. Джон стреля със зиг зауера, натискайки спусъка бързо, колкото можеше. Пистолетът отскочи назад в ръцете му. Куршумите удариха масата и компютърната апаратура върху нея. Градушка от трески, искри и строшени парчета пластмаса и метал изпълни въздуха. Изненадан, бандитът изчезна от погледа му.

Смит се претърколи през пода, търсейки по-надеждно прикритие. Спря някъде в средата на една от импровизираните кабини, формирани от четири маси под формата на буквата и, и рискува да погледне назад. Нищо.

После погледът му попадна върху телевизионен монитор на масата пред него. Той замръзна, тъй като видя собствената си смърт върху екрана.

Третият противник се изправяше откъм съседната кабинка с насочен пистолет в тила му.

* * *

Разположени на ръба на покрива, Питър и Ранди чуха, че се води престрелка, видяха ослепителната светлина на гранатата и после как Джон влетя през прозореца под тях. Те си размениха ужасени погледи.

— Мили боже. Дотук с хитростта и дискретността — измърмори Питър, измъкна браунинга от кобура си и го хвана готов за стрелба.

Още изстрели долетяха в усилващо се кресчендо, отеквайки като ехо от тухлените и каменните стени на околните сгради.

— Хайде — запелтечи Ранди и започна да се спуска по въжето с къси и бързи отскоци.

Питър полетя почти веднага след нея, като се движеше със същата скорост, но с по-дълги отскоци.

* * *

Съзнавайки, че е твърде късно и че пръстът на бандита натиска спусъка, Смит се заизвива отчаяно, докато правеше опити да насочи собственото си оръжие на мушка. Адреналинът, който запулсира из тялото му, сякаш забавяше времето и отлагаше кошмарния миг, в който дъжд от дванадесети калибър патрони със сачми щеше да превърне мозъка му в кървава слуз…

И точно тогава избухна още един прозорец, раздробен на парчета от серия деветмилиметрови куршуми, изстреляни от близко разстояние. Улучен на няколко места в гръдния кош, шията и главата, противникът на Джон се олюля на една страна и се просна върху една от масите. Пушката се изхлузи от безжизнените му пръсти и падна на пода.

Първо Ранди, а след нея Питър се втурнаха през разбития прозорец и скочиха на пода. Те бързо разкачиха въжетата и заеха позиции от двете страни на Джон, оглеждайки продълговатото тясно помещение за признаци за движение.

Смит се усмихна леко, все още в шок от това, че му се размина на косъм.

— Радвам се да ви видя — прошепна той. — Мислех, че ще трябва да се оправям сам.

— Идиот — тросна му се Ранди, но в очите й имаше топлина.

— Никога не пропускам купон — обади се и Питър. — Колко остави за нас?

— Един със сигурност — отвърна Смит. После посочи с глава към далечния край на помещението. — Скрил се е там някъде. А още един тип, техният лидер, мисля, че се измъкна през вратата.

Питър погледна към Ранди.

— Ще покажем ли на нашия приятел доктор как професионалистите играят тази игра? — След това Питър се обърна към Смит. — Ти ни прикривай откъм вратата, Джон.

Питър извади една граната от джоба на бедрото си, измъкна халката и преди да дръпне предпазното езиче, започна да брои:

— На пет. Четири, три, две…

Питър метна гранатата над масата. Тя прелетя ниско над пода, изчезна от погледа и избухна. Нов облак дим изригна над стаята, осветен във вътрешността от ослепителни отблясъци във формата на шишарки.

Ранди вече бе скочила на крака и тичаше бързо, приведена ниско. Тя мерна сред дима тъмна сянка и се хвърли на пода. Оцелелият бандит вървеше, като се олюляваше, към нея. Ранди стреля два пъти с беретата и видя как той падна. Потрепери веднъж и после застина на пода с вперени в нея безжизнени очи.

Още известно време Ранди остана в залегнало положение, изчаквайки димът да се разсее.

— В този край е чисто — викна тя, след като можеше да вижда добре, за да е сигурна.

— Провери наоколо дали не е останал някой жив — предложи Смит и се изправи с мъка на крака. Той погледна към Питър. — Междувременно смятам ние с теб да издирим онова огромно копеле, което се измъкна.

— През вратата ли?

Смит кимна намръщено.

— Точно така.

Обясни набързо поразяващата прилика между високия зеленоок мъж, когото видя тук, и лидера на терористите, когото видя да умира в Ню Мексико.

Питър подсвирна леко.

— Значи, имаме неприятно съвпадение.

— Нещо такова — отговори бавно Смит. — Но не мисля, че е съвпадение.

— Вероятно не е — съгласи се Питър. — Но трябва да побързаме, Джон. Френската полиция може да е разположена извън Париж, но тая олелия тук няма начин да не привлече внимание.

С насочени и готови за стрелба оръжия двамата мъже се отправиха внимателно към арковидния изход. Смит посочи безмълвно към следите от кръв на пода. Огромни червени капки водеха към отворената врата. Питър кимна, потвърждавайки, че е разбрал. Те търсеха ранен мъж.

Смит спря точно на прага от вътрешната страна на стаята. Той погледна през отвора и забеляза, че част от площадката в бели и черни плочки е заградена с високи метални парапети.

Следите от кръв продължаваха към широкото мраморно стълбище, което водеше към долните етажи на сградата. Едрият мъж, когото търсеха, можеше да е избягал! Напълно решен да не го изпусне, Джон импулсивно стреля през арковидния отвор, пренебрегвайки предупреждението на учудения Питър.

Твърде късно Джон осъзна, че кървавата следа спираше само на две крачки. Очите му се разшириха. Освен ако не се е научил по някакъв начин да лети, зеленоокият мъж трябваше да се е върнал…

Смит усети силен удар отстрани. Загуби равновесие и се хлъзна през площадката с раменете напред, забивайки тялото си в металния парапет. Зиг зауерът му издрънча върху плочките. За миг той се взираше от основата на парапета, без да вижда нищо. Все още беше зашеметен и му се виеше свят, когато до ушите му достигна приглушен вик и после видя как Питър прелетя край него. Англичанинът се претърколи с главата надолу по стълбите. Той изчезна от поглед, а по стълбището се раздрънча разпилялата се екипировка.

С жестока усмивка кестенявият гигант тръгна към Смит. Лицето му, нарязано от острите като бръснач парченца стъкло, представляваше кървава маска. Едната му очна кухина бе празна, но в другата единственото му зелено око проблясваше свирепо.

Джон се изправи на крака, усещайки остра болка в дясната част на гърба. Той бързо извади бойния нож, втъкнат в колана на кръста му. Приведе се ниско и размаха ножа.

Необезпокоен ни най-малко от хладното оръжие, едрият мъж закрачи към него. Той размахваше огромните си ръце измамно мързеливо, описвайки малки кръгове, докато доближаваше, готов да го нападне, да му причини тежка телесна повреда и да го убие. Усмивката се разширяваше.

С присвити очи Смит наблюдаваше как врагът идваше все по-близо. Доближи още малко, копеле, помисли си той. Преглътна с мъка, борейки се с растящото чувство на страх от вида на гиганта. Смит не си правеше никакви илюзии за евентуалния изход при ръкопашен бой отблизо. Дори полусляп, противникът му бе много по-силен, по-едър и без съмнение с повече умения от него.

Огромният кестеняв мъж забеляза страха му. Той започна да се смее, а от лицето му потече още кръв.

— Какво? Не ти стиска да се биеш без пистолет, а? — попита той тихо с циничен и подигравателен тон.

Джон не се поддаде на дразненето и остана на място, готов да реагира бързо на всяко движение. Той бе фиксирал погледа си в единственото око на мъжа, тъй като бе наясно, че то ще сигнализира за всяко негово движение.

Светлозеленото око примигна изведнъж. Ето това е!

Смит заостри вниманието си.

С ужасяваща скорост огромният мъж скочи напред с намерение да порази лицето на Джон със саблен удар. Смит си дръпна главата точно навреме. Смъртоносният удар го подмина на сантиметри.

Смит успя да блокира друг мощен удар с лявата си ръка. Ужасната сила го изблъска назад към парапета. Задъхвайки се, той се сви още по-ниско.

Ухилен сега до уши, зеленоокият мъж отново се доближи. Едната си ръка държеше в готовност да отбие удара с нож. С другата, стисната в мощен юмрук, замахна назад, засилвайки се за нов саблен удар, с който да катурне Смит през парапета върху стълбището, където да намери смъртта си, или да смачка черепа му.

Джон се хвърли напред в краката на по-високия мъж. Той се превъртя и се изправи, но го посрещна нова серия от удари — бързи крошета, които той парира с лявата ръка и раменете си. От силата Смит се блъсна в стената, изкарвайки въздуха от дробовете си. Отчаяно той замахваше с ножа, принуждавайки противника си да отстъпи — немного, само няколко стъпки, но достатъчно да опре гърба си на железния парапет.

Сега или никога, каза си Джон.

С див рев той измъкна последната граната от джоба на бедрото и я метна с цялата сила, която му бе останала, право в лицето на своя враг. Реагирайки инстинктивно, едрият мъж отби безвредната граната с двете си ръце, излагайки за първи път открито тялото си.

В този миг Джон скочи и нанесе удар с ножа. Само връхчето на оръжието потъна в средата на единственото зелено око на мъжа. Но това стигаше. Кръв и лимфа потекоха от новата ужасна рана.

Напълно сляп, кестенявият гигант зарева едновременно от ярост и от болка. Той замахна силно и изби ножа от ръката на Смит. После запристъпя напред с широко разтворени ръце в последен опит да заклещи невидимия си противник и да го смачка.

С бързи движения Джон се мушна под огромните разперени ръце и нанесе смъртоносен удар в гърлото на мъжа, пречупвайки ларинкса. После отскочи назад, твърдо решен да се държи на безопасно разстояние.

Гигантът започна да се задъхва, да се дави, да се напъва неистово да поеме кислорода, от който се нуждаеше, но не можеше да вдиша, след което се смъкна бавно на колене. Под кървавите рани кожата му започна да посинява. Отчаяно той се протегна за последен път, все още опитвайки се да докопа мъжа, който му отне живота. След това ръцете му се отпуснаха. Той падна на пода и се претърколи на гръб, а празните очни кухини се впериха невиждащо към тавана.

Изтощен, Смит падна на колене.

Някъде отдолу се чу внезапно нова стрелба, която кънтеше из цялото централно стълбище. Смит се надигна, взе пистолета си от пода и затича към стълбите.

Видя Питър, който бавно се качваше нагоре, куцайки болезнено.

— Беше безкрайно шибано падане, Джон — обясни Питър, след като забеляза угриженото лице на Джон. — Добре, че браунингът ми остана у мен. — Той се усмихна леко.

— Голям късмет, да знаеш. Налетях на двама от тия типове, докато се изкачвах.

— Мисля, че те няма да ни досаждат повече — предположи Смит.

— Не и в този живот — съгласи се Питър.

— Джон! Питър! Елате! Бързо!

Двамата мъже се обърнаха, чувайки гласа на Ранди, която ги викаше спешно. Те се втурнаха в стаята.

Агентката на ЦРУ бе коленичила до едно от телата на пода. Тя вдигна очи към тях учудена.

— Тоя тип е още жив.

Четиридесет и трета глава

Смит забърза към мястото, където стоеше Ранди, последван от Питър, и коленичи, за да прегледа единствения оцелял. Беше младият мъж, когото видя през прозореца, онзи, който приемаше съобщенията, пристигащи по сателитния канал. Беше прострелян на две места в рамото и в гърдите.

— Виж дали можеш да помогнеш на клетия човечец — подкани го Питър. — Разбери какво знае. Междувременно аз ще се поразходя наоколо да проверя какво още е останало след тая касапница.

Питър се отдалечи и започна да проверява труповете, оборудването и апаратурата, за да види дали не е останало нещо здраво при стрелбата. Смит в същото време свали едната си ръкавица и провери пулса на шията на ранения. Все още се усещаше, но беше слаб, учестен и угасващ. Кожата на младия мъж беше бледа, студена и влажна на пипане. Очите му бяха затворени, а дишането — повърхностно.

Смит погледна към Ранди.

— Повдигни краката му с няколко сантиметра — каза той тихо. — В шок е.

Тя кимна и повдигна леко краката на ранения мъж. За да останат на това положение, тя взе дебел наръчник за компютри от масата и го пъхна внимателно под прасците.

С бързи движения Смит прегледа раните на младежа, като повдигна дрехите му, за да разгледа внимателно входа и изхода на куршумите. Той се намръщи. Раздробеното рамо изглеждаше доста зле. Повечето хирурзи щяха да препоръчат незабавна ампутация на ръката. Другата рана беше още по-опасна. Лицето на Смит посърна, докато проследяваше степента на поражения около мястото, откъдето бе влязъл куршумът в горната част на гърба. Движейки се със скоростта на светлината, деветмилиметровият куршум беше раздробил костта, разкъсал кръвоносните съдове и направил на пихтия жизненоважни тъкани в областта на раната.

Джон направи всичко, което бе възможно. Първо, измъкна походната аптечка от джоба на жилетката. В нея имаше две марли с лейкопласт в хартиена опаковка. Разкъса опаковката със зъби, отлепи предпазната хартия и притисна превръзките към двете дупки от куршумите, за да прекъсне достъпа на въздух до раните. После нави бинт около марлята, за да спре, доколкото е възможно, кръвта.

Вдигна очи и забеляза, че Ранди го наблюдава внимателно. Тя повдигна едната си вежда въпросително.

Смит поклати леко глава. Раненият мъж умираше. Усилията на Джон само щяха да забавят процеса, а не да го предотвратят. Дори да можеха да го сложат на операционната маса до няколко минути, пак нямаше да го спасят.

Ранди въздъхна.

— И аз ще отида да поогледам наоколо — каза тя и потупа часовника на ръката си. — Не се бави много, Джон. Досега някой от живеещите в района със сигурност е уведомил ченгетата за стрелбата. Макс ще ни сигнализира, ако види нещо на скенера, но трябва да се измъкнем много преди да дойдат.

Той кимна. След като се разбра за тайната връзка на Бърк и Пиърсън срещу Движението на Лазар, задържането на агент на ЦРУ в парижката централа, при това след ожесточена престрелка, само щеше да потвърди и най-параноичните подозрения и страхове на авторите на конспиративни теории.

Ранди му подхвърли окървавен портфейл.

— Намерих това в един от джобовете му — каза тя. — Картата за самоличност може да е фалшива, а ако е така, значи работата е много дебела.

Смит го отвори. Вътре имаше шофьорска книжка на името на Витор Абрантиш с постоянен адрес в Лисабон. Абрантиш. Джон произнесе името на глас.

Очите на умиращия мъж се отвориха. Кожата му бе пребледняла като платно.

— Португалец си, така ли? — попита Смит.

— Да. Португалец — прошепна Абрантиш и кимна слабо.

— Знаеш ли кой те простреля? — попита тихичко Смит.

Младият португалец потрепери.

— Нънс — прошепна той. — Един от „Хораций“.

Хораций? Смит се озадачи. Думата, която звучеше на латински, му напомни за нещо. Той напъна паметта си и имаше чувството, че беше виждал или чувал нещо такова тук, в Париж, в миналото, но не можеше да се сети, не и в този момент.

— Джон! — викна превъзбудено Ранди. — Виж това.

Той вдигна очи. Ранди стоеше пред компютъра на възрастния белокос мъж. Тя обърна монитора към него. Явно зациклил в някакъв момент, компютърът повтаряше един и същ дигитален образ отново и отново — беше снимка на пешеходни улици, явно направена от нисколетящ самолет. Три думи просветваха в червено в долния десен ъгъл на картината: НАНОФАГИТЕ ПУСНАТИ.

— Мили боже! — осъзна изведнъж Смит. — Те са нападнали Курньов от въздуха.

— Така изглежда — съгласи се мрачно Ранди. — Предполагам, че е по-лесно и по-ефективно, отколкото да оставиш тия ужасни оръжия на свобода на земята.

— Много по-ефективно е — потвърди Смит. — При освобождаването на нанофагите от високо не се разчита на вятъра или на вътрешно налягане за разпространяването на облака. По този начин потокът може да се контролира в по-голяма степен и да се покрие по-голям район с еднакъв брой механизми.

Той се обърна към Абрантиш. Раненият мъж бе на ръба на смъртта и въобще не разбираше какво става около него. С късмет можеше да отговори на някои въпроси, при други обстоятелства без съмнение щеше да откаже.

— Защо не ми кажеш нещо за нанофагите, Витор? — каза внимателно Джон. — Каква е истинската им цел?

— След като изпитанията приключат, те ще прочистят света — отговори умиращият мъж, кашляйки. Мехурчета кръв се появиха в ъгълчетата на устата му. Но очите му светеха фанатично. С голямо усилие той продължи да говори. — Те ще възродят всичко. Ще отърват Земята от заразата. Ще я спасят от чумата на неопитоменото човечество.

Смит усети как го побиват тръпки на ужас, тъй като думите на Абрантиш изведнъж го осениха за истината. Изтреблението при „Телър“ и Курньов бяха само експерименти. А това означаваше, че смъртта на десетките хиляди хора е била планирана от самото начало като изпитание на терен, за да се направи проверка и да се подобри ефективността на смъртоносните нанофаги извън стерилните очертания на лабораторията.

Той се вторачи в образа, който компютърът повтаряше отново и отново. Нанофагите не бяха само оръжия за тероризъм. Те бяха замислени като инструмент за геноцид — геноцид, който бе планиран в мащаби, невиждани досега в историята.

Джон усети огромен гняв да се надига у него. Мисълта, че някой е ликувал от жестокото и нечовешко клане, на което стана свидетел пред института „Телър“, предизвика у него ярост, каквато не бе чувствал от години. Но за да измъкнат още информация, този млад португалец трябваше да чува приятелски глас, гласа на човек, който споделя неговите извратени идеи. Така че Джон направи усилие да сдържи надигналите се у него емоции.

— Кой ще ръководи това прочистване, Витор? — попита той спокойно. — Кой ще възроди света?

— Лазар — отвърна Абрантиш, без да се замисли. — Лазар ще възроди живота от смъртта.

Смит се отпусна и седна на пода. В главата му започна да се оформя ужасен и страховит образ. Беше образ на кукловод без лице, който хладнокръвно разиграваше драма, плод на маниакалното му въображение. В един миг Лазар отричаше нанотехнологията като опасност за човечеството. В следващия той пригаждаше същата технология за своите зловещи цели — за изтребление дори на собствените си последователи, все едно че бяха лабораторни мишки. С едната си ръка той манипулираше служители от ЦРУ, ФБР и МИ-6, като ги насърчаваше да водят тайна война срещу Движението, което той контролираше. С другата ръка обръщаше същата незаконна война срещу тях, а в критичните моменти правеше враговете си слепи, глухи и неми.

— И къде е човекът, когото нарече Лазар? — попита Смит.

Абрантиш не отговори нищо. Той пое малко въздух и се закашля безконтролно, започна да се задушава, тъй като не можеше да прочисти дробовете си. Давеше се в собствената си кръв.

Смит обърна главата му настрани, освобождавайки малко пространство за въздуха, от който Витор се нуждаеше. Алени струйки потекоха от устата му. Кашлицата се поуспокои малко.

— Витор, къде е Лазар? — повтори настоятелно Смит.

Ранди се дръпна от компютъра и се върна при тях. Тя стоеше встрани и слушаше.

— Ос Азореш — прошепна Абрантиш. — Той отново се закашля и изплю още кръв на пода. Пое още малко въздух. — О консоле до сол. Санта Мария.

Този път усилието, което направи, бе прекалено голямо. Тялото му започна да се гърчи, след което се отпусна. Беше мъртъв.

— Това молитва ли беше? — попита Ранди.

Смит се намръщи.

— Ако е било молитва, се съмнявам, че ще получи опрощение. — Погледна изкривеното тяло на пода и поклати глава. — Но мисля, че се опита да отговори на въпроса, който му зададох.

На около метър и половина от тях Питър прекрачи трупа на бандита, когото Ранди застреля. Претършува джобовете на мъртвия мъж и извади портфейл и паспорт. Прелисти бързо паспорта и огледа марките за входните визи — Зимбабве, САЩ и Франция. Бяха залепени в този ред, а датите бяха от последните четири седмици. Бледосините му очи се присвиха, докато асимилираше фактите. Много показателно, помисли си Питър.

Мушна документите в джоба си и заразглежда обемен пакет, който забеляза преди това. Зелената торба от плат стоеше в най-близкия ъгъл. Сега, като се замисли, се сети, че бе същата на вид като няколко други, които забеляза на различни места из помещението.

Питър отвори торбата и надникна вътре.

Хлъцна, когато видя две блокчета пластичен експлозив, увити заедно. Бяха свързани към детонатор и дигитален часовник. „Семтекс“ чешко производство или С-4 американско производство, реши той, и самоделен таймер. Но и при двата случая експлозивът бе достатъчен да вдигне във въздуха цялата сграда, ако избухнеше. Погледна цифрите, които ритмично се изписваха на дигиталния часовник, и видя, че доближават към нулата.

Четиридесет и четвърта глава

Белият дом

— Посланик Никълс е на телефона, сър — каза сервитьорът на Белия дом почтително. — На безопасната линия.

— Благодаря, Джон — отвърна президентът Кастила и побутна подноса с недокосната храна. Сега, когато съпругата му я нямаше, а кризата около Движението на Лазар се задълбочаваше с всеки изминал час, той се хранеше сам обикновено, като тази вечер, в Овалния кабинет. Кастила вдигна телефона.

— Какво има, Оуен?

Оуен Никълс, посланик на САЩ в ООН, беше един от най-близките политически съюзници на президента. Двамата бяха приятели още от колежа. Никой не изпитваше нужда да се държи официално с другия и никой от двамата не вярваше на лоши новини със захаросано покритие.

— Съветът за сигурност върви към окончателно гласуване на резолюцията за забрана на нанотехнологията, Сам — информира го той. — Очаквам да стане до един час.

— Толкова скоро? — попита изненадан Кастила.

ООН почти никога не действаше бързо. Организацията предпочиташе консенсуса и продължителните, почти нескончаеми дискусии. Той смяташе, че на Съвета ще са необходими още ден-два, преди да подложи резолюцията за нанотехнологията на гласуване.

— Толкова скоро — потвърди Никълс. — Дебатите бяха напълно проформа. Всеки знае, че има достатъчно гласове текстът да бъде приет, освен ако ние не наложим вето.

— Ами Обединеното кралство? — попита шокиран Кастила.

— Техният посланик Мартин Рийс казва, че не могат да си позволят да блокират международния консенсус по въпроса, не и след разкритието, че тяхното разузнаване МИ-6 е свързано със секретната война срещу Движението на Лазар. Този път ще заемат обратната на нашата позиция. Рийс казва, че постът на премиера им виси на косъм, което е самата истина.

— До дяволите — измърмори Кастила.

— Много ми се ще само това да е лошата новина — каза тихо Никълс.

Президентът стисна слушалката.

— Продължавай.

— Рийс ме помоли да ти предам нещо, което е дочул от Форин Офис. Франция, Германия и няколко други европейски страни готвят нова неприятна изненада задкулисно. Ако наложим вето на резолюцията в Съвета за сигурност на ООН, планират да поискат незабавно замразяване на военното и политическото ни участие в НАТО, под предлог, че можем да използваме ресурсите на НАТО в нелегалната война срещу Лазар.

Кастила издиша тежко, опитвайки се да потисне гнева, който усещаше да кипи вътре в него.

— Предполагам, че лешоядите вече кръжат.

— Да, Сам — отвърна Никълс уморено. — След кланетата в Зимбабве, Санта Фе и Париж, а сега и историите за поръчани от ЦРУ убийства, доброто ни име в чужбина съвсем се опетни. Така че сега е идеалният момент нашите така наречени приятели да ни орежат крилцата.

След като приключи разговора си с Никълс и затвори телефона, Кастила постоя известно време неподвижно, а главата му тежеше от хода на събитията, които се развиваха извън неговия контрол. Той погледна уморено към елегантния часовник върху една от облите стени. Фред Клайн му съобщи, че полковник Смит е по дирите на нещо важно в Париж. Той прехапа устни. Каквото и да търсеше Смит, трябваше да побърза.

Париж

За част от секундата Питър се взираше в активирания разрушителен заряд и макар и без охота се възхищаваше на невероятното усърдие на неприятеля. Когато опреше до прикриване на следи, тия типове никога не спираха по средата. Защо да се задоволяват с убийството на неколцина свидетели, след като можеха да вдигнат във въздуха цялата сграда? Таймерът отброи още една секунда и продължи да отмерва безмилостно настъпването на предрешения край.

Той скочи на крака и затича към Джон и Ранди, заобикаляйки масите с компютри и изпотрошена от куршумите апаратура.

— Излизайте! — изкрещя той, сочейки към прозорците. — Веднага вън!

Те го изгледаха с почуда, напълно озадачени от настойчивия му глас.

Питър спря до двамата объркани американци.

— Заложена е поне една голяма бомба и ще гръмне всеки момент, а сигурно има още! — обясни той набързо. После сграбчи двамата за раменете и ги забута към двата прозореца, които зееха отворени и изпочупени.

— Бързо! Ако имаме късмет, ни остават към тридесет секунди!

По лицата на Джон и Ранди се изписа ужас, след като най-после разбраха за какво става дума.

И тримата сграбчиха по едно от въжетата, които все още висяха пред прозорците.

— Няма време да слагаме пояси — предупреди ги Питър. — Спускаме се по проклетите въжета.

Смит кимна. Той скочи върху каменния перваз на прозореца, прехвърли двойното въже през задната част на бедрото си, след това го прекара по диагонал нагоре и го преметна през рамо, после обратно към същото бедро и след това го опъна по цялата дължина на ръката си, която щеше да използва за спирачка. Забеляза, че Питър и Ранди направиха същото със своите въжета.

— Готови ли сте? — попита Питър.

— Готови — потвърди Смит, Ранди също кимна.

Смит се отпусна на въжето, обърна се успоредно спрямо земята и остави гравитацията да свърши по-голямата част от работата, падайки надолу покрай стената с големи отскоци. Земята се приближаваше към него с шеметна скорост. Усещаше миризмата на найлоновото въже, което стържеше по кожените му ръкавици и го убиваше жестоко на рамото и бута.

Знаеше, че Питър и Ранди следват неговия ритъм. И тримата се спускаха с висока скорост.

След като прецени, че е на не повече от шест метра от земята над тясната павирана алея зад централата на Движението, Смит стегна въжето с ръката, която му служеше за спирачка, и го дръпна към гърдите си с рязко движение. Не искаше да рискува да падне на земята със същата скорост. На около три метра и половина над земята той спря въжето.

В този миг серия мощни експлозии разтърсиха горните етажи от единия до другия край на сградата на улица „Вини“ 18 и избълваха огромни пламъци и нажежен въздух. През прозорците изригнаха адски огнени езици и осветиха като факли нощта, превръщайки тъмнината в ослепителен ден за един ужасен миг. Парчета от камък и керемиди и други отломки литнаха високо към небето на фона на горящия ад, който поглъщаше централата на Движението.

Въжето на Смит се отпусна, разкъсано от взрива. Той падна на земята и се претърколи. Ранди и Питър тупнаха до него. Те скочиха на крака и побягнаха по тъмната алея бързо, колкото можеха, подхлъзвайки се от време на време на гладката и влажна настилка. Огромни отломки падаха около тях, чупеха покривите на съседните сгради или се удряха в тясната алея с грохот и смъртоносна сила.

Тримата се отдалечиха от алеята и свиха към по-широка улица. Все още тичайки с максимална скорост, те се шмугнаха под навеса на магазинче за цигари, търсейки прикритие. Нова вълна от нажежени до бяло отломки засипа околните улици и сгради, пробивайки дупки по покривите и възпламенявайки нови пожари по пътя си. Пронизителният вой на алармите на паркираните в околността автомобили, задействани от падащите отломки, направи невъобразимата врява още по-голяма.

— Някой да има умни идеи? — попита Ранди.

Те чуваха ясно сирените в далечината, които звучаха все по-отблизо с всяка изминала секунда.

— Трябва да изчезваме от района — каза Смит. — При това бързо. — Той погледна към нея. — Можеш ли да се обадиш по радиостанцията за помощ?

Тя поклати глава.

— Радиото ми се счупи — Ранди хвърли слушалката с отвращение. — Явно съм паднала върху проклетото нещо, когато бомбите откъснаха въжето.

Синьо волво седан се зададе от ъгъла на улица „Вини“, зави рязко в посока към тях и доближи с грохот. Предните фарове ги осветиха и силуетите им се очертаха на фона на заключената врата на магазинчето за цигари. Бяха заклещени в капан, нямаше къде да избягат или да се скрият.

Смит се обърна уморено и посегна за зиг зауера си, но Ранди хвана ръката му и поклати глава.

— Ако искаш вярвай — каза тя развеселено, — но това е един от нашите.

Седанът спря рязко на няколко метра от тях. Стъклото до мястото на шофьора се смъкна. Отвътре се подаде учудената физиономия на Макс. Той им се ухили.

— Боже! Когато сградата се взриви, си помислих, че никога повече няма да ви видя, не и цели-целенички!

— Мисля, че днес е щастливият ти ден, Макс — каза му Ранди и се мушна на предната седалка, докато Смит и Питър се настаниха отзад.

— Накъде? — попита я агентът от ЦРУ.

— Все едно — отговори Ранди. — Само да е далеч оттук.

Тя вдигна палец над рамото си на фона на ослепителния огнен стълб, който се издигаше в нощното небе.

— Веднага, шефке — каза Макс.

Той превъртя волана и излезе на заден ход към улицата. После, наблюдавайки внимателно в огледалото за обратно виждане, отпраши надалеч.

По времето, когато първите пожарни и полицейски коли пристигнаха в района на горящите отломки на улица „Вини“ 18, те бяха вече на километри разстояние на път за околностите на Париж.

* * *

Гората Рамбуйе се намираше на около петдесет километра югозападно от града. Беше красиво място с дървета, езера и стари параклиси от камък между високите дървета. Елегантната сграда и прекрасният парк на замъка Рамбуйе се намираха в центъра на хълмист горски терен. Замъкът, построен преди повече от шест века, някога бе служил като място за отдих в края на седмицата на неколцина френски крале. Сега той се използваше със същата цел от президентите на Френската република.

Северните краища на гората бяха на километри разстояние от великолепието на замъка и там бродеха главно сърни, елени и глигани. Тесни пътеки се виеха между дърветата, предоставяйки достъп за колоездачите и горските.

На малка полянка край една от горските пътеки подполковник Джон Смит бе седнал върху един дънер и превързваше раната от нож на лявата си ръка. След като приключи, изхвърли опаковката на марлята и лейкопласта и провери здравината на новата превръзка, размахвайки напред-назад ръката си, за да е сигурен, че ще издържи на резки движения.

Смит знаеше, че в някакъв момент раната трябва да се зашие, но стегнатата превръзка поне за известно време щеше да спре кръвотечението. След като приключи с това, той навлече чиста риза, охкайки, докато тъканта се плъзгаше по пресните рани, драскотини и схванатите мускули.

Изправи се, протегна се и се разкърши, както често правеше, за да разсее поне малко умората, която връхлиташе изтощеното му тяло. Тънкият сърп на луната висеше ниско на запад и едвам се забелязваше от короните на дърветата. Малки бледосиви ивици светлина на източния хоризонт предупреждаваха за приближаването на зората. Слънцето щеше да изгрее след два часа.

Той погледна към другарите си. Питър спеше на предната седалка на волвото, възползвайки се от всяка възможност да си почине, както правеха войниците ветерани. Ранди стоеше до малко черно пежо в далечния край на поляната и разговаряше тихичко с Макс и още един агент на ЦРУ — младши офицер на име Луис, който току-що бе дошъл от Париж да им донесе цивилни дрехи. Тя явно ги инструктираше как да ги отърват от оръжията, екипировката, старите дрехи и всичко, което можеше да ги свърже с касапницата във взривената сграда на улица „Вини“ 18.

Наблизо нямаше никой, който можеше да го чуе, и Смит измъкна кодирания мобилен телефон, пое дълбоко дъх и натисна копчето за връзка с центъра на Първи секретен отдел.

Фред Клайн мълчаливо изслуша доклада на Смит за случилото се през нощта. След като той приключи, Клайн въздъхна тежко.

— Движиш се по много тънка граница между бедствие и пълна катастрофа, полковник, но предполагам, че едва ли ще успея да те разубедя.

— Надявам се, че няма — отговори безцеремонно Смит. — Това ще е равносилно на неблагодарност.

— Сигурен ли си, че Абрантиш е казал истината? — попита Клайн. — За връзката между Лазар и нанофагите, имам предвид. Ами ако се е опитал да те насочи по фалшива следа, за да ни отклони в грешна посока?

— Не вярвам — отвърна Джон. — Човекът умираше, Фред. За него аз бях едва ли не духът на баба му, слязъл на земята от небесата, за да го отведе до вратите на рая. Не, Витор Абрантиш не ме излъга, той каза истината. Който и да е в действителност Лазар, е кучи син, организирал нападенията от самото начало. Освен това той е човекът, който хвърля пясък в очите на всички, като дърпа конците на войната между Движението и ЦРУ и ФБР.

Последва продължителна тишина в другия край на линията.

— С каква цел, Джон? — попита накрая Клайн.

— Лазар се опитва да печели време — отвърна Смит. — Време за своите извратени „експерименти на терен“. Време да анализира резултатите и да доусъвършенства нанофагите, за да ги направи още по-мощни и смъртоносни. Време да разработи и да изпробва нови методи за тяхното разпространение срещу набелязаните цели. — Докато ние се движим в дяволски кръг, Лазар разработва, произвежда и тества своето оръжие, с което може да изличи от Земята целия човешки род.

— В Кусаса, Зимбабве, в института „Телър“ и сега в Курньов — осъзна Клайн, — местата, които са отбелязани в паспортите, намерени от Питър Хауел.

— Точно така.

— И ти смяташ, че това оръжие е готово за употреба? — попита тихо Клайн.

— Така смятам — каза Смит. — Няма друго обяснение защо Лазар ще ликвидира хората и апаратурата, използвани за наблюдаване на експеримента. Той заличава следите, подготвя се за удара.

— Какво предлагаш?

— Да открием Лазар и лабораторията или фабриката, където се произвеждат нанофагите. После го убиваме и слагаме ръка на запасите му от нанофаги, преди да ги разпръсне.

— Звучи хубаво и лесно, но не много убедително, полковник — каза Клайн.

— Имаш ли по-добра идея? — настоя Смит.

Шефът на Първи секретен отдел отново въздъхна тежко.

— Не, нямам. Номерът е Лазар да бъде открит, преди да стане късно. А това е нещо, което нито едно западно разузнаване не успя да постигне за година и нещо.

— Мисля, че Абрантиш ми каза повече, отколкото ни е необходимо — възрази Смит. — Проблемът е, че испанският ми е много зле, а от португалски нищо не разбирам. Трябва ми превод за онова, което каза, когато го попитах къде е в момента Лазар.

— Мога да намеря човек да се справи — обеща Клайн. Той изключи за малко телефона. Чу се леко прещракване и после линията пак се възстанови. — Добре, записвам, полковник. Давай.

— Ето как звучеше — каза Смит. По памет той се опита да изрече думите със същото произношение, което използва умиращият мъж, и повтори последните думи на Витор Абрантиш: Ос Азореш. О консоле до сол. Санта Мария.

— Записах. Още нещо?

— Да — каза Смит. — Абрантиш каза, че е прострелян от мъж, когото нарече „един от Хораций“. Ако съм прав, вече се сблъсках с двама от тях — първо пред „Телър“ и сега в Париж. Бих искал да знам какви са тия огромни еднакви копелета… и колко още има от тях.

— Ще видя какво мога да открия, Джон. Но вероятно ще отнеме време. Можеш ли да останеш още малко там, където си в момента?

Смит кимна, поглеждайки към високите дървета и чезнещата лунна светлина.

— Да. Но побързай, Фред. Имам лошо предчувствие, че времето изтича бързо.

— Разбрано, полковник. Изчакай.

Връзката прекъсна.

* * *

Смит се заразхожда напред-назад по поляната. Чувстваше как вътре в него напрежението става все по-голямо. Нервите му бяха опънати почти до скъсване. Мина повече от час, откакто Клайн обеща да му се обади. Сивкавата светлина на изток ставаше все по-силна.

Запален двигател на автомобил го стресна. Обърна се изненадан и видя малкото черно пежо да се отдалечава, подскачайки и поднасяйки смешно по неравната горска пътека.

— Изпратих Макс и Луис обратно в Париж — обясни Ранди. Тя бе седнала тихо, без да я чуе, на неговия пън. — В момента нямаме нужда от тях и аз бих искала да разберат какво е изровила френската полиция от останките на Централата на Движението.

Смит кимна. Имаше логика.

— Мисля…

Мобилният му телефон завибрира. Той го включи.

— Да?

— Сам ли си? — попита Клайн без предисловие. Гласът му прозвуча напрегнато, почти неестествено.

Джон се огледа. Ранди се бе разположила само на няколко крачки от него. А Питър, явно ръководен от шестото си чувство, което бе развил през годините на оперативна работа, се бе събудил и надничаше от седалката на колата.

— Не, не съм — призна Смит.

— Това е крайно неудобно, но ще трябва да внимаваш какво казваш. Ясно?

— Да — отговори спокойно Смит. — Какво имаш за мен?

— Да започнем с Хораций — каза бавно Клайн. — Името идва от древна римска легенда — трима абсолютно еднакви братя били изпратени да се бият срещу бойци от съпернически град. Те били прочути със своята смелост, сила, ловкост и преданост.

— Напълно пасва — каза Смит, припомняйки си двете смъртоносни срещи с двамата високи зеленооки мъже. И при двата случая извади голям късмет, че остана жив. Той примигна. Мисълта за трети мъж с подобна сила и умения, който се мотае някъде наоколо, не бе никак приятна.

— Има прочута живописна творба на представителя на френския революционен класицизъм Жак Луи Давид — продължи Клайн. — Нарича се „Клетвата на Хорациите“.

— И виси в Лувъра? — прекъсна го Смит, осъзнавайки внезапно защо името му звучеше някак познато.

— Точно така — потвърди Клайн.

Смит поклати мрачно глава.

— По дяволите. Значи, нашият приятел Лазар има влечение към класиката и извратено чувство за хумор. Но аз мисля, че това не ни помага много да го открием. — Той пое дълбоко дъх. — Успяхте ли да преведете последните думи на Абрантиш?

— Да — отвърна Клайн.

— Е? — попита Смит нетърпеливо. — Какво се е опитвал да ми каже?

— Казал е: „Азорските острови. Островът на слънцето. Санта Мария“ — уведоми го шефът на Първи секретен отдел.

— Азорските острови? — Смит поклати глава изненадан.

Азорите бяха малка група португалски острови, разположени в Атлантическия океан, недалеч от меридиана, свързващ Лисабон с Ню Йорк. Преди векове архипелагът е служел като стратегически преден пост на изчезналата вече Португалска империя, а днес жителите му се издържаха с износ на говеждо месо, млечни продукти и туризъм.

— Санта Мария е един от деветте Азорски острова — обясни Клайн. Пак въздъхна. — Явно местните понякога го наричат Острова на слънцето.

— И какво, по дяволите, има на Санта Мария? — попита Смит, едва сдържайки раздразнението си. Фред Клайн обикновено не се бавеше толкова, преди да стигне до същината.

— В източната част няма кой знае какво — само няколко малки селца.

— А в западната?

— Именно тук нещата стават сложни — призна Клайн. — Западната част на Санта Мария е наета от „Номура Фарматек“ за благотворителната й медицинска дейност по целия свят. Корпорацията разполага там със самолетна писта, огромни хангари и комплекс за складиране на медицински доставки.

— Номура — повтори Джон, осъзнавайки защо шефът му звучеше така напрегнато. — Хидео Номура е Лазар. Той има парите, научното ноу-хау, инсталациите и политическите връзки да осъществи подобен замисъл.

— Така изглежда — съгласи се Клайн. — Но аз се страхувам, че това не е достатъчно. Никой няма да повярва на последните думи на неизвестен умиращ мъж. Без твърди доказателства, които можем да предоставим на колебливите ни приятели и съюзници, не виждам как президентът ще се осмели да одобри атака срещу инсталациите на Номура на Азорските острови. — Шефът на Първи секретен отдел замълча за миг и после продължи: — Положението е по-лошо, отколкото можеш да си представиш, Джон. Нашите военни и политически съюзи се разпадат като мокра хартия. С НАТО почти е свършено. Общото събрание на ООН планира да ни обяви за терористична държава. Голяма част от конгресмените обмислят сериозно въпроса за импийчмънт на президента. При тези обстоятелства непровокирана въздушна атака срещу известен в цял свят медицински благотворителен център ще е последната капка, с която чашата ще прелее.

Смит знаеше, че Клайн е прав. Но от това положението, в което бяха изпаднали, не ставаше по-добро.

— Би било лудост да го направим. Но ще умрем, ако стоим със скръстени ръце — възрази Смит.

— Знам, Джон — каза съчувствено Клайн. — Но се нуждаем от доказателства да подкрепим твърденията си, преди да изпратим бомбардировачите и ракетите.

— Има само един начин да открием такива доказателства — напомни му мрачно Джон. — Някой трябва да замине за Азорските острови и да надникне вътре.

— Да — съгласи се неохотно Клайн. — Кога можеш да тръгнеш към летището?

Смит погледна към Ранди и Питър. Те изглеждаха еднакво мрачни и решителни. Бяха чули достатъчно от разговора, за да знаят какво става.

— Веднага — каза той простичко. — Тръгваме веднага.

Четиридесет и пета глава

Центърът на Лазар,

остров Санта Мария, Азорите

Слънцето тъкмо изгряваше зад командния център без прозорци на Движението на Лазар, издигайки се високо над прегръдката на Атлантическия океан. Първите ослепителни лъчи докоснаха надвисналите над залива Сао Лауренсу скали с огъня си и осветиха стръмните каменни тераси на лозята в Майа. От там увеличаващата се дневна светлина се разпространи на запад към зелените гори и пасища, заблестя, отразена от белите пясъци на плажната ивица при Прайа Формоза, и накрая прогони и последните сенки на нощта от голямата варовикова равнина около самолетната писта на „Номура Фарматек“.

Вътре в центъра сред тишината и светлината на неоновите лампи Хидео Номура четеше най-новите съобщения от оцелелите му агенти в Париж. Въз основа на сведения, осигурени чрез платени информатори в полицията, беше ясно, че Нънс и хората му са мъртви, убити заедно с останалите във взривената сграда на улица „Вини“ 18.

Той сключи вежди, едновременно озадачен и притеснен от тази новина. Нънс и екипът му трябваше да се измъкнат много преди да избухнат заредените от тях взривни устройства. Нещо се е издънило, но какво?

Няколко свидетели съобщаваха, че са видели „мъже в черно“ да бягат от сградата веднага след експлозията. Френската полиция, отначало скептична, вече се отнасяше към тези твърдения сериозно и обвиняваше тайнствените сили, противопоставящи се на Движението на Лазар, за този терористичен акт срещу неговата парижка централа.

Номура поклати глава. Беше невъзможно, разбира се. Единствените терористи, които атакуваха Движението, бяха хора под негова команда.

И все пак ако някой друг душеше около улица „Вини“ 18? Вярно, неговите сложни схеми успяваха да всеят пълен смут и объркване в ЦРУ, ФБР и МИ-6. Но имаше и други разузнаватели служби в света и не бе изключено някои от тях да се опитват да надничат в дейността на Движението на Лазар. Дали не бяха открили нещо, което да свърже експеримента в Курньов с него? Прехапа долната си устна и се замисли дали не беше проявил прекалена самоувереност, свръхубеденост, че неговите многобройни внимателно подготвени хитрости ще останат неразгадани?

Номура обмисляше тази вероятност известно време. Въпреки че прикритието му със сигурност не беше застрашено, той реши, че е най-добре да вземе някои предохранителни мерки. Първоначалният му план предвиждаше едновременен удар върху континенталните части на САЩ с най-малко дванадесет самолета „Танатос“, но сглобяването на такова количество от гигантските летателни апарати щеше да отнеме на работните му екипи още три дни. Освен това, което бе по-важно, не разполагаше с достатъчно хангари да скрие толкова много самолети от наблюдение от въздуха.

Не, помисли си той хладнокръвно, трябваше да действа веднага, докато все още бе сигурен, че ще е в състояние, а не да изчаква идеалния момент, който така и можеше да не се появи. След като ликвидираше първите милиони хора, американците и техните съюзници щяха да останат без лидерство и да се парализират от ужас, за да преследват ефективно скритите си врагове. Когато се бориш за контрол над съдбата на света, напомни си той, гъвкавостта е добродетел, не порок. Хидео натисна бутон върху вътрешния си телефон.

— Пратете ми веднага Търс.

Последният от братята Хораций пристигна миг по-късно. Яките му плещи изпълниха отвора на вратата, а главата му почти докосваше тавана. Той се поклони покорно и застана, без да мърда, пред тиковото бюро на Номура, търпеливо очаквайки заповедите на човека, който го бе направил толкова силен и ефективен убиец.

— Знаеш, че двамата ти другари не оправдаха доверието ми — каза Номура.

Високият зеленоок мъж кимна.

— Разбрах за това — отговори той безизразно. — Но аз не съм те предавал никога.

— Това е вярно — съгласи се Номура. — И по тази причина наградите, обещани на тях, ще получиш ти. Когато дойде времето, ще бъдеш моята дясна ръка — ще управляваш от мое име и в името на Лазар.

Очите на Търс светнаха. Номура планираше да реорганизира света и да създаде рай за малцината, които смяташе за достойни да продължат живота. Повечето народи и нации щяха да умрат, изядени за месеци и години от невидимите нанофаги. Онези, на които щеше да позволи да живеят, щяха да бъдат принудени да му се подчиняват — да променят живота, културата и вярванията си според неговата идилична философия. Номура и онези, които му служеха, щяха да разполагат с почти пълна власт над уплашените останки на човешкия род.

— Какви са заповедите ти? — попита оцелелият член на триото „Хораций“.

— Ще нападнем по-рано от предвиденото — каза му Номура. — Три самолета „Танатос“ да са готови за излитане до шест или осем часа. Уведоми производствения екип, че искам достатъчно контейнери с нанофаги да бъдат натоварени на самолетите до извършването на последните проверки преди излитането. Първите цели ще са Вашингтон, Ню Йорк и Бостън.

Летище Лажеш, остров Терсейра, Азорите

Трима души, двама мъже и една жена, бяха сред малката група пътници, които слизаха от самолета на португалските авиолинии от Лисабон. Необременени от багаж, те бързо се промъкнаха между потоците от местни хора и туристи от пистата в летищния терминал.

След като влязоха вътре, Ранди Ръсел спря като попарена. Тя погледна към огромния часовник, показващ местното време, а после към таблото с отбелязаните часове на излитащите и пристигащите самолети.

— Мамка му — измърмори тя ядосано. — Има само един полет дневно до Санта Мария и ние сме го изпуснали.

Без да спира, Джон поклати глава.

— Няма да пътуваме с тукашен самолет.

Той ги поведе към изхода. Малка редица таксита и частни автомобили чакаха до бордюра пристигащите пътници.

Тя повдигна едната си вежда.

— Санта Мария е на около двеста мили оттук. Да не смяташ да плуваме?

Смит се ухили през рамо.

— Не, освен ако Питър не настоява.

Ранди погледна към синеокия англичанин, който вървеше до нея.

— Знаеш ли за какво говори?

— Един господ знае — отговори Питър нехайно. — Но забелязах, че проведе няколко телефонни разговора в Париж, докато чакахме самолета за Лисабон. Подозирам, че нещо е уредил.

Все още усмихнат, Смит мина през изхода и излезе на чист въздух. Вдигна ръка към боядисан в камуфлажни зелено-кафяво-сиви тонове високопроходим автомобил „Хъмви“, паркиран надолу по шосето. Той потегли да ги пресрещне.

— Полковник Смит и неговите придружители? — попита сержант от ВВС на САЩ иззад волана.

Хъмвито потегли надолу по шосето и след половин километър зави към входа на желязна ограда. Там двама часови с автомати М-16 и сериозни физиономии им провериха документите, внимателно сравнявайки лицата и снимките. Удовлетворени, войниците им махнаха да продължат към военновъздушната база на САЩ в Лажеш.

Джипът зави наляво и продължи към самолетната писта. Сиви транспортни самолети С-17 и гигантски самолети танкери КС-10 стояха от двете страни на пистата. В единия й край теренът се накланяше леко и тя стигаше почти до брега на Атлантическия океан. В другия край се издигаха високи зелени хълмове, насечени на безброй малки полета от тъмни вулканични скали. Сладкото ухание на полски цветя и соленият дъх на океана се смесваха по странен начин с острата и задушлива миризма на полуизгоряло самолетно гориво.

— Вашата птица пристигна от САЩ преди час — уведоми го сержантът. — В момента я подготвят.

Ранди се обърна към Смит.

— Нашата птица? — попита тя натъртено.

Джон кимна.

— Хеликоптер на американските сухопътни сили UH-60L „Блек Хок“ — каза той. — Доставен е с транспортен самолет С-17, докато ние летяхме от Париж до Лисабон. Мисля, че ще ни свърши работа.

— Добре си направил — каза Ранди с едва прикрит сарказъм. — Чакай да се разберем: ти щракна с пръсти просто ей така и армията и ВВС ти доставиха хеликоптер за милиони долари за лична употреба. Така ли е, Джон?

— Всъщност звъннах на един-двама приятели в Пентагона да използват някоя и друга връзка — отговори скромно Смит. — Всички се страхуват от заплахата с нанофаги и са склонни да нарушат част от правилата заради нас.

Ранди се облещи към загорелия англичанин.

— Надявам се, че можеш да управляваш „Блек Хок“?

— Е, ако не мога, съвсем скоро ще разбера как става — отвърна й Питър весело.

Четиридесет и шеста глава

Самолетната писта на „Номура Фарматек“,

остров Санта Мария

Хидео Номура крачеше бавно по края на дългата асфалтова писта. Вятърът, който духаше откъм изток, шепнеше в късата му черна коса. Лекият бриз донасяше силния мирис на затоплената от слънцето висока трева, която растеше по платото зад оградата. Той погледна нагоре. Слънцето грееше все още високо над главата му и всеки момент щеше да предприеме дългото си пътуване надолу към западния хоризонт. Далеч на север няколко облачета се рееха като самотни бели пухчета в ясното синьо небе.

Номура се усмихна. Времето беше идеално във всяко отношение. Той се обърна и видя баща си да стои до него, заобиколен от двама от хората на Търс. Китките на възрастния мъж бяха закопчани с белезници зад гърба му.

Хидео се усмихна на баща си.

— Невероятна ирония, не мислиш ли?

Джинииро го погледна с каменно лице и студено равнодушие.

— Тук има доста иронии, Лазаре — каза му той безразлично, не желаейки да назове своя син изменник на име. — Коя точно имаш предвид?

Пренебрегвайки подигравката, по-младият мъж кимна към пистата пред себе си.

— Тази самолетна писта — обясни той. — Американците са я построили през 1944 година по време на войната срещу Германия и нашата обична родина. Техните бомбардировачи са използвали острова за презареждане с гориво при дългите презокеански полети до Англия. Но днес ще обърна собственото им творение срещу тях. Тази писта ще стане плацдарм за унищожаването на Америка.

Джинииро не каза нищо.

Хидео сви рамене и се обърна. Сега вече стана ясно, че той бе запазил живота на баща си не от чувство на синовно преклонение. Веднага след като първите самолети „Танатос“ се намереха високо в небето, щеше да има време да уреди подходящ край за стария глупак. Някои от учените вече работеха върху различни варианти на нанофагите от четвърти стадий. Те можеха да сметнат, че ще е от полза да изпробват новите си модели върху живо човешко същество.

Той закрачи към малка група авиоинженери и диспечери, които чакаха край пистата. Бяха със слушалки и късовълнови радиостанции за връзка между различните хангари и контролната кула.

— Всичко готово ли е? — попита той грубо.

Старши диспечерът кимна.

— Екипажът от главния хангар докладва, че са готови за излитане. Всички контейнери са натоварени на борда.

— Добре. — Номура погледна към главния авиоинженер. — А трите самолета?

— Всички системи функционират в очакваните норми — докладва мъжът. — Соларните панели, резервоарите за гориво, авиониката, програмите за нападенията, всичко е проверено по няколко пъти.

— Отлично — каза Номура. После отново погледна към главния диспечер. — Някакви неидентифицирани въздушни контакти, които да ни притесняват?

— Не — отвърна диспечерът. — Данните от радара не отчитат никакви обекти във въздуха в радиус от сто километра. Чисто е.

Хидео пое дълбоко дъх. Това бе мигът, заради който той посвети години на кроене на планове, заговори и предаде собствения си баща — само заради този славен миг на сигурен триумф. Издиша бавно, предвкусвайки удоволствието. После заговори:

— Започнете операциите „Танатос“.

Диспечерът предаде заповедта по радиостанцията.

— Отворете вратите на хангарите.

В отговор в южния край на пистата огромните метални врати на най-близкия хангар започнаха да се разделят с трясък, разкривайки просторна вътрешност, пълна с мъже и машини. Слънцето проникваше вътре през бавно разширяващия се отвор. Лъчите паднаха върху соларните панели на крилото на първия „Танатос“. Те засияха като златен огън.

— Първият самолет тръгва — докладва главният авиоинженер.

Огромният безпилотен апарат с дължина на крилата по-голяма от тази на „Боинг“-747 бавно се заклати напред и мина през вратата, изпълвайки я почти цялата. Четиринадесетте перки с по две еднакви остриета се завъртяха безшумно, докато машината излизаше на пистата. Под крилото на самолета се виждаха множество цилиндри с тънки пластмасови стени.

— Сложете маските и ръкавиците — нареди Номура.

Диспечерите и инженерите веднага се подчиниха и надянаха тежката екипировка, която щеше да им гарантира поне частична защита, в случай че станеше нещо неочаквано.

Търс се доближи до Номура и му подаде маска, респиратор и плътни ръкавици. Той ги взе с леко кимване.

— А за затворника? — попита високият зеленоок мъж с приглушен от респиратора глас.

— Баща ми ли? — Хидео погледна назад към Джинииро, който все още стоеше гологлав на слънцето неподвижно между двамата си пазачи с газови маски. Той се усмихна студено и поклати глава. — Никаква маска за него. Нека старецът изпробва късмета си.

— Вторият самолет излиза — докладва авиоинженерът, като говореше доста високо, за да се чува през газовата маска и дихателния апарат.

Номура обърна поглед отново към пистата. Първият „Танатос“ се бе отдалечил вече на двеста метра и набираше скорост, наближавайки мястото за излитане. Вторият самолет също се показа от гигантския хангар. Третият се виждаше точно зад него.

Той забрави за предстоящата смърт на баща си и съсредоточи вниманието си към полета на своите жестоки мечти.

Търс се отдалечи, като смъкна от рамото си своя „Хеклер и Кох“ G36, германско производство. Той се оглеждаше, проверявайки въоръжената охрана, която бе поставил на равни разстояния по дължината на пистата. Всички изглеждаха в готовност.

По лицето на огромния мъж премина лека сянка. Заедно с двамата часови, които охраняваха Джинииро, имаше само десет души на летището. А трябваше да са два пъти повече, но неочакваните загуби, които претърпя в Ню Мексико, после и във Вирджиния, не можеха да се попълнят навреме. Смъртта на Нънс и на неговия екип в Париж направиха недостига на охрана още по-осезаем.

Търс сви рамене и погледна на запад към океана. След като това приключеше, нямаше да има вече значение. Номура беше прав. Секретността имаше по-голяма важност от живата сила. Независимо с колко войници, ракети и бомби разполагаха, американците не можеха да атакуват цел, която не могат да открият.

Изведнъж замръзна. Нещо се движеше над Атлантическия океан — точно там, до където стигаше погледът му. Той се взря напрегнато. Каквото и да беше, нещото се приближаваше с висока скорост. Но бе трудно да разбере през дебелите стъкла на газовата маска, която размазваше образите.

С ръмжене Търс раздра маската и прикачения към нея респиратор и ги хвърли на земята. Най-после виждаше ясно малката тъмнозелена точка, която летеше ниско над вълните в океана. Тя смени траекторията си и се отправи към него, като се наклони леко, и после започна бързо да се уголемява. Слънцето се отрази върху въртящата се перка.

* * *

На борда на хеликоптера „Блек Хок“ UH-60L Смит се наведе напред от седалката на втория пилот и погледна към самолетната писта пред тях през високо разделителен бинокъл.

— Добре — каза той на глас, като викаше, за да го чуят сред бученето на двата мощни двигателя и огромните ротори на военния транспортен хеликоптер. — Виждам два транспортни самолета „Ан-124 Кондор“ близо до северния край на пистата, спрели са до голям хангар. Има и по-малък самолет, вероятно „Гълфстрийм“.

— А какво е онова, което се движи близо до южния край на пистата? — извика Ранди в ушите му.

Тя се бе привела над двете пилотски седалки откъм гърба им, като се държеше толкова здраво, че кокалчетата на пръстите й бяха побелели. Хеликоптерът „Блек Хок“ се тресеше и подскачаше жестоко, тъй като Питър се мъчеше да го държи на сто и петдесет метра над гребена на вълните и същевременно да поддържа скорост над двеста километра в час. Той успя да ги докара с ниско летене, за да не бъдат засечени от радара на летището.

Смит отмести бинокъла надясно. За първи път забеляза трите огромни машини, приличащи на крила, подредени една след друга на дългата асфалтирана писта. Апаратът в началото на редицата се движеше все по-бързо и по-бързо към мястото за излитане. Отначало изтощеният му мозък отказваше да приеме, че нещо толкова голямо и същевременно изглеждащо така крехко става за летене.

После фактите и образите си дойдоха на мястото, измъкнати някъде от паметта му. Преди няколко години той беше чел за научни експерименти на НАСА със самолет робот, летящ на голяма височина и захранван от слънчева енергия. Явно Номура беше откраднал технологията за своите зли намерения.

— Мили боже — каза той, осъзнавайки изведнъж за какво става дума. — Това са апаратите за нападението на Номура.

Той бързо разясни на своите колеги какво си е спомнил за летателните характеристики и възможности на тези самолети.

— Не могат ли нашите изтребители да ги свалят? — попита мрачно Ранди.

— На тридесет километра височина? — Смит поклати глава. — Това е много над тавана, до който може да се издигне който и да е изтребител. Нито един Ф-15 или Ф-16, който притежаваме, не е в състояние да достигне подобна височина.

— Ами вашите ракети „Пейгриът“? — предложи Питър.

— Тридесет хиляди метра височина е и над техните възможности — отвърна Смит. — Освен това се обзалагам, че ония работи там са построени така, че да не бъдат засичани от радари. — Той стисна зъби. — Ако са на голяма височина, са неуязвими и неоткриваеми. Така че в момента, в който тези апарати излетят, Номура ще може да ни нападне, когато си пожелае, като освободи облаците от нанофаги над който град си избере.

Ужасен от опасността, надвиснала над Съединените щати, Смит насочи бинокъла към малката група мъже, които стояха точно до пистата. Той изхълца. Мъжете носеха газови маски.

Светът около него сякаш изчезна, докато умът му работеше трескаво. Защо носеха маски? После отговорът дойде от само себе си.

— Отведи ни там, Питър — викна Смит и посочи към летището. — Веднага.

Англичанинът го изгледа невярващо.

— Това не е бойна мисия, Джон. От нас се очаква да разузнаваме, а не да препускаме с развети саби като кавалеристи.

— Задачата току-що се промени — каза му троснато Смит. — Тези самолети са въоръжени. Този кучи син Номура предприема атаката си в момента!

Четиридесет и седма глава

Питър наклони хеликоптера „Блек Хок“ максимално и го насочи към летището. Бреговата ивица на Санта Мария се виждаше все по-добре, приемайки постепенно очертания и форма, докато летяха към острова със скорост близо двеста километра в час. Англичанинът обърна за миг глава и погледна към Ранди.

— Най-добре да приготвиш оръжията.

Тя кимна. Тримата вече бяха навлекли бронежилетките, а хеликоптерът бе съоръжен с три автоматични карабини Д-4, версия на автоматите М-16, с които бе въоръжена американската армия. Тя се премести в отделението за войници, като внимаваше да се държи здраво поне с едната ръка.

Внезапно Питър наклони хеликоптера, правейки отново остър завой, този път в северна посока, за да лети паралелно на пистата.

— Момент! — каза той. — Защо трябва да си усложняваме живота? Защо просто не гръмнем тези проклети самолети роботи от въздуха и да ги натикаме в морето?

Смит се замисли върху предложението. Логиката му бе желязна. Той се изчерви.

— Трябваше да помисля за това — призна той неохотно.

Питър се ухили.

— Учил си медицина, когато е трябвало да учиш тактика, а? — Той се върна към управлението на хеликоптера. UH-60L се извиси рязко, изкачвайки се с неколкостотин метра над морето за по-малко от секунди. — Дръж под око първия апарат, Джон. Уведоми ме, когато започне да се издига.

Смит кимна. Облегна се на седалката си и загледа през дясното стъкло на кабината. Внезапно просветна нещо бяло и погледът му долови малко облаче прах близо до летището. После забеляза малка стрела, която бързо доближаваше към тях, оставяйки след себе си огнена следа. За част от секундата Джон се взираше невярващо. После инстинктът му за самосъхранение се пробуди.

— САМ! Ракета САМ! — изкрещя той. На три градуса.

— Мамка му! — възкликна Питър.

Той бързо занатиска педалите, задърпа ръчките и завъртя лоста за управление, за да снижи рязко хеликоптера и да избегне връхлитащата ракета. В същото време натисна копче върху контролното табло и активира устройството за изстрелване на сигнални ракети.

Зад пикиращия хеликоптер изригнаха сигнални ракети, описвайки широка дъга. Смит вдигна очи и видя как доближаващата ракета земя-въздух мина като стрела над главите им и после се отклони рязко, следвайки сигналните ракети примамки, които се носеха бавно към океана. Той въздъхна с облекчение.

— Явно е била с топлинен търсач — коментира той и се смути, тъй като гласът му леко трепереше.

Питър кимна. Беше стиснал силно устни.

— Ръчно преносимите ракети САМ обикновено са такива. — Той въздъхна. — Страхувам се, че се налага да се върнем на първоначалния план. Не можем да си позволим голяма височина, не и при заплаха от ракети.

— Значи, влизаме вътре? — предположи Смит.

— Да — потвърди Питър и оголи зъбите си в широка свирепа усмивка. Той снижи хеликоптера почти до водата, а отстрани изглеждаше така, сякаш долната част на машината пори вълните. Летището, което бе вече на равнището на очите им, постепенно се уголемяваше. — Влизаме бързо и удряме здраво, Джон. Ти разчистваш отляво, аз отдясно. А Ранди, Бог да я пази, ще прави всичко останало, което се наложи.

— Звучи като план! — съгласи се Ранди зад гърбовете им.

Тя подаде на Смит една от карабините Д-4 и тридесет и три пълнителя. С къса цев и оптично устройство, Д-4 беше по-леко и по-маневрено оръжие от своя родител М-16. Смит пъхна един от пълнителите в магазина, а останалите прибра по джобовете си. Третата карабина отиде у Питър, който я сложи до себе си на пилотската седалка.

— Благодаря. Сега се закопчайте — викна й Питър. — При кацането доста ще раздруса.

Откъм пистата се разнесоха изстрели в посока към тях. Няколко мъже бяха застанали на открито и стреляха по хеликоптера с картечници. Куршуми 5,56-милиметра заудряха хеликоптера и рикошираха от главния ротор, блиндирания покрив и опашката и продупчиха страничните части от тънка сплав на фюзелажа.

Смит забеляза, че първият летателен апарат на Номура се отдели от земята и започна да се издига. Той удари с юмрук по седалката си от безсилие.

— По дяволите!

— Има още два на земята! Ще се оправим с този малко по-късно — успокои го Питър. — Ако приемем, че ще има по-късно, разбира се — добави той, мърморейки под носа си.

Хеликоптерът „Блек Хок“ издрънча, докосвайки настилката, завъртя се бързо в полукръг и се заби във високата трева, която растеше покрай пистата. Още куршуми рикошираха от покрива и изчезнаха сред дъжд от искри. Смит бързо откопча колана, грабна карабината Д-4 и се изтегли в отделението за войниците. Питър го последва почти веднага, като първо нагласи на пауза няколко копчета върху контролното табло. Над главите им остриетата на перките забавиха въртенето си, но не спряха.

Ранди вече бе отворила лявата странична врата. Тя се надвеси през отвора с насочена напред карабина.

— Готово ли е всичко?

Джон кимна.

— Да тръгваме.

С Ранди плътно зад него, той скочи от хеликоптера и се стрелна на юг покрай ръба на пистата. Полетяха куршуми над главите им, изстреляни от двама охранители, които тичаха към тях. Смит се хвърли във високата трева и откри огън, движейки оръжието от ляво на дясно.

Един от охранителите извика пронизително и падна напред, разсечен почти на две. Другият залегна по корем и продължи да стреля.

От позицията си вдясно от Смит Ранди се прицели хладнокръвно. Тя изчака, докато маркировката на оптичния мерник се установи върху очилата на газовата маска на пазача, и после натисна леко спусъка.

Главата му се пръсна.

Джон преглътна с мъка и извърна очи. Той огледа наоколо. Бяха изминали около една трета от дължината на пистата и се намираха само на няколкостотин метра от огромния хангар в южния край. Голямо складово помещение с тенекиен покрив се разпростираше на изток недалеч зад тях. Откъм страната на склада, която гледаше към тях, имаше само един вход — солидна желязна врата със секретна ключалка. Очите му се присвиха, докато подозрението му преминаваше в увереност. Никой не слагаше подобна брава на обикновен склад. Явно тайната лаборатория на Номура за производство на нанофаги бе някъде вътре. Човек можеше да скрие десетина биохимични инсталации във вътрешността на това огромно, приличащо на пещера пространство и пак да остане много място.

Вторият от самолетите роботи вече се търкаляше по пистата, бавно набирайки скорост, докато перките увеличаваха оборотите си. Джон виждаше смъртоносните цилиндри под единственото огромно крило на машината. Третият самолет беше спрял точно пред хангара и изчакваше реда си, за да потегли.

На север избухна престрелка. Още един от охраната изпищя и падна, направен на решето от Питър. При падането си мъжът натисна спусъка на ракетомета SA-16, руско производство, който се опитваше да насочи. Ракетата САМ се запали. Оставяйки гъст облак от сив и бял дим след себе си, тя литна нагоре, насочи се на изток и после падна отвесно в празните пасища зад периметъра на оградата, където се взриви, без да причини вреда никому.

Смит забеляза движение на юг, недалеч от втория самолет. Още трима въоръжени начело с много по-висок от тях мъж приближаваха край западния край на пистата, като внимаваха да не изостават от самолета. Те се носеха на двойки, като се сменяха периодично и се прикриваха едни други, докато напредваха.

Той примигна. Страхотно, помисли си Джон. Тия типове бяха професионалисти. И ги предвождаше не кой да е, а третият от свръхчовеците Хораций.

— Гледай пред себе си, Джон — викна Ранди.

Тя посочи с ръка към откритото пространство от другата страна на пистата. Малка група мъже с газови маски и респиратори отстъпваше назад, измъквайки се от района на стрелбата. Повечето изглеждаха невъоръжени. Но двама носеха автомати, преметнати през рамо и влачеха възрастен мъж с побелели коси, който нямаше газова маска и бе окован в белезници.

— Ще се оправя със самолетите — каза Смит. После посочи към групата, която се оттегляше. — Ти се заеми с тях. Ранди кимна, а Джон тръгна покрай пистата към гигантския летателен апарат, който се движеше с грохот на север. Димът от заблудената ракета САМ отряза видимостта й към него.

Останала сама, тя скочи на крака и побягна през широкото открито пространство. Един от бягащите мъже я забеляза и викна на останалите. Те залегнаха в тревата. Двамата въоръжени пазачи бутнаха възрастния мъж долу в краката си, обърнаха се и приготвиха автоматите си.

Ранди стреля от бедрото си, изпращайки три откоса. Един от пазачите падна тежко на земята, а от няколко рани на тялото му потече кръв. Другият отвърна на стрелбата, като изпразни наведнъж цял пълнител от двадесет патрона със своя автомат „Узи“.

Въздухът около Ранди се изпълни внезапно с куршуми и парчета от разбитата асфалтова настилка. Тя отскочи встрани. Нещо я удари по лявата ръка и я хвърли назад. Рикоширал куршум от асфалта я бе улучил в лявата ръка и я счупи точно над лакътя. Прониза я жестока болка. Тя се претърколи, опитвайки се да се прикрие, преди стрелецът да я мерне и да я улучи.

Стъписан от това, че тя е все още жива, пазачът измъкна празния пълнител и зареди нов.

Стискайки зъби, за да преодолее непоносимата болка, Ранди отново вдигна карабината и изстреля един откос. Два куршума с медно покритие улучиха целта и събориха нападателя по гръб, превръщайки го в кървавочервена купчина.

Тя се насили да се изправи на крака и затича по пистата. Невъоръжените мъже се разбягаха на всички посоки. Всички те изглеждаха еднакви с противогазите. Внезапно възрастният мъж с белезниците замахна с крак и спъна един от бягащите. Задъхвайки се, възрастният се хвърли върху мъжа, когото свали на земята, и го притисна силно.

Ранди се доближи с насочена карабина в здравата ръка.

— Кой, по дяволите, си ти? — викна тя.

Възрастният мъж й се усмихна блажено.

— Аз съм Джинииро Номура — отговори той тихо. — А това — кимна към фигурата, която се гърчеше под него — е Лазар, предателят, който някога бе моят син Хидео.

Ранди; която просто не можеше да повярва на късмета си, се усмихна на възрастния мъж.

— Радвам се да се срещна с вас, господин Номура. — Тя продължаваше да държи карабината Д-4 насочена към човека на земята, докато Джинииро се изправяше с мъка. — Свали противогаза веднага — нареди тя. — Но бавно. Иначе може да ти гръмна главата.

Младият мъж се подчини. Бавно, подчертано внимателно той свали маската и респиратора, разкривайки шокираното лице на Хидео Номура.

— Какво ще правиш с него? — полюбопитства Джинииро.

Ранди вдигна здравото си рамо.

— Ще го отведем в САЩ, за да бъде изправен пред съда. — Тя чу нова серия стрелба, този път от север. — Което означава, че ние тримата веднага се отправяме към хеликоптера. Това място започва да става вредно за здравето.

* * *

Питър се носеше като призрак сред мъглата от дим с карабина, метната през рамо. Той чу тихо дрънчене на метал наблизо и се подпря на едно коляно, оглеждайки се за източника на звука.

Охранител се появи сред бавно разнасящия се дим. Ръката му бе на селектора за стрелба върху германската пушка и тъкмо превключваше от единичен изстрел на троен откос. Устата му зяпна, когато видя англичанина, който се целеше в него.

— Много невнимателно — каза му тихичко Питър и натисна спусъка.

Улучен с три куршума от упор, мъжът се свлече върху плувналата в кръв трева.

Питър изчака няколко секунди, докато се разнесе димът, който се насочи на запад към океана, разпръсквайки се бавно от слабия ветрец. Той огледа терена пред себе си. Не забеляза нищо, което да се движи. Доволен се обърна и затича към хеликоптера.

* * *

Пребледняла от болката от счупената ръка, Ранди поведе пленниците си към чакащия „Блек Хок“. Тя се спъна и Хидео Номура се обърна за миг, поглеждайки я с омраза, изписана на лицето му. Тя поклати глава и повдигна леко карабината Д-4, чието дуло сочеше право в гръдния му кош.

— Не бих пробвала нещо такова. Освен ако наистина вярваш, че можеш да възкръснеш от мъртвите. Дори и с една ръка съм безупречен стрелец. А сега скачай вътре!

Крачейки зад нея, Джинииро се закиска доволен от поражението на сина си.

Мъжът, който наричаше себе си Лазар, се обърна и влезе в хеликоптера. Застанала до вратата, Ранди му махна да се настани на една от задните седалки с лице напред. Мръщейки се, той се подчини.

Питър се появи до нея. Той надзърна в отделението за войници и видя пленника й. Веждите му се повдигнаха.

— Добра работа, Ранди. Наистина отлична работа.

После се огледа с безпокойство.

— А къде се дяна Джон?

Четиридесет и осма глава

Смит затича към четиримата въоръжени мъже, които вървяха край самолета, който се носеше с грохот по пистата. Все още се движеха на двойки. Във всеки момент двама от тях бяха залегнали, готови да стрелят, за да осигурят прикритие на другарите си. Вниманието им бе съсредоточено главно към мястото на стрелбата около хеликоптера „Блек Хок“, но без съмнение скоро щяха да го забележат.

Някъде дълбоко в подсъзнанието си Смит разбираше, че фронталната атака беше изключително глупава форма на самоубийство, но яростно отхвърли колебанията. Не разполагаше с друга възможност. Трябваше да удари тази вражеска група бързо, преди да го забележат и да го убият.

Единственият възможен вариант срещу тези мъже бе да поеме инициативата и да я задържи. Тяхната тактика показваше, че са професионалисти, вероятно наемни войници ветерани, привлечени да вършат мръсната работа на Номура. При престрелка Смит вероятно щеше да ликвидира един или дори двама, но ако опиташе да се пребори с четиримата наведнъж, просто щеше да е един бърз начин да умре. Той съзнаваше, че присъствието на третия от групата „Хораций“ го подтикваше към това безразсъдство.

Вече два пъти Смит се изправи срещу тези силни и опасни убийци. И при двете схватки имаше късмета да се измъкне жив, но не можеше вечно да се осланя на съдбата.

Този път трябваше сам да си осигури късмета, а това означаваше да се възползва от всяка възможност.

Той продължи да тича, прескачайки високата трева покрай източния край на пистата. Разстоянието между него и движещия се самолет и четиримата мъже се скъсяваше бързо, тъй като се движеха един срещу друг с нарастваща скорост.

Двеста и петдесет метра. Двеста. Сто и петдесет. Джон чувстваше как белите му дробове се напрягат до краен предел. Той свали карабината Д-4 от рамото си и затича още по-бързо.

Сто метра.

Самолетът бръмчеше срещу него. Сега се въртяха и четиринадесетте му перки, режейки въздуха на искрящи кръгове.

Сега!

Смит натисна спусъка на карабината. Стреляше с къси откоси, като едновременно се движеше, насочвайки куршумите през пистата към изненадания враг. Парчета асфалт и снопове трева хвърчаха във въздуха.

Те залегнаха и отвърнаха на стрелбата.

Джон сви наляво, отдалечавайки се на зигзаг от пистата. Куршуми късаха трева и свистяха покрай главата му. Той се хвърли напред на земята, направи кълбо и пак скочи на крака, след което продължи да тича. Отново стреля, после сви надясно.

Край него продължаваха да летят куршуми, заплашвайки всеки момент да го разкъсат. Един мина на косъм от лицето му. Нажежените газове, които го следваха, изблъскаха главата му назад. Друг рикошира от бронираната жилетка и го събори на тревата. Обезумял, Смит се претърколи, чувайки как куршумите обсипваха земята зад него.

Посред стрелбата той долови дебел глас, който даваше гневни заповеди откъм другия край на пистата. Последният Хораций инструктираше хората си какво да направят.

И тогава стрелбата най-неочаквано спря.

В тишината Джон внимателно повдигна глава. Усмихна се леко от облекчение. Както очакваше, самолетът, който все още се търкаляше към предварително програмираното място за излитане, застана между него и мъжете, опитващи се да го убият. За един кратък миг те нямаше да могат да стрелят срещу него, не и без да рискуват да ударят своя скъпоценен апарат.

Но Джон знаеше, че това самоналожено прекратяване на огъня няма да трае дълго.

Смит се изправи на крака и приведен ниско към земята тръгна на заден ход, като се опитваше да не изостава от гигантския самолет, който бавно набираше скорост. Той надникна под огромното крило, оглеждайки се за някакъв признак на движение по пистата.

За миг погледът му улови бягащи бойни обувки през тесните процепи между петте колесника, аеродинамичния корпус и гнездата за товарите. Двама от стрелците тичаха през широката настилка, заобикаляйки безпилотната машина, за да си осигурят видимост за стрелба.

Джон продължи да върви назад с карабината в ръце и пръст на спусъка. Той издиша, усещайки как пулсът му бие в ушите. Хайде, подканяше той наум тичащите мъже, сбъркайте.

И те сбъркаха.

Нетърпеливи или свръх самоуверени, или по заповед на кестенявия гигант двамата стрелци излязоха на открито.

Смит откри тутакси огън, обсипвайки с куршуми двамата изненадани мъже. Карабината отскачаше в ръцете му. Празни гилзи хвърчаха от оръжието и дрънчаха върху асфалта. На петдесет метра пред него двамата мъже изпищяха и се проснаха в тревата, разкъсани от множеството 5,56-милиметрови куршуми.

И тогава Смит почувства серия от удари като с чук върху гърдите си и от дясната страна. Каскадата от болезнени рикошети от бронираната му жилетка го завъртя в полукръг и го повали на колене. Някак си успя да задържи карабината.

Погледът му се замъгли от болка.

Напрягайки се, той видя само на четиридесет метра от себе си високия зеленоок мъж да се взира в него със студена усмивка и насочено дуло на автомата си. В този миг Джон осъзна, че е допуснал грешка. Последният Хораций беше изпратил на гибел двама от собствените си хора, за да привлекат към себе си огъня, както играчът на шах жертва пешките, за да спечели превъзходство в позицията. Докато Джон ги убиваше, огромният мъж бе заобиколил зад движещия се безпилотен летателен апарат, за да удари откъм фланга.

И сега Смит нямаше какво да направи, за да се спаси.

Все още ухилен, зеленоокият повдигна леко оръжието си, целейки се в незащитеното чело на Смит. Точно встрани от пистата замъгленият му поглед долови движещия се самолет, натъпкан с пластмасовите цилиндри със смъртоносния товар.

Част от мозъка на Джон бе парализиран от тих ужас пред приближаващата смърт. Той направи всичко възможно да пренебрегне примитивния страх, напъвайки се да чуе какво му диктува по-разумната и по-хладнокръвна част от мозъка му.

Вятърът, казваше тя.

Вятърът е източен.

Без да мисли повече, Смит се хвърли встрани, натискайки едновременно спусъка на карабината бързо, колкото можеше.

Д-4 изтрещя многократно, отскачайки все по-високо с всеки изстрел, докато Джон изпразни онова, което бе останало в пълнителя от тридесет патрона. Куршумите обсипаха огромния летателен апарат, пробиха дупки във фибровъглеродния корпус и пластмасовата повърхност и направиха на пух и прах бордовите компютри, контролните кабели и перките.

Безпилотният самолет се разтресе под напора на летящите с огромна скорост куршуми. Той започна да се отклонява на запад, излизайки бавно от пистата.

* * *

Търс наблюдаваше последните отчаяни действия на тъмнокосия американец без съжаление и притеснение. Едното ъгълче на устата му се изкриви в хищническа усмивка. Беше същото като да гледаш ранено животно, което се удря в капан. Доставяше му огромна наслада. Стоеше, без да мърда от мястото си, а само следеше жертвата си с цевта на оръжието и чакаше оптичният мерник да се установи на главата й. Не обръщаше внимание на куршумите, които свистяха вдясно от него. От подобно разстояние американецът не можеше дори да мечтае да го улучи без оптични уреди.

Но изведнъж дочу бръмченето на четиринадесетте електромотора на безпилотния самолет, които сменяха мощността си. Някои започнаха да се давят, други прекъсваха и пак тръгваха, останали без постоянно захранване. Парчета от пластмаса и фибровъгледорд се посипаха по пистата.

Търс видя как гигантският самолет се носи срещу него, отклонявайки се изцяло от курса. Той се ядоса. Последният номер на американеца едва ли щеше да спаси живота му, но повреждането на един от трите незаменими летателни апарата щеше да вбеси Номура.

Внезапно Търс се облещи невярващо в тънкостенните пластмасови цилиндри, закрепени по огромното крило, забелязвайки за първи път дупките с груби ръбове под формата на звезда върху много от тях. В същия миг той усети как смъртоносният източен вятър гали нежно лицето му. Зелените му очи се разшириха от ужас. Парализиран от страх, Търс заотстъпва назад. Пушката се изплъзна от треперещите му ръце и издрънча на асфалта.

Кестенявият мъж изстена на глас. Той вече усещаше как нанофагите от четвърти стадий работят вътре в тялото му. Милиарди от чудовищните механизми навлизаха дълбоко в белите му дробове и разпространяваха отровите си с всяко вдишване. Плътта под дебелите прозрачни ръкавици почервеня, мускулната тъкан се излющи, а сухожилията и костите се раздробиха.

Двамата оцелели мъже от екипа му, които бяха защитени временно от противогазите, го наблюдаваха от заетите стрелкови позиции с разширени от ужас очи. Те се изправиха и започнаха да отстъпват.

Търс повдигна отчаяно измъченото си лице в безмълвен зов.

— Убийте ме — прошепна той, като изрече с мъка думите, тъй като езикът му се раздробяваше на парчета. — Убийте ме! Моля ви!

Изпаднали в паника от гледката, те хвърлиха оръжията и побягнаха към океана.

Надавайки вик след вик, последният Хораций се преви на две, съсипан от непоносимата и нестихваща болка, докато нанофагите го изяждаха жив отвътре.

* * *

Смит побягна на север по пистата максимално бързо въпреки умората и ужаса от онова, което стори. Стискаше здраво зъби, за да преодолее болката от счупените ребра под бронираната жилетка. Спъна се веднъж, изруга тихичко и продължи напред.

Тичай, Джон, подканяше се той. Тичай, иначе ще умреш.

Не се обърна нито веднъж. Познаваше ужасната гледка, която щеше да види. Известен му бе кошмарът, който предизвика умишлено. Досега облакът от нанофаги се бе разпространил на запад по целия южен край на летището, носен от вятъра към Атлантическия океан.

Смит доближаваше хеликоптера „Блек Хок“. Роторите все още се въртяха бавно. Отскубнати стръкчета трева и изгорели газове се носеха мързеливо из въздуха около чакащата машина. Питър и Ранди го видяха да идва. Притеснението изчезна от физиономиите им и те се втурнаха да го посрещнат с усмивки на облекчение.

— Качвайте се! — изкрещя Джон, махайки им да се връщат в хеликоптера. — Да потегляме веднага!

Питър кимна мълчаливо. Той забеляза как безпилотният самолет се носеше извън пистата безконтролно. Веднага разбра какво се е случило.

— Дай ми трийсет секунди, Джон! — викна той.

Англичанинът се метна обратно в хеликоптера и се настани върху пилотската седалка. Ръцете му зашариха по контролното табло, индикаторите светнаха един след друг. Доволен, той завъртя дросела и включи двигателите на пълна мощност. Роторите се завъртяха по-бързо.

Смит се спря за миг до отворената врата на отделението за войници. Той забеляза, че лявата ръка на Ранди е счупена, а лицето й бледо и изкривено от болка.

— Много ли си зле? — попита той.

Тя се усмихна.

— Адски болки, но ще оживея. После ще си играеш на доктор.

Преди още да успее да реагира, тя му хвърли кръвнишки поглед.

— И без умни забележки. Чу ли?

— Чух — отвърна Смит тихо, прикривайки собствената си болка от нараняванията. Очите му се спряха на другите двама пътници в хеликоптера. Той разпозна Хидео и Джинииро Номура по снимките, които му бе изпратил Фред Клайн толкова отдавна в Санта Фе. Толкова отдавна, помисли си той. Преди шест дни. Цяла вечност.

Ранди се отпусна на седалката срещу Хидео с гръб към кабината. Тя закрепи карабината в скута си, като внимаваше смъртоносното дуло да сочи право към сърцето му. Джон седна до нея.

— Дръжте се здраво! — викна Питър от кабината. — Тръгваме.

Двигателите забучаха, хеликоптерът се понесе напред по пистата и се отлепи от земята. Още докато се издигаше, се обърна и полетя далеч от летището.

Четиридесет и девета глава

На сто метра Питър задържа височината. Тя бе достатъчна, за да се предпазят от облака нанофаги, който обгръщаше комплекса и летището на „Номура Фарматек“. Или поне се надяваше да е така. Той се намръщи, напомняйки си, че между надеждата и абсолютната сигурност има известна разлика. Издигна машината още тридесет метра.

Вече по-спокоен, Питър наклони леко хеликоптера и той се понесе над осеяната с трупове писта. После погледна през рамо към отделението за войниците.

— Сега накъде, Джон? — попита той. — След първия самолет на нашия приятел Лазар ли? Онзи, който се изплъзна?

Смит поклати глава.

— Не още — той измъкна празния пълнител от автоматичната карабина и пъхна нов. — Има още едно-две неща, които трябва да свършим тук.

Джон стана от седалката и легна по корем върху пода на хеликоптера, насочвайки карабината Д-4 през отвора на вратата.

— Дай ми видимост към третия самолет, Питър — викна Смит. — Той все още се опитва да излети на автопилот.

В отговор Питър наклони хеликоптера и го върна обратно в южна посока. Смит се подаде още малко навън, а огромният летателен апарат му се видя още по-голям през оптичния мерник. Той натисна спусъка и изпрати серия насочени изстрели срещу самолета, който продължаваше да се движи по пистата. Карабината отскачаше от рамото му.

Хеликоптерът UH-60L прелетя с грохот покрай самолета, зави рязко и се върна обратно, очертавайки пълна окръжност.

Джон отново презареди карабината с последния пълнител. Д-4 бе готова за стрелба.

Хеликоптерът направи още един завой, полетя на север, върна се обратно за ново преминаване. Смит погледна надолу. Надупчен с тридесет куршума 5,56-милиметра, третият самолет сега стоеше неподвижно върху настилката. Цели секции от единственото дълго крило липсваха, раздробени от многобройните удари. Фрагменти от кутиите на двигателите и цилиндрите с нанофаги бяха разхвърляни по асфалтовата настилка зад изпотрошения апарат.

— Още един самолет задраскан в списъка — обяви той с категоричен тон. — Това прави два извън строя, остава един.

Хидео Номура се наежи в седалката си.

— Никакви движения — предупреди го Ранди.

Тя повдигна леко оръжието от скута си.

— Няма да ме застреляш вътре в хеликоптера — изръмжа младият Номура. Цялата фасада на приветлив космополит, която си бе изграждал пред дългите години на заблуди, бе изчезнала. Сега лицето му представляваше жестока, изпълнена с омраза маска, издаваща зла воля и егоцентрична мания, които в действителност го владееха. — Всички вие също ще умрете. Вие, американците, сте много меки. Не притежавате истински дух на бойци.

Ранди му се изсмя подигравателно.

— Може би. Но резервоарите за гориво зад теб са херметически затворени. Готова съм да се обзаложа, че ти не си. Искаш ли да проверим кой от двамата е прав?

Хидео се умълча, гледайки я свирепо.

Джинииро Номура надзърна през вратата и се подсмихна леко, наблюдавайки как бързо рухват ненормалните блянове на сина му. Страданието, което Джинииро беше преживял през дванадесетте месеца на жестоко пленничество, се връщаше сега тъпкано на Хидео.

Направляван от Джон, Питър придвижи хеликоптера до северния край на пистата и прелетя ниско над двата големи транспортни самолета и доста по-малкия корпоративен реактивен самолет.

Смит отново се подаде през отвора на вратата и пусна нова серия изстрели в пилотската кабина, раздробявайки на пух и прах стъклата и уредите за управление.

— Не искам никой оцелял да напусне острова, преди да пристигнат специалните части и екипът за обеззаразяване — обясни той.

Ранди му подаде от своите муниции.

Сега Питър издигна хеликоптера нагоре, набирайки все по-голяма височина чрез спираловидно кръжене, докато те търсеха следи от първия самолет на Номура. Няколко дълги минути се взираха неспокойно в небесата над тях. Ранди го мярна първа, долавяйки лек отблясък от златиста светлина високо горе.

— Ето го! — викна тя, сочейки през страничната врата. — На три градуса от нас. И се движи на запад!

— Към Щатите — осъзна Смит.

Хидео се подсмихна.

— Към Вашингтон и предградията му, ако трябва да бъдем точни.

Хеликоптерът направи нов завой и Питър го насочи нагоре в паралелен курс. Той се взираше през стъклото на пилотската кабина с притеснена физиономия.

— Това проклето нещо е дяволски високо вече — викна той. — Лети вероятно на три хиляди метра височина и продължава да се издига бързо.

— Какъв е максималният таван на нашата птичка — попита Смит, докато се закопчаваше на седалката.

— Не повече от пет хиляди и седемстотин метра — отвърна Питър. — Но на тази височина въздухът е разреден.

— Късно е — каза им Хидео ликуващо. Очите му святкаха триумфално. — Не можете да спрете вече моя „Танатос“. А на борда му има достатъчно нанофаги да избият милиони. Може да ме държите като пленник, но аз вече нанесох своя удар срещу вашата алчна и материалистична страна. Удар, който ще се помни векове наред.

Никой не му обърна внимание, тъй като и тримата се бяха съсредоточили да открият летящия апарат, преди да се изплъзне.

Питър насочи хеликоптера с носа нагоре в максимално вертикално положение, следейки бягащата точица. Машината се издигаше все по-нагоре с по четиристотин и петдесет метра в минута. Всички усещаха как въздухът става по-студен и по-разреден.

Когато достигна височина три хиляди и шестстотин метра, зъбите им тракаха от студ и дишаха по-трудно. Гъстотата на въздуха на тази височина беше малко над петдесет процента от нормата на морското равнище. Хората могат да живеят и да работят на такава височина или да карат ски, но след продължителна аклиматизация. Хипоксията и височинната болест в този миг бяха сериозна опасност за тях.

Самолетът „Танатос“ сега беше по-близо, но все още над хеликоптера и продължаваше да се изкачва. Единственото му огромно крило се накланяше от време на време, когато контролните уреди го пригаждаха към всяка промяна в скоростта и посоката на вятъра и налягането. Иначе апаратът следваше стриктно зададения курс към столицата на Съединените щати.

Питър издигна още своя „Блек Хок“. Главата и дробовете го боляха и той усещаше как изпитва все по-големи трудности да се концентрира. Зрението му се замъгли леко в периферията. Мигаше усилено, за да изчисти погледа си.

Алтиметърът показваше вече четири хиляди и двеста метра. На тази височина над земята роторите на хеликоптера не можеха да осигурят нормалното издигане, скоростта също се забавяше. Четири хиляди и петстотин метра. Гигантският апарат продължаваше да лети над тях, измамно близо, но все още извън техния обсег.

Мина още една минута, минута на още по-голям студ и изтощение.

Питър отново погледна през предното стъкло. Нищо. Самолетът „Танатос“ бе изчезнал.

— Хайде, Сатана — ръмжеше той. — Престани да си играеш глупави игрички с мен. Къде се дяна?

И изведнъж слънцето освети огромното крило под него, отразено от десетките хиляди огледални соларни панели.

— Успяхме! Над копелето сме! — извика Питър. Той се закашля, опитвайки се да поеме повече кислород през напрегнатите си дробове. — Трябва да действаш бързо, Джон. Много бързо. Не мога да удържа машината дълго на тази височина.

Смит кимна, откопча колана и отново легна по корем на пода. Металът, до който се докосваше, бе леденостуден и сякаш го изгаряше като огън. Температурата на въздуха отвън бе много под нулата.

Джон отчаяно духаше на ръцете си, наясно, че съществува реална опасност да загуби пръстите си или кожата от частите, изложени на студа. После той нагласи карабината Д-4, подаде се през отвора на вратата и усети как вятърът пронизва косата и дрехите му.

Сега виждаше добре самолета, който летеше приблизително на шестдесет метра под тях. Хеликоптерът забави скоростта, изравнявайки я със скоростта на плячката си.

Очите на Смит сълзяха от ледения вятър. Погледна през мерника. Горната повърхност на летящия апарат се заклати леко и после се стабилизира.

Натисна спусъка.

Куршумите се удариха в „Танатос“ и раздробиха стотици соларни панели. Парчета стъкло и пластмаса се разлетяха наоколо и бързо изчезнаха. За малко апаратът се разтресе и се снижи.

Джон задържа дъха си. Но явно бордовите компютри коригираха моментната загуба на мощност и повдигнаха по-високо перките. Самолетът се стабилизира и започна да се издига.

Смит изруга тихо и се протегна за нов пълнител.

През това време Ранди се мъчеше да остане в съзнание сред невъобразимия грохот, студ и липса на достатъчно кислород. Острата пулсираща болка от счупената ръка се смесваше с болката в слепоочията й. Тя стискаше зъби, за да не повърне. Болката в главата сега бе толкова силна, че с всеки удар на сърцето й пред очите й светваше червена светлина.

Главата й се отпусна напред.

И точно в този миг Хидео атакува.

С една ръка изби карабината от скута й. С другата нанесе силен удар върху ключицата й. Тя изпука като суха клонка.

С тихо стенание Ранди се блъсна назад в седалката, а след това тялото й се отпусна напред. Само закопчаният колан през кръста й я задържа да не се свлече на пода.

Номура грабна карабината и я насочи в главата й.

* * *

Смит погледна назад изненадан. Той се обърна и седна, след което замръзна на място, осъзнавайки промяната в ситуацията.

— Хвърли оръжието през вратата! — заповяда Номура. Погледът му бе леденостуден и изпълнен с решителност. — Или ще пръсна мозъка на тая жена из цялото отделение.

Джон преглътна с мъка и впери очи в Ранди. Не можеше да види лицето й.

— Тя вече е мъртва — каза той, опитвайки се отчаяно да печели време.

Номура се разсмя.

— Не още — каза той. — Виж. — Той сграбчи с едната си ръка късата руса коса на Ранди и вдигна главата й. Тя изстена тихо. Очите й се отвориха за миг и пак се затвориха. Мъжът, който наричаше себе си Лазар, дръпна ръката си и главата на Ранди отново се отпусна надолу. — Видя ли? — попита той. — А сега прави каквото ти казвам.

Победен, Смит пусна карабината през отвора на вратата. Оръжието се завъртя и после изчезна.

— Много добре — каза му победоносно Номура. — Бързо се научи да се подчиняваш. — Той се премести назад, като държеше оръжието на Ранди насочено внимателно към гърдите на Джон. Физиономията му стана още по-безмилостна. — Сега кажи на твоя пилот да се отдалечи от моя „Танатос“.

Смит викна високо:

— Чу ли какво иска от теб тоя мъж, Питър?

Англичанинът погледна назад. Бледосините му очи бяха безизразни.

— Чух го — отговори той. — Изглежда, нямаме избор, Джон. Не и в сегашната ситуация.

— Така е — съгласи се Смит. — Не и в сегашната ситуация — каза той, наблягайки на думата „сегашната“.

Джон поклати съвсем леко глава, а Питър забеляза почти недоловимото намигване. Англичанинът се обърна към уредите за управление.

Номура отново се изхили.

— Виждаш ли, татко? — обърна се той към Джинииро. — Тия западняци са меки. Те треперят най-много от всичко за живота си.

Възрастният мъж не обели нито дума. Той седеше с каменно лице, отчаян от неочаквания обрат.

Смит седна по-близо до отворената врата на хеликоптера в напрегнато очакване Питър да предприеме своя ход.

Внезапно англичанинът наклони рязко хеликоптера надясно и почти го обърна наопаки. Номура се люшна назад, загуби изцяло равновесие и се пльосна на пода. Пръстът му около спусъка на карабината се сви неволно. Три куршума се удариха в покрива и рикошираха от въртящите се ротори.

Докато хеликоптерът се връщаше в хоризонтално положение, Смит се хвърли върху Номура. Измъкна карабината от ръцете му и я подхвърли нагоре. Тя издрънча някъде между седалките, където Номура не можеше да я достигне.

Хеликоптерът се стабилизира и отново започна да се издига.

Объркан, Номура изрита Джон, отблъсквайки го от себе си. Двамата скочиха на крака. Хидео атакува пръв, нанасяйки удар с ръце и крака, обезумял от яд.

Джон парира два удара с рамене, избегна един ритник към бедрото си, снижи се, за да се предпази от трети удар, и после пое инициативата. Той сграбчи Номура за едната ръка, нанесе му мощно кроше в лицето и после го хвърли над седалките.

Номура се строполи точно до отворената врата. Яко зашеметен и със стичаща се от счупения му нос кръв, Хидео се опитваше да се съвземе.

Смит се хвана здраво за една от седалките и изкрещя.

— Питър! Сега! Обърни! Обърни!

Англичанинът се подчини и отново наклони рязко хеликоптера, този път наляво. Машината се обърна леко, за момент сякаш се поколеба и увисна в пространството високо над Атлантическия океан. Самолетът „Танатос“ се появи, на не повече от петнадесет метра под тях, продължавайки да се движи на запад към изпълнение на своята мисия на масов убиец.

Хидео Номура се опита да се изправи, като сграбчи подпората на една от седалките. Краката му стърчаха навън и той ги размахваше в напразен опит да намери несъществуваща опора.

Напрягайки максимално мускулите на ръцете си, Номура започна да се издърпва бавно към вътрешността на хеликоптера. Със стиснати в застинала усмивка зъби той погледна към баща си, който го наблюдаваше безизразно.

Джинииро Номура се взря дълбоко в безумните очи на човека, който някога бе негов многообичан син.

— Ти подцени тези американци — каза той спокойно. После въздъхна със съжаление. — Както подцени и мен.

След тези думи възрастният мъж се наведе напред и изблъска ръцете на Хидео от подпората на седалката.

С ужасена физиономия Хидео се понесе към отвора на вратата, забивайки неистово ноктите на ръцете си в гладкия метал в отчаян опит да се задържи за нещо. После с пронизителен писък той изхвърча във въздуха и започна да пада към самолета „Танатос“, който тъкмо прелиташе под хеликоптера.

Все още размахвайки ръце и крака, мъжът, който наричаше себе си Лазар, се стовари върху крехката повърхност на огромното летящо крило. Апаратът се разлюля, разтърсен от внезапния удар. И тогава, претоварен и вече повреден, самолетът „Танатос“ се прекърши по средата и се преви надве като затворена книга. Остриетата на перки, кутии с уреди и цилиндри с нанофаги се разхвърчаха, превръщайки се в облак от отломки.

Отначало бавно, а после по-бързо и по-бързо останките от апарата се понесоха към ненаситните и очакващи води на огромния и безмилостен океан.

Епилог

Началото на ноември

Белият дом

Макар че беше ранният следобед, президентът Самюел Кастила се спаси от напрежението и шумотевицата на Овалния кабинет и се качи в личния си кабинет в Източното крило. Това помещение бе неговата светая светих, недокосната от набезите на модните дизайнери, които по поръчка на съпругата му премебелираха останалата част на Белия дом. Тук имаше лавици с любимите му книги, огромен килим в стил навахо, който покриваше полирания дървен под, голям кожен диван, две удобни кресла и телевизор с голям екран. По стените висяха репродукции на творби от Фредерик Ремингтън и Джорджия О’Кийфи, както и снимки на назъбените планини около Санта Фе.

Кастила се обърна назад с усмивка. Ръката му посегна към бутилка и две чаши.

— Ще пиеш ли един скоч, Фред?

Фред Клайн също му се усмихна от продълговатия диван.

— Разбира се, господин президент.

Кастила наля питиетата и ги отнесе.

— Това е любимото уиски на Джинииро.

— Много подходящо, Сам — каза тихо Клайн.

Шефът на Първи секретен отдел посочи към телевизора.

— Ще започне всеки момент.

— Да. И не искам да го изпусна за нищо на света — отговори Кастила.

Той седна със скоча в ръка и включи телевизора с дистанционното. Екранът светна и се изпълни със залата на Общото събрание на ООН в Ню Йорк. Джинииро Номура стоеше сам на трибуната и гледаше към морето от делегати и камерите, запазил пълно самообладание, макар да знаеше, че думите и образът му се излъчват по целия свят и че милиарди хора гледаха предаването на живо. Лицето му бе сериозно, все още с дълбоки белези от тъгата, причинена от предателството, пленничеството и смъртта на сина му.

— Застанал съм тук пред вас от името на Движението на Лазар, чиито благородни идеали и верни следовници бяха предадени от злите намерения на един човек. Този човек, моят собствен син Хидео, изби моите приятели и колеги, а мен затвори. Така той унищожи основателите на Движението, за да заграби тайно властта. После, преструвайки се на Лазар, използва нашата организация, за да прикрие жестоките си намерения за геноцид, намерения, които са в пълно противоречие с идеалите на нашето Движение…

Кастила и Клайн слушаха с мълчаливо задоволство, докато възрастният Номура разказваше подробно за предателството на Хидео, за създаването на нанофагите и плановете му да ги използва за унищожаване на по-голямата част от човешкия род, за да стане всевластен господар на сплашените оцелели. Съюзниците на Америка, които още преди това бяха уведомени накратко от Номура за случилото се, изразиха огромното си облекчение, че подозренията им се оказаха неоснователни, и нямаха търпение да оправят влошените си отношения със САЩ още преди истината да стане широко достояние. Речта на Номура в ООН бе само първата част от решителната им кампания да разкрият заговора срещу Движението на Лазар и да спасят репутацията на Америка.

Двамата мъже знаеха, че това ще отнеме време и ще са нужни доста усилия, но те бяха също така сигурни, че раните, оставени от злонамерените измами на Хидео Номура, ще зараснат. Някои изолирани фанатици сигурно щяха да продължат да настояват, че Америка е виновна, но повечето хора щяха да приемат истината, убедени от присъствието на оцелелия основател на Движението на Лазар и от огласяването на документите, иззети от тайната лаборатория на Хидео на Азорските острови. Самото Движение също бе разклатено под напора на първите разкрития за лъжите и смъртоносните планове на неговия лидер. Онези, които останаха, със сигурност щяха да се върнат към първоначалната идея на Джинииро за превръщането му в сила за мирна промяна и екологична реформа.

Кастила усети как започва да се успокоява най-сетне след седмици напрежение. Америка и целият свят се бяха спасили на косъм. Той въздъхна и забеляза, че Фред Клайн го гледа.

— Свърши се, Сам — каза му Клайн.

Кастила кимна.

— Знам — после вдигна чашата си. — За полковник Смит и останалите.

— За тях — каза Клайн и също вдигна чашата си.

Търговският център, Вашингтон

Хладен, освежен от дъжда есенен ветрец шумолеше в листата на дърветата покрай търговския център. Слънчевата светлина падаше косо през клоните, изпъстряйки тревата с мърдащи сенки в червеникав и златист оттенък.

Джон Смит вървеше през сенките към някаква жена, изправена замислено до една от пейките. Късата й златиста коса блестеше на следобедната светлина. Въпреки дебелия гипс на лявата й ръка тя изглеждаше стройна и грациозна.

— Мен ли чакате? — викна той нежно.

Ранди Ръсел се обърна към него. Устните й се бяха извили в лека усмивка.

— Ако ти си онзи тип, който ми е оставил съобщение на телефонния секретар с предложение за вечеря, предполагам да — отговори тя шеговито. — В противен случай ще ям сама.

Смит се усмихна. Някои неща никога не се променят.

— Как е ръката? — попита той.

— Не е зле — отвърна тя. — Докторите казват, че гипсът трябва да остане още няколко седмици. Като го махнат и ключицата заздравее, ще ме подложат на още малко рехабилитация и ще съм готова за работа на терен. Честно казано, едва издържам. Не съм създадена да седя зад бюро.

Той кимна.

— В Ленгли още ли е бъркотия?

Ранди сви леко рамене.

— Обстановката като че ли се успокоява постепенно. Документите, които нашите хора иззеха от Азорските острови, уличават всички, замесени в ТОКСИН. Чу ли, че Хансън подава оставка?

Смит отново кимна. Директорът на ЦРУ не беше замесен пряко в нелегалната операция на Бърк и Пиърсън. Но никой не се съмняваше, че грешните му преценки и желанието да си затвори очите донякъде бяха допринесли за бъркотията. Оставката на Дейвид Хансън „по лични причини“ просто бе начин да не пострада репутацията му като при уволнение.

— Чувал ли си нещо за Питър? — попита Ранди.

— Чухме се по телефона миналата седмица — уведоми я Смит. — Той отново се е оттеглил в къщата си в Сиера. Твърди, че е завинаги.

Тя повдигна вежда.

— Вярваш ли му?

Той се засмя.

— Не съвсем. Не мога да си представя Питър Хауел да седи на едно място на верандата дълго време.

Тя изгледа Джон през леко присвитите си очи.

— Ами ти? Още ли играеш на шпионин за Съвета на началник-щабовете? Или беше за военното разузнаване тоя път?

— Върнах се във Форт Детрик, на старата си работа в Медицинския институт — каза Смит.

— Пак при инфекциозните болести? — попита Ранди.

Той поклати глава.

— Не точно. Разработваме програма за наблюдение на опасни нанороботи и механизми по света.

Тя го изгледа въпросително.

— Спряхме Номура — обясни й Смит. — Но духът от бутилката вече е на свобода. Някой друг може да се опита да направи нещо подобно или еднакво разрушително.

Ранди потрепери.

— Мразя да си представям подобни неща.

Той кимна.

— Сега поне знаем какво да търсим. Производството на биологично активни наномеханизми изисква биохимични субстанции в огромни количества, а те могат да се проследят.

Тя въздъхна.

— А не е ли по-добре да изпълним първоначалното искане на Движението на Лазар — да забраним изцяло нанотехнологиите?

Смит категорично поклати глава.

— И да се лишим от потенциалните ползи? Като лечение на рак? Или ликвидиране на замърсяването? — Той сви рамене. — Това е като всяка друга напреднала технология, Ранди. Нищо по-различно. Как ще я използваме — с добри или лоши намерения, — зависи изцяло от нас.

— Сега у теб проговори ученият — каза тя.

— Аз наистина съм учен — отговори тихо Смит. — През повечето време поне.

— Добре — съгласи се Ранди усмихната. — Е, доктор Смит, поканихте ме на вечеря. Ще изпълните ли обещанието си?

Той се поклони и й предложи ръката си.

— Никога не бих допуснал да оставя у някого впечатление, че не държа на думата си, госпожице Ръсел. Вечерята ще е у дома.

Джон и Ранди се обърнаха и тръгнаха към паркираната наблизо кола на Смит. Над тях последните облаци отлитаха надалеч, оставяйки след себе си чисто небе.

1

Американски високопроходим и многоцелеви колонен транспортьор, нар. за кратко „HUMVEE“ или „HUMMER“, използва се от 80-те години. — Бел.ред.

Content

Робърт Лъдлъм, Патрик Ларкин
Отмъщението на Лазар
(книга 5 от "Приют Едно")

Пролог

Първа част

Първа глава

Втора глава

Трета глава

Четвърта глава

Пета глава

Шеста глава

Седма глава

Втора част

Осма глава

Девета глава

Десета глава

Единадесета глава

Дванадесета глава

Тринадесета глава

Четиринадесета глава

Петнадесета глава

Шестнадесета глава

Седемнадесета глава

Осемнадесета глава

Деветнадесета глава

Двадесета глава

Двадесет и първа глава

Двадесет и втора глава

Двадесет и трета глава

Трета част

Двадесет и четвърта глава

Двадесет и пета глава

Двадесет и шеста глава

Двадесет и седма глава

Двадесет и осма глава

Двадесет и девета глава

Тридесета глава

Тридесет и първа глава

Тридесет и втора глава

Четвърта част

Тридесет и трета глава

Тридесет и четвърта глава

Тридесет и пета глава

Тридесет и шеста глава

Тридесет и седма глава

Тридесет и осма глава

Тридесет и девета глава

Четиридесета глава

Четиридесет и първа глава

Четиридесет и втора глава

Четиридесет и трета глава

Четиридесет и четвърта глава

Четиридесет и пета глава

Четиридесет и шеста глава

Четиридесет и седма глава

Четиридесет и осма глава

Четиридесет и девета глава

Епилог

1