Мишел Уелбек

Възможност за остров

На Антонио Муньос Балеста и жена му Нико, без чието приятелство и голямо великодушие тази книга нямаше да бъде написана.

А кой от вас заслужава вечен живот?

Настоящата ми инкарнация се разпада; не мисля, че ще издържи още дълго. Знам, че по време на следващата си инкарнация ще се срещна с верния си другар, кученцето Фокс.

Общуването с куче има благотворно влияние поради възможността да го направиш щастливо; то иска толкова прости неща. Егото му е толкова ограничено. Може би в някоя далечна епоха положението на жените е било близо до това на домашното животно. Несъмнено съществува форма на домотично[1] щастие от съвместния живот, което не можем да разберем; несъмнено съществува удоволствието, че си адекватен функционален организъм, създаден, за да извършва дискретна поредица от задачи, които, повтаряйки се, образуват дискретна поредица от дни. Всичко това е изчезнало, и поредицата от задачи също; ние вече нямаме определена цел; радостите на човешкото същество са ни непознати, а нещастията му не могат да ни развълнуват. Нощите ни не трептят нито от ужас, нито от възторг; ние обаче живеем, преминаваме през живота без радост и тайни, времето ни се струва кратко.

За първи път срещнах Мари 22 в един долнокачествен испански сървър; времето на свързване беше ужасно дълго.

Нашата умора

от стария мъртъв холандец

може да се установи

едва когато се върне господарят.

65, 2768, 4228, 462510. На посочения адрес видях катерицата й — трептяща, пикселизирана, но невероятно истинска. Дали Мари 22 беше жива, мъртва или интермедийна? По-скоро интермедийна, мисля аз; но това е нещо, за което не се говори никога.

Жените създават усещане за вечност с катерицата си, свързана с тайнственото — сякаш става дума за тунел, който води към същността на мирозданието, макар че в действителност е отдавна запустяла дупка за дребосъци. Но ако създават такова впечатление, то си е тяхна работа; словото ми е изпълнено със съчувствие.

Потиска ни

неподвижната благодат

от преминаването на цивилизациите,

но смъртта не е нейно следствие.

По-добре да приключа. Да приключа с играта, с интермедиацията, с контакта, но е твърде късно. 72, 128, 213213, 272159.

Първият епизод беше заснет от някаква височина. Огромни платна от сив найлон покриваха долината; намирахме се северно от Алмерия. Брането на оранжерийни зеленчуци и плодове някога било извършвано от селскостопански работници — най-често от марокански произход. След автоматизацията те се разпръснали из съседните планини.

Освен обичайното оборудване — електрическа централа, захранваща защитната бариера, сателитна връзка, радари — подразделението „Пройексионес XXI, 13“ разполагаше с генератор за минерални соли и със собствен източник на питейна вода. То беше отдалечено от големите артерии и не беше отбелязано на нито една съвременна карта — беше построено след последното заснемане на местността. След премахването на въздушния трафик и установяването на постоянно смущение на сателитните предавания беше станало технически невъзможно да бъде забелязано.

Следващата сцена би могла да е съновидение. Мъж с моето лице ядеше кисело мляко в стоманодобивен завод; упътването за работа на металорежещите машини бе написано на турски език; беше малко вероятно производството да започне някой ден.

12,12 533, 8467.

Второто съобщение на Мари имаше следния лейбъл:

Не мога да бъда

щастлива

с моята

слива.

2424, 8,15, 5. Когато казвам „аз“, лъжа. Да вземем „аза“ на възприятието — той е неутрален и прозрачен. Да го поставим в отношение с „аза“ на интермедиацията — в този случай моето тяло ми принадлежи или по-скоро „азът“ принадлежи на тялото ми. Какво виждаме? Липса на контакт. Страхувайте се от словото ми…

Не желая да ви държа вън от тази книга; живи или мъртви, вие сте читатели.

Това става вън от моето „аз“ и искам да става точно така, мълчаливо.

Не е вярна общоприетата представа,

че словото създава свят;

човек говори тъй, както лае кучето,

за да изрази гняв или страх.

Удоволствието е мълчаливо

като щастието.

„Азът“ е синтез на нашите неуспехи; но само частичен синтез. Страхувайте се от словото ми.

Тази книга е написана за назидание на Бъдещите. Значи хората — ще си кажат те — са успели да направят това. Не е нищо; не е малко; това е само интермедия.

Ако Мари 22 съществува, тя е жена в същата степен, в каквато аз съм мъж; донякъде, доникъде.

Аз също наближавам края на пътя си.

Никой, освен Бъдещите, няма да доживее раждането на Духа. Но Бъдещите не са хора в нашия смисъл. Страхувайте се от словото ми.

Част първа

Коментар на Даниел 24

Даниел 1, 1

И така, какво прави плъхът, когато е нащрек? Души.

Жан-Дидие — биолог

Колко ярко си спомням първите мигове на кариерата ми на смешник! Бях на седемнайсет години и прекарвах доста мрачен август в един клуб all inclusive[2] в Турция — впрочем тогава за последен път бях на почивка с родителите си. Тъпата ми сестра — по онова време беше на тринайсет години — вече беше започнала да се слага на всички типове. Закусвахме; както винаги се беше оформила опашка за бъркани яйца, които почиващите особено ценяха. До мен някаква стара англичанка (суха, злобна, от ония, дето си украсяват гостните с убити лисици), която вече си беше сипала куп яйца, без колебание отмъкна и последните кренвирши, разположени върху металното плато. Беше единайсет без пет, закуската привършваше, нямаше начин сервитьорът да донесе нови кренвирши. Германецът, който стоеше на опашката след нея, замръзна на мястото си: протегнатата към кренвирша вилица застана неподвижна във въздуха, лицето му се зачерви от възмущение. Беше огромен германец, истински колос, висок над два метра и тежък най-малко сто и петдесет кила. За миг си помислих, че ще забие вилицата в очите на осемдесетгодишната баба или ще я стисне за врата и ще смачка главата й върху поставката за топли ястия. А тя, като че ли нищо не беше се случило, с несъзнателния сенилен егоизъм на старците, вече ситнеше към масата си. Видях, че германецът направи огромно усилие, за да не избухне, но постепенно лицето му си възвърна спокойствието и той си тръгна тъжно без кренвирши към съотечествениците си. От този инцидент направих малък скеч, който представляваше кървав бунт във ваканционен клуб, избухнал в резултат на дребни детайли, опровергаващи формулата all inclusive — липса на кренвирши и допълнителна такса за миниголфа. Същата вечер представих скеча си по време на вечерта под наслов „Имате талант“ (един път седмично спектакълът се състоеше от номера, предложени от почиващите вместо от професионалните водещи); играех всички герои едновременно, като по този начин дебютирах в жанра one man show[3], от който практически никога нямаше да изляза през цялата си кариера. На представлението след вечеря дойдоха почти всички, нямаше какво да се прави до отварянето на дискотеката и следователно събрах публика от около осемстотин души. Изпълнението ми имаше невероятен успех, много хора се смееха до сълзи и беше изпратено с продължителни аплодисменти. Същата вечер в дискотеката една красива брюнетка на име Силви ми каза, че страхотно съм я разсмял и че харесвала момчетата с чувство за хумор. Така загубих девствеността си и намерих призванието си.

След зрелостния изпит се записах на курс по актьорско майсторство: последваха не особено славни дни, през които ставах все по-зъл и следователно все по-злъчен; при тези обстоятелства успехът в крайна сметка дойде — и той беше толкова голям, че дори ме изненада. Бях започнал с малки скечове за семейства на разведени, за журналистите от „Льо Монд“, за посредствеността на средните класи като цяло — много добре изобразявах кръвосмесителните изкушения на интелектуалци на върха на кариерата при вида на собствените им или доведени и заварени дъщери с гол пъп и панталони, свлечени под прашката. Накратко, бях тънък наблюдател на съвременната действителност; често ме сравняваха с Пиер Депрож[4]. Въпреки че продължавах с моноспектаклите, приемах покани за телевизионни предавания; избирах ги заради голямата им зрителска аудитория и посредствеността им, която никога не пропусках да подчертая, но доста внимателно — трябваше водещият да се чувства леко застрашен, но не много. Общо взето, бях добър професионалист, но може би все пак не заслужавах репутацията си. Не бях единственият.

Не искам да кажа, че скечовете ми не бяха смешни; напротив. Наистина, бях тънък наблюдател на съвременната действителност; но право да си кажа, имах чувството, че това беше толкова елементарно, че в съвременната действителност имаше толкова малко неща, достойни за наблюдение — така бяхме опростили и орязали всичко, бяхме разрушили толкова бариери и табута, измамни надежди, фалшиви стремежи, че несъмнено оставаше много малко. В социален план имаше богати и бедни и между тях — няколко нестабилни прехода, така нареченият социален възход, сюжет, който беше прието да се иронизира; съществуваше и по-сериозна възможност: да се разориш. В сексуален план имаше хора, които възбуждаха желание, и такива, които изобщо не го възбуждаха — този прост механизъм с няколко модални усложнения (хомосексуализъм и т.н.) можеше лесно да се сведе до суетата и нарцистичното съперничество, прекрасно описани от френските моралисти още преди три века. От друга страна, съществуваха и порядъчните хора, които работеха, участваха в реалното производство и — малко комично, или ако желаете, патетично (но пък аз бях комик) — се жертваха заради децата си; онези, които не са били красиви като млади, нито амбициозни по-късно, а богати — никога; именно те обаче подкрепят с цялото си сърце — и дори първи и по-искрено от всеки друг — ценности като красотата, младостта, амбицията, богатството, секса; това са хората, които в известен смисъл сгъстяват соса. Със съжаление мога да кажа, че те не можеха да бъдат сюжет. Вмъквах някой и друг от тях в скечовете си за разнообразие и за реалистичен ефект; но все пак започвах сериозно да се отегчавам. Най-лошото бе, че ме смятаха за хуманист, язвителен хуманист, разбира се, но все пак хуманист. Ето например една от шегите, които изпъстряха спектаклите ми:

— Знаеш ли как се нарича тлъстото около вагината?

— Не.

— Жена.

Странното е, че аз успявах да пробутвам подобни неща, а списания като „Ел“ и „Телерама“ продължаваха да публикуват положителни отзиви за мен; вярно е, че появата на комици от арабски произход бе върнала на мода мачистките изцепки, а аз го правех по конкретен повод и го вършех умело: пусках лайномета, спирах го, но всичко си беше под контрол. В края на краищата най-голямата полза от професията на хуморист и изобщо от хумористичното поведение в живота е, че можеш да се държиш като гадняр съвсем безнаказано и дори да извлечеш от гадостта си сексуални победи и парични знаци, при това с всеобщо одобрение.

В действителност моят така наречен хуманизъм почиваше на много слаби основи — лека закачка с продавачите на цигари, намек за труповете на нелегални чернокожи имигранти, изхвърлени на испанския бряг, бяха достатъчни, за да ми извоюват репутацията на човек от левицата и правозащитник. Аз ли съм от левицата? От време на време вкарвах в скечовете си няколко сравнително млади антиглобалисти, без да ги представям като съвсем антипатични; понякога успявах да се поддам на известна демагогия; пак повтарям — бях добър професионалист. От друга страна, приличах на арабин, което улеснява нещата — единственото съдържание на лявата идеология през онези години беше антирасизмът, или по-точно расизмът срещу белите. Впрочем не разбирах откъде се беше взела тази арабска физиономия, която с годините ставаше все по-характерна — майка ми имаше испански произход, баща ми, доколкото знаех, беше бретонец. Тъпата ми сестра например безспорно беше средиземноморски тип, но не беше и наполовина толкова мургава, колкото аз, и косите й бяха прави. Можех да се запитам дали майка ми винаги се е отличавала с образцова съпружеска вярност? Или ме беше направил някой Мустафа? Или пък — друга хипотеза — някакъв евреин? Fuck with that[5]: арабите масово идваха на спектаклите ми — евреите също, макар и по-малко, и всички плащаха билетите си по пълната тарифа. Човек се чувства засегнат от обстоятелствата около своята смърт; за обстоятелствата, при които е роден, е по-съмнително.

Колкото до правата на човека, очевидно ми бе все тая; та аз едва успявах да се заинтересувам от правата на оная ми работа.

В тази област продължението на кариерата ми почти беше потвърдило първия ми успех във ваканционния клуб. Като цяло жените нямат чувство за хумор и затова го смятат за част от мъжествените качества; през цялата ми кариера не бях лишен от възможността да си завирам члена в подходящото отвърстие. Право да си кажа, тези сношения не ме кефеха особено: жените, които се интересуват от комици, обикновено са на възраст, наближават четирийсетте и вече започват да чувстват, че нещата отиват на зле. Някои имаха дебел задник, други — гърди като кесе за баня, а понякога и двете. В общи линии не бяха много възбуждащи, а когато ерекцията ти намалява, не са ти особено интересни. Не бяха и много стари; знаех, че към петдесетте отново щяха да търсят измамни, успокоителни и леснодостъпни връзки — които впрочем нямаше да намерят. Дотогава можех само да потвърдя — съвсем неволно, повярвайте ми, никак не е приятно — спадането на еротичната им стойност; можех само да потвърдя първите им подозрения, да им внуша, въпреки волята си, един отчаян възглед за живота: не, не ги очаква зрялост, а старост; не, в края на пътя не се очертава ново разцъфтяване, а куп фрустрации и страдания, в началото незабележими, но много скоро — непоносими; всичко това не беше особено здравословно, никак не беше здравословно. Животът започва на петдесет години, така е; като изключим, че свършва на четирийсет.

Даниел 24, 1

Виж дребните същества, които се движат в далечината, погледни ги. Това са хората.

В светлината на залеза, без да съжалявам, присъствам на изчезването на вида. Последен слънчев лъч се плъзга по долината, преминава над планинската верига, която прегражда хоризонта на изток и обагря пустинния пейзаж с червени отблясъци. Металните решетки на защитната бариера около резиденцията блестят. Фокс кротко ръмжи; вероятно усеща присъствието на диваците. Не изпитвам никакво съжаление към тях, нито чувство за общ произход; считам ги просто за малко по-интелигентни маймуни, които поради това са и по-опасни. Случва ми се да отключа бариерата, за да се притека на помощ на някой заек или на някое бездомно куче; никога, за да помогна на човек.

Също така никога няма да ми хрумне да се съвкупя с женска от техния вид. Междувидовата бариера, която при безгръбначните и растенията често е териториална, при висшите гръбначни става най-вече поведенческа.

Някъде в Централния град е създадено същество, което е подобно на мен; най-малкото има моите черти и моите вътрешни органи. Когато животът ми престане, липсата на сигнал ще бъде уловена за няколко наносекунди; изработването на заместника ми ще започне веднага. Още на следващия или най-късно на по-следващия ден защитната бариера ще се отвори; наследникът ми ще се настани между тези стени. Тази книга е предназначена за него.

Първият закон на Пърс[6] отъждествява личността с паметта. В личността съществува само онова, което е запаметено (независимо дали паметта е когнитивна, оперативна или афективна); именно благодарение на паметта например сънят ни най-малко не унищожава усещането за идентичност.

Според втория закон на Пърс адекватен носител на когнитивната памет е езикът.

Третият закон на Пърс определя условията за един буквален език.

Трите закона на Пърс поставили край на рискованите опити за сваляне на данните на паметта с помощта на информатичен носител в полза на пряк молекулярен трансфер, от една страна, а от друга, на това, което днес познаваме под името животопис. Замислен първоначално като просто допълнение, като изчаквателно решение, вследствие на работите на Пърс той приел голямо значение. Любопитно е, че този значителен напредък в логиката довел до възстановяването на една древна форма, по същество много близка до онова, което някога са наричали автобиография.

По отношение на животописа няма точна разпоредба. Началото може да се постави в кой да е момент от времето, така както и първият поглед може да се насочи към коя да е точка от пространството на картината; важно е постепенно отново да се появи цялата композиция.

Даниел 1, 2

Като виждаме какъв успех имат неделите без коли, разходката по кейовете, можем много добре да си представим какво следва…

Жерар — шофьор на такси

Днес е почти невъзможно да си спомня защо се ожених за първата си жена; ако я срещна на улицата, едва ли ще я позная. Забравяме някои неща, и при това наистина; погрешно е предположението, че всичко се пази в някакво светилище на паметта; определени събития, дори повечето, са чисто и просто изтрити, не оставят никаква следа, сякаш никога не са били. Но да се върнем на жена ми, тоест на първата ми жена; несъмнено, живяхме заедно две-три години; когато забременя, я зарязах почти веднага. По онова време нямах никакъв успех и тя получи нищожна издръжка.

В деня, когато синът ми се самоуби, си приготвих яйца с домати. Живото куче е по-ценно от мъртвия лъв, с право смята Еклезиаст. Никога не съм обичал това дете: беше глупаво като майка си и лошо като баща си. Изчезването му съвсем не беше катастрофа — можем да минем и без този вид човешки същества.

Когато срещнах Изабел, от първия ми спектакъл бяха минали десет години, изпъстрени с епизодични и незадоволителни авантюри. Бях на трийсет и девет години, а тя на трийсет и седем; имах много голям успех. Когато спечелих първия си милион евро (искам да кажа, когато наистина го спечелих, като се приспаднат данъците, и го вложих на сигурно място), разбрах, че не съм Балзаков герой. Ако Балзаковият герой спечели първия си милион евро, то в повечето случаи ще се замисли как да спечели втория — изключвам малкото на брой персонажи, които се размечтават едва когато започнат да броят милионите с десетки. Лично аз най-напред се запитах дали не мога да преустановя кариерата си — и после заключих, че не, не мога.

През първите етапи на моето изкачване към славата и богатството от време на време бях вкусвал от радостите на консумацията, с които нашата епоха толкова много превъзхожда предшестващите. Можем безкрайно да спорим дали хората са били, или не са били по-щастливи в миналото; можем да коментираме изчезването на религиите, трудностите в любовта, да дискутираме предимствата и недостатъците на отминалите векове; да говорим за появата на демокрацията, за загубата на чувството за сакрално, за отслабването на социалното сцепление. Аз самият го вършех в много от скечовете си, макар и по хумористичен начин. Можем дори да поставим под въпрос научнотехническия прогрес; да смятаме например, че усъвършенстването на медицинските техники се заплаща с повишен обществен контрол и глобално намаляване на радостта от живота. И все пак по отношение на консумацията превъзходството на XX век е безспорно. Нищо, в никоя друга цивилизация и в никоя друга епоха, не може да се сравни със съвременен търговски център, който функционира на пълни обороти. И аз се бях отдавал на консумация, най-вече на обувки; малко по малко се отегчих и разбрах, че без тази всекидневна подкрепа от елементарни и повтарящи се удоволствия животът ми щеше да загуби простотата си.

По времето, когато срещнах Изабел, имах вече около шест милиона евро. На този етап Балзаковият герой купува разкошно жилище, отрупва го с предмети на изкуството и се разорява заради някоя танцьорка. Аз живеех в обикновен апартамент в XI район и никога не бях спал с топмодел — дори не бях изпитвал желание да го сторя. Май че веднъж се бях съвкупил с една манекенка средна ръка; не съм запазил неизличим спомен за този акт. Мацката беше хубава, имаше големи цици, но не беше нищо повече от другите; в крайна сметка моята репутация беше по-реална от нейната.

Разговаряхме в ложата ми след спектакъл, който съм принуден да окачествя като триумфален. По онова време Изабел беше главен редактор на „Лолита“, след като дълго беше работила за „20 години“. Поначало не бях много навит за това интервю; разлиствайки списанието, все пак бях изненадан от невероятното ниво на тъпотия, с което се отличаваха публикациите, предназначени за млади момичета: тениски за десетгодишни, прилепнали бели шортички, прашки, които се виждат отвсякъде, разумно използване на чупа-чупс… цялата тази простотия се мъдреше вътре черно на бяло. „Да, но позицията им на пазара е особена — беше настоял пресаташето. — Освен това фактът, че лично главният редактор е дошъл… мисля, че това е знак…“

Изглежда, има хора, които не вярват в любовта от пръв поглед; без да даваме на израза буквалното му значение, очевидно е, че взаимното привличане във всички случаи е много бързо; от първите минути на срещата ми с Изабел разбрах, че между нас ще има нещо и то ще продължи дълго; разбрах, че и тя го е осъзнала. След няколко първоначални въпроса за сценичната треска, методите ми на подготовка и т.н. тя млъкна. Отново разлистих списанието.

— Тук няма истински лолити… — казах аз накрая. — Тези са на шестнайсет-седемнайсет години.

— Така е — съгласи се тя. — Набоков е сбъркал с пет години. Повечето мъже не харесват периода преди пубертета, а този след него. Все едно, той не е много добър писател.

Аз също никога не съм понасял този посредствен и превзет псевдопоет, неумел имитатор на Джойс, но лишен дори от шанса да притежава особения устрем на налудничавия ирландец, който ти позволява да преглътнеш струпването на тромави фрази. Глетаво маслено тесто, ето какво ми напомняше стилът на Набоков.

— Но точно в това е проблемът — продължи тя. — Ако една толкова лошо написана книга, и на всичко отгоре осакатена с груба грешка за възрастта на героинята, успява, въпреки всичко, да бъде много добра книга и дори да се превърне в траен мит, навлизайки в обикновения език, значи авторът е попаднал на нещо важно.

Ако бяхме единодушни за всичко, интервюто щеше да стане много безинтересно.

— Можем да продължим, докато вечеряме — предложи тя. — Знам един тибетски ресторант на улица „Абес“.

Естествено, както при всички сериозни истории, спахме заедно още първата нощ. Когато се събличаше, забелязах у нея смущение, а после гордост — тялото й беше необикновено стегнато и гъвкаво. Много по-късно разбрах, че беше на трийсет и седем години; в първия момент й дадох най-много трийсет.

— Как се поддържаш? — попитах аз.

— Играя балет.

— Никаква аеробика, каланетика, нищо такова?

— Не, това са глупости; повярвай ми, от десет години работя в женски списания. Единственото нещо, което дава резултат, е балетът. Но е тежко, нужна е истинска дисциплина; за мен обаче е добре, аз съм по-скоро психически ригидна[7].

— Ти си психически ригидна?

— Такава съм… Ще видиш.

Сега, когато мисля за Изабел от дистанцията на времето, ме изненадва невероятната прямота в нашите отношения още от първия миг, включително и за неща, които обикновено жените обичат да пазят в тайна, вярвайки погрешно, че мистериозното прибавя еротизъм на връзката, докато, напротив, повечето мъже силно се възбуждат от прекия сексуален подход. „Не е много трудно да задоволиш мъжа — ми беше казала тя полу на шега, полунаистина по време на първата ни вечеря в тибетския ресторант, — поне аз винаги съм успявала“. Говореше истината. Говореше истината и когато твърдеше, че в това няма нищо необикновено и странно. „Трябва само — продължи тя, въздишайки — да не забравяш, че мъжете имат ташаци. Че имат и друго, жените знаят, дори знаят твърде много; откакто мъжете са сведени до сексуален обект, жените направо са обсебени от хуя им; но когато се любят, те в девет от десет случая забравят, че и топките са ерогенна зона. Дали става дума за мастурбация, за проникване или за свирка, от време на време трябва да ги хванеш с ръка, да ги докоснеш, да ги погалиш или да ги стиснеш по-силно в зависимост от това дали са по-твърди или по-меки. И това е всичко“.

Беше около пет часът сутринта, бях се изпразнил в нея и беше хубаво, беше дори много хубаво, всичко беше ведро и нежно и чувствах, че навлизам в щастлив период от живота си. Изведнъж, без някаква причина, забелязах обстановката в стаята — спомням си, че точно в този миг лунната светлина падаше върху гравюра с носорог, стара гравюра от онези, които се срещат в енциклопедиите от XIX век.

— Харесва ли ти при мен?

— Да, имаш вкус.

— Изненадан ли си, че имам вкус, след като работя за онова скапано списание?

Наистина, трудно можех да скрия мислите си. Тази констатация ме изпълни с радост; предполагам, че това е един от признаците на истинската любов.

— Добре ми плащат… Знаеш ли, понякога не трябва да искаш нищо повече.

— Колко?

— Петдесет хиляди евро на месец.

— Много е, наистина; но в момента аз печеля повече.

— Нормално е. Ти си гладиатор, ти си в средата на арената. Нормално е да ти плащат добре — рискуваш кожата си, всеки момент можеш да паднеш.

— А…

С това не бях съвсем съгласен; спомням си, че пак се зарадвах. Хубаво е да си съгласен с някого, да се разбираш с него за всичко, отначало дори е необходимо; но е хубаво и да има малки разногласия дори и само за да ги решите по-късно след лек спор.

— Предполагам, че си спал с доста от момичетата, които идват на представленията ти.

— Спал съм с някои.

Наистина, не бяха толкова много; може би около петдесет, най-много сто; но аз не й казах, че нашата нощ е най-хубавата; чувствах, че тя го знае. Не от самохвалство, нито от прекадена суета, само по интуиция и усет за човешките отношения; а също и поради точната оценка на собствената еротична стойност.

— Момичетата са привлечени от онези, които са на сцената — продължи тя, — не само защото се стремят към известността, а и защото чувстват, че човек, който е излязъл там, рискува кожата си, защото публиката е като опасен звяр и може във всеки момент да унищожи творението си, да го изгони. Да го принуди да избяга засрамено и съпроводено от подигравки. Те могат да възнаградят онзи, който рискува кожата си, излизайки на сцената, само като му предложат тялото си; същото е с гладиатора и тореадора. Глупаво е да се мисли, че тези примитивни механизми са изчезнали: познавам ги, използвам ги, вадя си хляба от тях. Известна ми е силата на еротичното привличане на играча на ръгби, на рок звездата, на театралния актьор или на автомобилния състезател: всичко се разпределя по древни схеми с малки вариации в зависимост от модата и епохата. Добрият вестник за девойки е този, който умее да върви с една крачка пред вариациите.

Замислих се; трябваше да й обясня моята гледна точка. Беше важно, а може би не — във всеки случай имах желание да го направя.

— Напълно си права — казах аз. — Но в моя случай не рискувам нищо.

— Защо? — изправи се тя в леглото и ме изгледа учудено.

— Защото дори ако на публиката й хрумне да ме изгони, тя не може да го направи — няма кого да постави на мое място. Аз буквално съм незаменим.

Тя смръщи вежди, изгледа ме; беше се съмнало, виждах как зърната на гърдите й потрепват в ритъма на дишането й. Имах желание да захапя едно от тях, да го смуча и да не мисля за нищо; казах си, че все пак е по-добре да й дам време да помисли. Мисленето продължи само около трийсет секунди; наистина беше умно момиче.

— Прав си — каза тя. — У теб има някаква анормална прямота. Не знам дали се дължи на особено събитие в живота ти, дали е следствие от възпитанието или на нещо друго; но едва ли подобен феномен може да се появи пак в едно и също поколение. Наистина, хората се нуждаят от теб повече, отколкото ти от тях — поне хората на моя възраст. След няколко години ще бъде друго. Познаваш вестника, където работя, мъчим се да създадем изкуствено, лекомислено човечество, което никога няма да разбере нито сериозните неща, нито хумора, а до смъртта си ще живее във все по-отчаяно търсене на fun[8] и секс; поколение от вечни kids[9]. Няма начин да не успеем; и в този свят за теб няма да има място. Но предполагам, че не е много важно, вероятно си сложил нещо настрани.

— Шест милиона евро. — Бях отговорил машинално, без да мисля; друг въпрос ме измъчваше от известно време. — Твоят вестник… Всъщност аз по нищо не приличам на твоята публика. Аз съм циничен, язвителен, мога да заинтересувам само хора, склонни към съмнение, хора, които се чувстват така, сякаш са се озовали в последната фаза на играта; интервюто не отговаря на профила на твоя вестник.

— Така е — каза тя спокойно и сега това спокойствие ми се струва изненадващо, тя беше толкова прозрачна и откровена, така не можеше да лъже. — Няма да има интервю; беше само претекст да се срещна с теб.

Гледаше ме право в очите и бях в такова състояние, че се възбуждах само от думите й. Мисля, че тази толкова сантиментална и човечна ерекция я развълнува; тя легна до мен, постави глава на рамото ми и започна да ми прави чекия. Правеше го бавно, като стискаше ташаците ми в дланта си, променяйки амплитудата и силата на движенията на пръстите си. Отпуснах се и напълно се отдадох на ръката й. Нещо се раждаше между нас, някакво състояние на невинност, и аз очевидно бях надценил мащабите на цинизма си. Тя живееше в XVI район на хълмовете на Паси; в далечината надземното метро прекосяваше Сена. Започваше денят, чуваше се шумът на колите; спермата ми избликна върху гърдите й. Прегърнах я.

— Изабел… — прошепнах на ухото й, — много искам да ми разкажеш как постъпи в редакцията.

— Преди повече от година — досега „Лолита“ е издала само 14 броя. Много дълго бях останала в „20 години“, бях заемала всички постове; Жермен, главната редакторка, изцяло разчиташе на мен. Накрая, точно преди вестникът да бъде продаден, тя ме назначи за заместник главен редактор; това беше най-малкото, от две години вършех цялата работа вместо нея. Въпреки това ме ненавиждаше; спомням си с каква омраза ме погледна, когато ми предаде поканата на Лажоани. Знаеш ли кой е Лажоани, говори ли ти нещо?

— Донякъде…

— Е, той не е много известен сред широката публика. Беше мажоритарен акционер в „20 години“, но именно той настояваше за продажбата на вестника; купи го една италианска група. Естествено, Жермен беше уволнена; италианците искаха да ме задържат, но ако Лажоани ме канеше у дома си на закуска в неделя сутрин, значи имаше предвид нещо друго за мен; Жермен го чувстваше и беснееше от злоба. Той живееше в квартал „Маре“, близо до площад „Вож“. Когато влязох, се шашнах: там вече седяха Карл Лагерфелд, Наоми Кембъл, Том Круз, Джейд Джагър, Бьорк… С една дума, не бяха от хората, с които обикновено общувах.

— Нали той основа онова списание за педали, което имаше такъв голям успех?

— Не съвсем, в началото „GQ“[10] не било за педали, а по-скоро стил мачо втора ръка: руси сексбомби, коли, малко военни новини; истината е, че след шест месеца разбрали, че сред купувачите има много гейове, но били изненадани, сигурна съм, че не са схванали точно явлението. Във всеки случай малко по-късно той го продаде и именно това смая журналистическата гилдия. Продаде го на най-висока цена, когато мислеха, че ще се качва още, и лансира „21“. След това „GQ“ се срина, мисля, че загубиха 40% от националното покритие, а „21“ стана първият месечник за мъже — вече надминават „Френски ловец“. Тяхната рецепта е много проста: стриктно метросексуална[11]. Поддържане на формата, грижи за външността, модни тенденции. Никаква култура, никакви новини, никакъв хумор. С други думи, наистина се чудех какво ще ми предложи. Той ме прие много любезно, представи ме на всички и ме постави да седна срещу него. „Много уважавам Жермен…“ — започна той. За малко не подскочих на стола: никой не можеше да уважава Жермен; тази дърта алкохоличка можеше да вдъхва презрение, съчувствие, отвращение — най-различни неща, — но не и уважение. По-късно забелязах, че такъв беше стилът му на ръководене на персонала — никога, при никакви обстоятелства да не казва нищо лошо за никого; напротив, винаги да отрупва другите с похвали, колкото и да са незаслужени — без, очевидно, това да му пречи да ги уволни в нужния момент. Все пак бях малко смутена и се опитах да насоча разговора към „21“.

— Тряб-ва — той говореше странно, като разделяше сричките, сякаш се изразяваше на чужд език, — имам чувството, че колегите ми се занимават прекалено с американската преса. Ние си оставаме европейци. За нас ориентир е това, което става в Анг-ли-я…

— Добре, очевидно е, че „21“ подражава на английски модел, но „GQ“ правеше същото; не мога да разбера как са усетили, че трябва да преминат от единия модел към другия. Имаше ли в Англия проучвания за някаква промяна в предпочитанията на публиката?

— До-кол-кото знам, не… Много сте хубава — продължи той без никаква явна връзка. — Можехте да сте малко по-ме-диа-тична…

Бях седнала точно до Карл Лагерфелд, който не спираше да се тъпче: взимаше с пръсти от едно плато парченца сьомга, топеше ги в сметанов сос с копър и моментално ги поглъщаше. От време на време Том Круз го поглеждаше с погнуса; обратно, Бьорк изглеждаше абсолютно очарована — трябва да се признае, че тя винаги се е опитвала да го раздава в стил поезия на сагите, исландска енергия и т.н., макар че всъщност беше крайно конвенционална и превзета; беше й интересно, че се намира в присъствието на истински дивак. Внезапно осъзнах, че е достатъчно да свалиш от дизайнера ризата му с жабо, връзката в стил „лавалиер“ и смокинга със сатенени ревери и да го облечеш с животински кожи, за да е съвършен в ролята на древен тевтонец. Лагерфелд взе един варен картоф, намаза го леко с хайвер и после се обърна към мен: „Всеки трябва да е поне малко медиатичен… Аз например съм много медиатичен. Аз съм голям медиатичен картоф“. Мисля, че беше изоставил втората си диета за отслабване, във всеки случай вече беше написал книга за първата.

Някой пусна музика, всички леко се размърдаха, мисля, че Наоми Кембъл започна да танцува. Продължавах да гледам втренчено Лажоани, очаквайки предложението му. Не ми оставаше нищо друго, освен да започна разговор с Джейд Джагър, вероятно сме говорили за Форментера[12] или нещо от този род, лесна тема, но тя ми направи добро впечатление — беше интелигентна и не се превземаше; Лажоани беше притворил очи и сякаш дремеше, но сега си мисля, че наблюдаваше как се държа с другите, и това беше част от стила му на управление на персонала. По едно време той измърмори нещо, но не го чух, музиката беше много силна; после с раздразнение погледнах наляво, Карл Лагерфелд беше започнал да ходи на ръце; Бьорк го гледаше и се заливаше от смях. После дизайнерът седна на мястото си, тупна ме силно по рамото и изрева: „Как си? Добре ли си?“, след което лапна три змиорки една след друга. „Вие сте най-красивата жена тук! Смазвате ги всичките!…“ — каза той и докопа платото със сирена; мисля, че наистина ме беше харесал. С невярващи очи Лажоани го гледаше как разкъсва парче сирене. „Не си картоф, Карл, а чукундур“ — каза той на един дъх; после се обърна към мен и заяви: „Петдесет хиляди евро“. И това е всичко; всичко, което ми каза през онзи ден.

На другия ден отидох в кабинета му и той ми даде няколко разяснения. Списанието щяло да се нарича „Лолита“. „Въпрос на възрастова разлика“ — каза той. Приблизително разбирах какво имаше предвид: „20 години“ например се купуваше преди всичко от петнайсет-шестнайсет годишни момичета, които искаха да изглеждат освободени във всяко отношение и най-вече в областта на секса; с „Лолита“ той искаше да направи обратното. „Нашите потенциални читатели са десетгодишните, но няма фиксирана горна граница“ — заяви той. Аргументът му беше, че все повече и повече майките щели да искат да подражават на дъщерите си. Очевидно, смешно е жена на трийсет години да си купува списание, наречено „Лолита“; но не е по-смешно от това да носи прилепнала тениска или минишорти. Бил заложил на това, че страхът да не изглеждат смешни, така силен у французойките, щял да отстъпи пред безусловното прехласване от вечната младост.

Най-малкото, което може да се каже, е, че ходът му беше печеливш. Средната възраст на читателките ни е двайсет и осем години и се увеличава по малко с всеки месец. Според директорите на рекламата в момента ставаме модел за женско списание — казвам ти го, както ми го казаха те, но не съм склонна да им вярвам. Ръководя, опитвам се да ръководя, но всъщност вече нищо не разбирам. Добра професионалистка съм, вярно е, но ти казах, че съм психически ригидна, всичко идва от там: във вестника никога няма печатни грешки, снимките са много добри, излизаме винаги точно навреме; но съдържанието… Нормално е хората да се страхуват, че остаряват, и най-вече жените, винаги е било така, но тук… Това надвишава всичко, което можеш да си представиш; мисля, че те напълно са обезумели.

Даниел 24, 2

Днес, когато всичко се вижда, в светлината на пустошта, свободно мога да наблюдавам снега. Моят далечен предшественик, нещастният комик, бил избрал да живее тук, във вила, която някога се издигала — разкопките и снимките го доказват — на мястото на подразделение „Пройексионес“ XXI, 13. По онова време ставало дума за — звучи странно и донякъде тъжно — морски курорт.

Морето е изчезнало, а с него и споменът за вълните. Разполагаме с аудио-визуални записи, но нито един от тях не може да ни накара истински да почувстваме упоритото прехласване на хората — за което свидетелстват толкова стихотворения — пред явно еднообразната гледка на разбиващия се в пясъчния бряг океан.

Също така не можем да разберем възбудата от лова и преследването на плячка; нито религиозния трепет, нито тази особена неподвижна и безпредметна страст, която човекът е наричал мистичен екстаз.

Някога, когато хората живеели заедно, те се задоволявали взаимно посредством физически контакти; това ние разбираме, защото сме получили посланието на Върховната сестра. Ето как изглежда то, преведено на интермедиен език.

„Приемете, че хората нямат нито достойнство, нито права; че доброто и злото са прости понятия, малко по-теоретизирани форми на удоволствието и болката.

Винаги се отнасяйте към хората като към животни, заслужаващи разбиране и милост заради своите души и тела.

Следвайте този благороден, велик път“.

Отклонявайки се от стремежа към удоволствие, без да успеем да го заместим с нещо друго, ние само сме продължили късните тенденции в развитието на човечеството. Когато проституцията била окончателно забранена, а ефективната забрана — приложена по цялата повърхност на планетата, хората навлезли в сивата епоха. Нямало никога да излязат от нея, не и преди изчезването на върховенството на вида. Не е била създадена нито една наистина убедителна теория за това, което привидно изглежда като колективно самоубийство.

На пазара се появили роботи андроиди, снабдени с изкуствена вагина. Експертна система анализирала в реално време конфигурациите на мъжките полови органи и разпределяла температурата и налягането; радиометричен сензор позволявал да се предвиди еякулацията и като съответно се изменя стимулацията, половото сношение да се удължава по желание. В течение на няколко седмици роботите имали успех, дължащ се най-вече на любопитство; след това продажбите рязко спаднали: фирмите за роботика, някои от които инвестирали стотици милиони евро, фалирали една по една. Някои коментирали събитието като желание за връщане към природата, към истината на човешките отношения. Естествено, това било пълна заблуда, както очевидно показа по-сетнешният ход на нещата; всъщност хората просто били на път да се откажат от играта.

Даниел 1, 3

От автомата си взехме прекрасно топло какао. Изпихме го на един дъх, с нескрито удоволствие.

Патрик Льофевр — шофьор на линейка за животни

Спектакълът „ГРУПОВ СЕКС — САМО С ПАЛЕСТИНКИ“ беше безспорно върхът на моята кариера — в медийно отношение, искам да кажа. За кратко излязох от рубриката „Спектакли“ на ежедневниците, за да попадна на страниците „Общество и право“. Имаше оплаквания от мюсюлмански сдружения, заплахи с бомбен атентат — най-сетне малко екшън. Поемах риск, вярно е, но той бе пресметнат; ислямските интегристи, появили се в началото на 2000 година, имаха почти същата съдба като пънкарите. Отначало бяха изместени като модна тенденция от появата на учтиви, възпитани мюсюлмани, повлияни от движението „Таблих“[13] — нещо като new wave[14], за да продължа паралела; по онова време момичетата носеха яшмак, но елегантен, украсен с дантела и прозрачни шарки; всъщност той напомняше еротичен аксесоар. И после, естествено, явлението постепенно замря: джамиите, построени с много средства, отново се опразниха, а младите арабки — пак бяха пуснати на сексуалния пазар. Беше ясно предварително; като се има предвид обществото, в което живеехме, не можеше да бъде другояче; въпреки това в продължение на два или три сезона се бях оказал в кожата на защитник на свободата на словото. Лично аз, ако ме питате, бях по-скоро против всякаква свобода. Забавно е, че именно противниците на свободата в даден момент имат най-голяма нужда от нея.

Изабел беше с мен и ме съветваше много умело.

— Трябва — каза ми тя още отначало — да спечелиш на своя страна цялата измет. Ако типовете от изметта са с тебе, ставаш неуязвим…

— Те са на моя страна — възмутих се аз, — нали идват на представленията ми.

— Не е достатъчно; трябва ти още нещо. Най-много от всичко те си падат по мангизите. Имаш ги, но не го показваш достатъчно. Трябва да се изръсиш.

Няма как, послушах я и си купих едно „великолепно и изискано“ „Бентли Континентал GT“, което според „Автожурнал“ символизира завръщането на Бентли към първоначалната му цел: да предлага много луксозни спортни коли. След месец бях на корицата на „Радикал Хип-Хоп“ — е, не толкова аз, а най-вече колата ми. Повечето от рапърите си купуваха „Ферари“, няколко особняци — „Порше“, но с „Бентли“-то окончателно им разказах играта. Тези тъпанари нямат никаква култура, дори и за автомобили. Можех да си купя „Астор-Мартин“, но „Бентли“ беше по-скъпа и в крайна сметка по-добра, на покрива й безпроблемно можеха да седнат три мадами. В крайна сметка за сто и шейсет хиляди евро това си беше почти на далавера; във всеки случай, изчислена в доверието от страна на изметта, инвестицията ми беше много сполучлива.

Този спектакъл отбеляза началото на кратката ми, но доходоносна кариера в киното. Вътре в шоуто бях вмъкнал късометражен филм, първоначалният ми проект, озаглавен „ДА ХВЪРЛЯМЕ С ПАРАШУТ МИНИПОЛИ НАД ПАЛЕСТИНА“, вече носеше онзи леко ислямофобски гротесков тон, който по-късно толкова допринесе за моята слава; но по съвета на Изабел реших да добавя и малка доза антисемитизъм в противовес на общия антиарабски характер на спектакъла; това беше благоразумно. Спрях се на порнофилм, т.е. на пародия на порнофилм — жанр, който, признавам, се пародира лесно. Филмът беше озаглавен „ОБЛИЖИ МИ ИВИЦАТА ГАЗА“ (моя дебел еврейски за… селник). Актрисите бяха автентични арабки, гарантирано от 93-ти департамент[15] — в стил курвета, но забулени; бяхме направили външните снимки на Пясъчното море в Ерменонвил. Беше смешно; разбира се, хуморът беше доста солен. Хората се бяха смели, е — повечето от хората. По време на едно интервю с участието на Джамел Дебуз[16] той ме нарече „супер готин пич“; накратко, не можеше да бъде по-добре. Вярно е, че Джамел ме светна в гримьорната преди предаването: „Не мога да те критикувам, пич. Имаме една и съща публика“. Фожиел[17], който беше организирал интервюто, веднага разбра, че сме се сдушили, и започна да трепери от шубе; трябва да призная, че отдавна исках да размажа това лайно. Но се въздържах, бях много добър, super cool[18] наистина.

Продуцентите на спектакъла ме бяха накарали да изрежа част от късометражния филм — да си призная, тя не беше особено смешна; бяхме я заснели в един блок, определен за събаряне във Франконвил, който уж изобразяваше Източен Ерусалим. Ставаше дума за диалог между терорист от Хамас и германски турист. Разговорът им ту приемаше формата на паскаловски разсъждения за основите на човешката идентичност, ту наподобяваше икономически размисли а ла Шумпетер[19]. В началото палестинският терорист установяваше, че в метафизичен план стойността на заложника — тъй като е неверник — е равна на нула, но не е отрицателна, както примерно щеше да бъде, ако беше евреин; следователно унищожението му нямаше да бъде плод на желание, а на липса на интерес. Но в икономически план стойността на заложника беше значителна, защото той спадаше към богата нация, известна със своята солидарност с гражданите си. След този преамбюл палестинският терорист предприемаше серия от опити. Отначало изваждаше един зъб на заложника — с голи ръце, — а после констатираше, че пазарната стойност остава непроменена. След това правеше същото с един нокът, но този път служейки си с клещи. Намесваше се втори терорист и между двамата палестинци се оформяше малка дискусия, основаваща се в по-голяма или в по-малка степен на Дарвиновите тези. В заключение те откъсваха тестикулите на заложника, без да пропуснат грижливо да зашият раната, за да избегнат преждевременната му смърт. Накрая единодушно стигаха до извода, че след операцията се е променила само биологичната стойност на заложника; метафизичната му стойност си оставаше нула, а пазарната — много висока.

Накратко, всичко това ставаше все повече като при Паскал и — визуално — все по-непоносимо; впрочем с изненада установих колко евтини са ефектите, използвани във филмите gore[20].

Пълната версия на късометражния ми филм беше прожектирана след няколко месеца в рамките на Фестивала на фантастичното кино и от този момент предложенията за кинопродукции заваляха. Любопитно е, че отново ми се обади Джамел Дебуз, който искаше да изостави обичайния си комичен персонаж, за да изиграе истински bad boy[21], истински злодей. Агентът му бързо го убеди, че ще сгреши, и в края на краищата нищо не се получи, но случката ми се стори показателна.

За да я ситуирам по-добре, трябва да припомня, че по онова време — последните години от съществуването на независимо френско кино — реалните му успехи, единствените, които можеха да претендират ако не че съперничат на американската продукция, то поне че покриват горе-долу разходите си, спадаха към комедийния жанр — комедията можеше да бъде изтънчена или вулгарна, все едно: и двете имаха успех. От друга страна, в киното, както и в другите области на културата, признание на художествените качества на дадена творба, позволяващо както достъп до последните държавни субсидии, така и коректно отразяване в основните медии, получаваха преди всичко произведения, възхваляващи злото или най-малкото сериозно поставящи под въпрос така наречените „традиционни“ морални ценности чрез един вид институционална анархия, възпроизвеждана в минипантомими, чието еднообразие, според критиците, ни най-малко не ги лишаваше от чар, още повече че им помагаше да пишат шаблонни, класически рецензии, които можеха да минат за новаторски. Умъртвяването на морала беше станало нещо като ритуално жертвоприношение, препотвърждаващо господстващите ценности на групата, насочени от няколко години насам към съперничеството, новаторството и енергичността повече, отколкото към верността и дълга. Неопределеността на поведението, необходима на една развита икономика, беше несъвместима с нормативен каталог от строги поведенчески правила, но затова пък се съчетаваше прекрасно с постоянната възхвала на волята и Аза. Всички форми на жестокост, на циничен егоизъм или насилие бяха добре дошли — някои сюжети като отцеубийството или канибализмът се ползваха с особено предпочитание… Фактът, че общопризнат комик може с лекота да се движи в зоните на жестокостта и злото, съвсем закономерно действаше на хората от професията като истински електрошок. Моят агент посрещна с умерен възторг това, което безспорно можеше да се определи като истинска треска за сценарии — за по-малко от два месеца получих четирийсет предложения. Според него със сигурност съм щял да спечеля много пари, както и той самият; но за сметка на част от известността си. Макар и съществен елемент от филмопроизводството, сценаристът си оставал абсолютно неизвестен за широката публика, а писането на сценарии било истински труд, който заплашвал да ме отклони от кариерата ми на шоумен.

Макар че беше прав по първия пункт — участието ми като сценарист, съсценарист или само като консултант, фигуриращ в титулните надписи на трийсетина филма, не добави нищо към популярността ми, — той беше силно преувеличил втория. Филмовите режисьори — бързо успях да се убедя в това — не са на много високо ниво: достатъчно е само да им подхвърлиш идея, ситуация, част от история, т.е. неща, които те са неспособни сами да измислят; добавяш няколко диалога, три-четири тъпи изцепки — на ден бях способен да пиша по четирийсет страници сценарий, — даваш им произведеното и те се прехласват. Освен това те през цялото време си променят мнението за всичко — но не само те, а и продуцентите, актьорите и кой ли не. Достатъчно е да отидете на работните им заседания, да им кажете, че са съвсем прави, да поправите туй-онуй съгласно инструкциите им — и работата е в кърпа вързана, никога не съм печелел пари толкова лесно.

Със сигурност най-големият ми успех като сценарист беше „ДИОГЕН ЦИНИКЪТ“. Противно на това, което внушава заглавието, не ставаше дума за исторически филм. Циниците — и това, общо взето, е забравен момент от учението им — препоръчвали горещо на децата да убиват и унищожават родителите си още когато, неспособни вече да работят, те се превръщали в безполезни гърла. Никак не беше трудно да се измисли съвременна адаптация на проблемите, поставени от развитието на четвъртата възраст. За момент мислех да поверя главната роля на Мишел Онфри[22], който, разбира се, изрази възторг; но жалкият графоман, толкова наперен пред телевизионните водещи и гламавите студенти, напълно увехна пред камерата и не можахме да измъкнем нищо от него. Продуцентите съвсем разумно се върнаха към по-изпитани средства и Жан-Пиер Морел[23] както винаги беше страхотен.

Почти по същото време си купих вила в Андалусия, в една много дива област, малко на север от Алмерия, която наричаха естествения парк на Кабо де Гата. Архитектът направи разкошен проект с палми, портокалови дървета, джакузи, водопади, което, като се имат предвид климатичните условия (ставаше дума за най-сухата област в Европа), можеше да изглежда като пристъп на лека налудност. Не знаех, че тази област бе единствената по испанското крайбрежие, пощадена от туризма; след пет години цената на терените се утрои. С една дума, в онези години бях донякъде като цар Мидас.

Точно тогава реших да се оженя за Изабел; познавахме се от три години, точно в средностатистическата продължителност на предбрачното общуване. Церемонията беше дискретна и малко тъжна — Изабел току-що бе навършила четирийсетте. Днес връзката между двете събития ми изглежда очевидна; с това доказателство за обич бях пожелал да смекча шока от четирийсетгодишнината. Тя съвсем не го беше изразила чрез оплаквания, външна тревожност или нещо по-определено; реакцията й беше едновременно по-неуловима и по-мъчителна. Понякога — най-вече в Испания, когато се приготвяхме за плажа и тя слагаше банския си костюм — чувствах как в момента, когато погледът ми я докосваше, тя леко се прегърбваше, сякаш някой я удряше с юмрук между плешките. Бързо потиснатата болезнена гримаса деформираше прекрасните черти на лицето й — изящното й чувствително лице притежаваше онзи тип красота, която е неподвластна на времето, но тялото й, въпреки плуването, въпреки балета, беше засегнато от първите поражения на възрастта, които, както тя знаеше, много скоро щяха да се задълбочат до пълна разруха. Не си давах сметка какво точно беше изразило лицето ми и какво я караше да страда толкова; бих дал много, за да го избегна, защото, пак повтарям, аз я обичах, но явно, не беше възможно. Както не ми беше възможно да й повтарям, че е все така красива и привлекателна; никога не съм се чувствал способен да я излъжа дори за най-малкото нещо. Познавах погледа, който придоби впоследствие: смирения и тъжен поглед на болно животно, което се отбива от стадото, слага глава на лапите си и въздъхва кротко, понеже предчувства края си и знае, че не може да очаква никаква милост от себеподобните си.

Даниел 24, 3

Крайбрежните скали се издигат абсурдно вертикални над морето и нямат край страданията на хората. На преден план забелязвам черни и остри зъбери. По-надалеч на екрана се вижда леко пикселизирана и неясна кална повърхност, която продължаваме да наричаме море; някога това е било Средиземно море. По хребета на скалите вървят същества, както преди няколко века са го вършели предците им; сега са по-малко на брой и по-мръсни. Те ожесточено се опитват да се прегрупират, образуват глутници или стада. Вътрешната страна на крайниците им представлява оголена червена плът, разяждана от червеи. Потрепват от болка при най-малкия полъх на вятъра, който разнася семена и пясък. Понякога се нахвърлят един върху друг и се нараняват с удари и думи. Постепенно се отдалечават от групата, походката им става по-бавна, падат по гръб. Гъвкав и бял, той устоява на допира със скалата; в този момент те приличат на обърнати костенурки. Насекоми и птици кацат по оголената плът, изложена под небето, жилят я, кълват я и я разкъсват; съществата страдат още малко и после застиват неподвижни. На няколко крачки встрани останалите продължават да се бият и надхитряват. От време на време се приближават, за да присъстват на агонията на себеподобните си; в този момент погледът им изразява само празно любопитство.

Излизам от програмата за надзор; образът изчезва и остава само менюто. Имам ново съобщение от Мари 22:

Окото, което брои,

когато дори угасва,

в премазаните пространства

последната дума таи.

554, 646, 11112, 1043. Появява се светлина, усилва се, изкачва се; потъвам в тунел от светлина. Разбирам какво чувстват мъжете, когато проникват в жената. Разбирам жената.

Даниел 1, 4

Тъй като сме човеци, уместно е не да се смеем над злощастията на човечеството, а да ги оплакваме.

Демокрит от Абдера

Изабел постепенно се предаваше. Разбира се, не беше лесно за една жена, чиято плът вече увяхва, да работи за списание като „Лолита“, където всеки месец се мъкнат нови фльорци, все по-млади, по-сексапилни и по-нахални. Спомням си, че аз първи заговорих за това. Вървяхме по билото на спускащите се отвесно скали на Карбонерас; черните им туловища потъваха в яркосините води. Тя не пожела нито да смени темата, нито да увърта: така е, наистина, в службата си трябвало да поддържа конфликтна обстановка, нарцистично съперничество, а това й се удавало все по-трудно. Животът опошлява, отбелязва Анри дьо Рение[24]; животът най-вече изхабява — у някои безспорно остава непокътнато зрънце, неопошлено късче битие; но какво представлява този остатък в сравнение с общото изхабяване на тялото?

— Трябва да преговарям за обезщетението при уволнение — каза тя. — Не виждам как ще успея. Списанието върви все по-добре; не знам как да оправдая напускането си.

— Ще поискаш среща с Лажоани и ще му обясниш. Просто ще му кажеш това, което каза на мен. Той вече е стар, мисля, че ще те разбере. Безспорно той е човек на парите и властта, а тези две страсти гаснат бавно; но след всичко, което си ми казвала за него, мисля, че той знае какво е умора.

Тя постъпи както я бях посъветвал и условията й бяха приети изцяло; трябва да кажа, че списанието й дължеше почти всичко. Лично аз все още не можех да приключа с кариерата си — не напълно. Последният ми спектакъл със странното заглавие „НАПРЕД, МИЛУ[25]! НА ПЪТ КЪМ АДЕН!“ беше с подзаглавие „100% омраза“ — надписът зачеркваше афиша като в плакатите на Еминем и ни най-малко не беше хипербола. Още от самото начало подхващах темата за конфликта в Близкия изток — на която дължах няколко значителни медийни успеха — по начин, „действащ като инсектицид“, както се изрази един журналист от вестник „Льо Монд“. В първия скеч, озаглавен „ВОЙНАТА НА БУБОЛЕЧКИТЕ“, участваха араби — „гадините на Аллаха“, както бях ги нарекъл; също евреи — тях бях окачествил като „обрязани въшки“; и дори ливански християни, на които бях лепнал шеговития прякор „пичите въшки на Богородица“. Общо взето, както отбеляза един критик от „Поан“, религиите на Свещената Книга бяха поставени на равна нога — поне в този скеч; продължението на спектакъла съдържаше една доста весела сценка под наслов „ПАЛЕСТИНЦИТЕ СА СМЕШНИ“, в която изреждах куп гротескни и цинични намеци за фишеците с динамит, които палестинките от Хамас навиваха около кръста си, за да изфабрикуват поредната каша от евреи. После монологът ми преминаваше в истинска атака срещу всички форми на бунт, на националистична или революционна борба, а по същество срещу самата политическа дейност. Разбира се, цялото шоу бе вдъхновено от онзи десен анархизъм тип: „Всеки метежник вън от метежа може само да мете и да се ежи“; на който се дължаха върховите моменти на френския комичен стил от Селин до Одиар; но отвъд всичко това, актуализирайки учението на апостол Павел, според когото всяка власт идва от Бога, от време на време се издигах до мрачно размишление, напомнящо някои страни на християнската апологетика. Естествено, бях го изчистил от всички теологични понятия, за да изложа една структурна и почти математическа аргументация, основаваща се по-специално на идеята за „добрия ред“. В общи линии спектакълът беше класически и още от самото начало го приветстваха като такъв; несъмнено той беше най-големият ми успех сред критиците, които единодушно заявиха, че никога комизмът ми не се бил издигал толкова високо — или не бил падал толкова ниско, това беше другият вариант, но означаваше почти същото; често ме сравняваха с Шамфор и дори с Ларошфуко.

Що се отнася до успеха сред публиката, нещата вървяха по-бавно до деня, когато Бернар Кушнер заяви, че „той лично се е почувствал отвратен“ от спектакъла, което ми позволи да завърша при затворени каси — всички билети бяха продадени. По съвета на Изабел се изръсих за една „благодарност“, публикувана в „Либерасион“, която озаглавих „Благодаря, Бернар“. Общо взето, нещата вървяха добре, наистина добре, но състоянието ми беше твърде любопитно, като се има предвид, че всъщност ми беше писнало, че бях готов да зарежа всичко — ако се бях издънил, мисля, че щях да се откажа и да се измъкна тихомълком. Увлечението ми по киното, тоест по една мъртва медия, противоположна на онова, което тогава помпозно наричаха спектакъл на живо — несъмнено беше първият знак за безразличие и дори за отвращение от публиката и вероятно от човечеството изобщо. Работех по скечовете си с помощта на малка видеокамера, закрепена на статив и свързана с монитор, на който можех да контролирам в реално време интонациите, мимиките и жестовете си. Винаги съм следвал много прост принцип: ако в даден момент избухнех в смях, това място имаше големи шансове да разсмее и публиката. Малко по малко, преглеждайки касетите, установих, че изпадам във все по-силно недоволство от себе си, което понякога стигаше до погнуса. Две седмици преди премиерата разбрах ясно причината за потиснатото ми състояние: онова, което все повече и повече не понасях, не беше лицето ми, нито повтарящият се и банален характер на някои стандартни мимики, които бях длъжен да използвам: не можех да понасям смеха, смеха сам по себе си, внезапното и невъздържано изкривяване на чертите, което деформира човешкото лице и само за миг му отнема цялото достойнство. Ако човекът се смее, ако единствен в животинското царство излага на показ тази ужасна лицева деформация, то е, защото, преминавайки отвъд егоизма на животинската природа, единствено той е достигнал до пъкления и висш стадий на жестокостта.

Трите седмици, докато траеха спектаклите ми, се превърнаха в постоянно страдание: за първи път реално опознах прословутата и ужасна тъга на комиците; за първи път наистина разбирах човечеството. Бях демонтирал мотора на машината и можех да я накарам да функционира по мое желание. Всяка вечер, преди да изляза на сцената, изпивах цял блистер ксанакс. Всеки път, когато публиката се смееше (а аз можех да го предвидя предварително, умеех да дозирам ефектите, бях утвърден професионалист), бях принуден да отвърна поглед, за да не виждам тези муцуни, тези стотици муцуни, разтърсвани от смях, въодушевени от омраза.

Даниел 24, 4

Този пасаж от разказа на Даниел за нас несъмнено е един от най-трудните. Видеокасетите, за които той намеква, са били презаписани и добавени към животописа му. Случвало ми се е да консултирам тези документи. Тъй като генетично произлизам от Даниел 1, аз, естествено, имам същите черти, същото лице; дори повечето наши мимики са еднакви (макар че поради живота ми в несоциална среда моите са по-ограничени), но ми е невъзможно да имитирам това внезапно експресивно изкривяване, придружено с характерно хихикане, което той нарича смях; дори не мога да си представя механизма му.

Бележките на моите предшественици, като се започне от Даниел 2 и се стигне до Даниел 23, свидетелстват за същото неразбиране. Даниел 2 и Даниел 3 твърдят, че все още са способни да възпроизведат това явление под въздействието на някои напитки; но при Даниел 4 вече става дума за нещо недостъпно. Има много трудове за изчезването на смеха у неохората; всички признават единодушно, че то е станало бързо.

Аналогична, макар и по-бавна, еволюция е била наблюдавана и при сълзите, друга характерна черта на човешкия вид. Даниел 9 посочва, че е плакал при точно определен случай (внезапната смърт на кучето му Фокс, убито от електрическия ток на защитната бариера); след Даниел 10 вече не се споменава за подобно явление. Както смехът с основание е считан от Даниел 1 за симптоматика на човешката жестокост, така и сълзите при този биологичен вид се свързват със състраданието. „Човек никога не плаче само за себе си“ — отбелязва някъде един анонимен автор. Тези две чувства, жестокостта и състраданието, очевидно нямат никакъв смисъл в условията на абсолютна самота, в които преминава нашият живот. Някои от моите предшественици, например Даниел 13, изразяват в коментара си странна носталгия по тази двойна загуба; после тя изчезва, за да отстъпи място на все по-епизодично любопитство; днес можем да я считаме за практически изчезнала, както свидетелстват всичките ми кореспонденти в мрежата.

Даниел 1, 5

Отпуснах се след кратка хипервентилация; и все пак, Барнабе, не преставах да мисля за големите живачни езера по повърхността на Сатурн.

Кейптън Кларк

Изабел работи още три месеца, както бе предвидено според закона при доброволно напускане, и последният брой на „Лолита“, редактиран от нея, излезе през декември. Имаше скромно тържество, нещо като коктейл, организиран в помещенията на редакцията. Обстановката беше доста обтегната, тъй като всички присъстващи си поставяха един и същи въпрос, без да могат да го зададат на глас: кой ще я замести като главен редактор? Лажоани се появи за четвърт час, изяде три блина и не даде никаква полезна информация.

Заминахме за Андалусия в навечерието на Коледа; последваха три странни месеца, прекарани в почти пълна самота. Новата ни вила се издигаше малко на юг от Сан Хосе, близо до Плая де Монсул. Огромни гранитни блокове ограждаха плажа. Агентът ми гледаше с добро око на този период на изолация; според него било добре да изчакам малко, за да разпаля любопитството на публиката; не знаех как да му призная, че имам намерение да преустановя.

Той може би беше единственият човек, който знаеше телефонния ми номер; не мога да кажа, че докато имах успех, си бях спечелил много приятели; обратно, бях загубил доста. Единственото нещо, което може да ви отнеме и последните илюзии за човечеството, е бързо да спечелите голяма сума пари; веднага ще ги видите насреща си, лицемерните лешояди. За да ви се отворят очите, е много важно да спечелите сам тази сума: истинските богаташи, които са си богати по рождение и винаги са тънели в богатство, сякаш са имунизирани срещу това явление, като че ли с богатството си са наследили и един вид несъзнателен, неволен цинизъм; от самото начало той им дава да разберат, че почти всички хора, които ще се наложи да срещнат, няма да имат друга цел, освен да им измъкват пари по всички възможни начини; затова те се държат предпазливо и, общо взето, запазват капитала си непокътнат. За бедните по рождение ситуацията е много по-опасна; е, аз лично бях достатъчно гаден и циничен, за да го осъзная, бях успял да избегна повечето клопки; но приятели, не, вече нямах приятели… Хората, с които дружах на младини, бяха най-вече актьори, бъдещи неуспели актьори; не мисля, че в други среди щеше да е по-различно. И Изабел нямаше приятели, а през последните години беше заобиколена само от хора, които копнееха да заемат мястото й. Нямаше кого да поканим в разкошната си вила; нямаше с кого да пийнем по чаша Rioja[26], докато наблюдаваме звездите.

Какво можехме да правим в такъв случай? Задавахме си този въпрос, докато се разхождахме сред дюните. Да живеем? Именно в подобна ситуация, смазани от чувството за собственото си нищожество, хората решават да правят деца; така се възпроизвежда видът, впрочем все по-рядко и по-рядко. Изабел беше умерена хипохондричка и вече беше навършила четирийсет години; но предродовата диагностика беше напреднала много и аз чувствах, че не това е проблемът: проблемът бях аз. В мен дремеше не само основателното отвращение на всеки нормален мъж при вида на някакво бебе; не само здраво вкорененото убеждение, че детето е един вид порочно джудже с вродена жестокост, незабавно съчетало в себе си най-ужасните недостатъци на вида и което животните избягват с мъдра предвидливост. Дълбоко в себе си изпитвах ужас, истински ужас от тази непрекъсната Голгота, каквато е човешкото съществуване. Ако новороденото при човека единствено в животинското царство обявява идването си на бял свят с неспиращи викове на болка, то безспорно го прави, защото го боли, и при това непоносимо. Може би загубата на козина е направила кожата така чувствителна към температурните промени, без реално да предпазва от нападенията на паразитите, може би има някаква анормална нервност, някакъв органичен дефект. Във всеки случай всеки безпристрастен наблюдател разбира, че човешкият индивид не може да бъде щастлив, че по никакъв начин не е създаден за щастие и не може да има друга съдба, освен да разпространява нещастието около себе си, правейки съществуването на другите толкова непоносимо, колкото и своето собствено — обикновено първите негови жертви са родителите му.

Въоръжен с тези не особено хуманни убеждения, нахвърлих сценарий с временно заглавие „ДЕФИЦИТЪТ НА ОБЩЕСТВЕНОТО ОСИГУРЯВАНЕ“, който подемаше основните елементи на проблема. Първата четвърт от филма представляваше непрекъснато взривяване на бебешки черепчета с едрокалибрен револвер — бях предвидил забавени и ускорени кадри, с една дума — цяла хореография на мозъчното вещество а ла Джон Ву[27]; след това нещата донякъде се успокояваха. Разследването, провеждано от полицейски инспектор, надарен с чувство за хумор, но използващ не съвсем конвенционални методи — имах предвид Джамел Дебуз, — стига до извода, че съществува суперорганизирана мрежа от детеубийци, вдъхновени от тезите на фундаменталната екология. ДУХ (Движение за Унищожение на Хомункулусите) проповядва изчезването на човешкия род, непоправимо пагубен за равновесието на биосферата и замяната му с вид високоинтелигентни мечки — в лабораториите вече се извършват изследвания, за да се развие интелектът на мечките и по-специално да им се даде възможност да овладеят човешкия език. (Мислех си за Жерар Депардийо в ролята на главатаря на мечките.)

Въпреки убедителния кастинг, въпреки известността ми, проектът не се реализира; един корейски продуцент прояви интерес, но се оказа неспособен да събере нужния капитал. Този необичаен провал би могъл да събуди дремещия в мен моралист (чиято дрямка, общо взето, беше доста спокойна); щом имаше провал и отхвърляне на проекта, значи още съществуваха табута (в случая детеубийството) и може би не всичко беше загубено. Но човекът на разума бързо надделя над моралиста: щом имаше табута, значи имаше реален проблем; по същото време във Флорида се бяха появили първите „childfree zones“[28], луксозни селища за трийсетгодишни мъже и жени без комплекси, които признаваха открито, че не могат да понасят виковете, лигите, лайната, тоест екологичните неудобства, съпътстващи обикновено дечурлигата. Така че входът към селищата беше чисто и просто забранен за деца под тринайсет години; бяха предвидени специални тунели под форма на заведения за бързо хранене, за да се осъществява контакт със семействата.

Беше направена важна крачка: от няколко десетилетия насам западното обезлюдяване (което не беше характерно само за Запада; след достигане на известно ниво на икономическо развитие същото явление се повтаряше независимо от страната и културата) беше обект на лицемерни вайкания, доста подозрителни поради единодушния им характер. За първи път млади, образовани хора с добро обществено-икономическо положение публично заявяваха, че не искат деца, че не изпитват желание да понасят грижите и разходите, свързани с отглеждане на потомство. Подобна непринуденост очевидно не можеше да няма последователи.

Даниел 24, 5

Познавайки страданието на хората, аз участвам в прекъсването на връзката, осъществявам връщането към спокойствието. Когато убия някой по-нахален от останалите дивак, задържал се твърде дълго край защитната бариера — често става дума за женска с увиснали гърди, размахваща малкото си в знак на молба, — имам чувството, че извършвам необходим и напълно законен акт. Идентичността на лицата ни — толкова по-учудваща поради факта, че повечето от скитащите в областта са от испански или магребски произход — за мен е сигурен знак, че са осъдени на смърт. Човешкият вид ще изчезне, той трябва да изчезне, за да се сбъднат думите на Върховната сестра.

На север от Алмерия климатът е мек, почти няма диви зверове; може би поради това гъстотата на диваците остава висока, макар че постоянно намалява — преди няколко години забелязах, не без ужас, стадо от стотина индивиди. Кореспондентите ми твърдят обратното за по-голямата част от повърхността на планетата: общо взето, диваците са на изчезване; на много места не са забелязвани от няколко века насам; някои наблюдатели дори са стигнали до извода, че съществуването им е мит.

Няма ограничение в областта на интермедийните, но има някои сигурни неща. Аз съм Вратата. Аз съм Вратата, Пазителят на Вратата. Наследникът ще дойде; трябва да дойде. Поддържам присъствието, за да направя възможно идването на Бъдещите.

Даниел 1, 6

Съществуват превъзходни играчки за кучета.

Петра Дурст-Бенинг

Самотата между двама души е доброволен ад. В живота на двойката, най-често от самото начало, съществуват някои подробности, някои разногласия, за които и двамата решават да мълчат, възторжено убедени, че в крайна сметка любовта ще разреши всички проблеми. Проблемите обаче постепенно и мълчаливо нарастват и след няколко години избухват и разрушават всяка възможност за съвместен живот. Още от началото Изабел беше предпочела да я чукам отзад; всеки път, когато опитвах друга поза, тя отначало се съгласяваше, но после, сякаш противно на волята си, се обръщаше смутено усмихната. През всички тези години смятах, че това предпочитание се дължи на някаква анатомична особеност, наклон на влагалището, знам ли какво, е, едно от онези неща, които мъжете, въпреки цялата им добра воля, не могат да осъзнаят напълно. Шест седмици след като пристигнахме, докато я любех (както обикновено отзад, но в спалнята ни имаше голямо огледало), забелязах, че непосредствено преди оргазма тя затваря очи и ги отваря дълго след като актът е свършил.

Мислих за това през цялата нощ, пресушавайки две бутилки доста противно испанско бренди — спомнях си любовните ни сцени, прегръдките, всички моменти, които ни бяха свързвали; виждах я как всеки път отвръща поглед или затваря очи и заплаках. Изабел се оставяше на насладата, даваше наслада, но не я обичаше; не я обичаше у мен и безспорно още по-малко у себе си. Всичко съвпадаше — всеки път, когато я виждах да се прехласва пред изобразяването на пластичната красота; ставаше дума за художници като Рафаел и най-вече Ботичели — за нещо понякога нежно, но често студено и винаги много спокойно; тя никога не беше разбирала абсолютното ми възхищение от Ел Греко, никога не беше ценяла екстаза и аз плаках дълго, защото у себе си ценях най-много тази естественост, тази способност да се отдавам на насладата, а презирах интелекта, разума и хумора си. Никога нямаше да постигнем безгранично тайнствения поглед на двама души, единни в щастието си, приемащи смирено органите си и ограничената радост на телата; никога нямаше да бъдем истински любовници.

Имаше и по-лошо, разбира се — идеалът за красота, от който Изабел се отдалечаваше, щеше да я разруши пред очите ми. Най-напред възненавидя гърдите си (вярно е, че започваха леко да увисват), после — дупето си. Все по-често трябваше да гасим лампата; после изчезна и сексуалността. Изабел вече не съумяваше да се понася и поради това не понасяше любовта, която й се струваше фалшива. Но аз все още се дървех по малко, е, съвсем малко, и то в началото; това също изчезна и от този момент всичко беше казано; оставаше само да си спомняме уж ироничните думи на андалуския поет:

О, живота, който хората се опитват да живеят!

О, живота, който водят в света, където са.

Горките хора, горките хора… Те не умеят да обичат.

Когато сексуалността изчезне, се появява тялото на другия с донякъде враждебното си присъствие: шумове, движения, миризми. Постепенно и самото присъствие на това тяло, което вече не можеш да докоснеш, започва да ти пречи; за жалост всичко това е известно. Нежността изчезва веднага след като изчезне еротиката. Няма никаква пречистена връзка, никакво възвишено единение на душите, нищо, което да я наподобява или дори да намеква за нея. Когато изчезне физическата любов, изчезва всичко; унило, тъпо раздразнение изпълва постепенно хода на дните. А аз не си правех никакви илюзии за физическата любов. Младост, красота, сила — критериите на физическата любов са досущ като тези на нацизма. С една дума, бях потънал до гуша в лайна.

Възможното решение се появи на отклонението от магистрала А2 между Сарагоса и Тарагоне, на десетина метра от крайпътен мотел, където Изабел и аз се бяхме отбили да обядваме. Домашните любимци са относително ново явление в Испания. Страна, чиято култура по традиция почива на католицизма, мачизма и насилието, Испания до неотдавна се отнасяше към домашните животни с безразличие и понякога с мрачна жестокост. Но в това отношение, както и при другите, се извършваше уеднаквяване и Испания се приближаваше до европейските и особено до английските норми. Хомосексуализмът все повече бе нещо обикновено и общоприето; вегетарианството се разпространяваше така, както и тъпотиите стил „New Age“[29]; а домашните любимци, които тук носеха хубавото име mascotas[30], постепенно заместваха децата в семействата. Но този процес беше едва в началото си и все още бележеше провали; често се случваше някое кученце, подарено за Коледа вместо играчка, да бъде изоставено на пътя след няколко месеца. По този начин в централните равнини се образуваха глутници от бездомни кучета. Съществуването им беше кратко и жалко. Заразени с краста или други паразити, те намираха храна в кофите за боклук на крайпътните капанчета и почти винаги свършваха под колелата на някой камион. Но най-вече ужасно страдаха от липсата на контакт с хората. Тъй като е напуснало естествената си среда преди хилядолетия, кучето не успява повторно да се приспособи към нея. В глутниците нямаше никаква устойчива йерархия, спречкванията, било за храна, било за женски, бяха постоянни; малките бяха изоставяни и понякога разкъсвани от по-възрастните си братя.

По онова време пиех все повече и повече и едва след третата мастика, когато, олюлявайки се, се запътих към „Бентли“-то, видях с учудване как Изабел мина през един отвор в оградата и се приближи до група от десетина кучета, които седяха на едно запустяло място недалеч от паркинга. Знаех, че е по-скоро боязлива, а тези животни по принцип се считаха за опасни. Но кучетата я гледаха без никаква агресия или страх. Малък бяло-риж помияр с остри ушички, най-много на три месеца, запълзя към нея. Тя се наведе, взе го на ръце и се върна към колата. Така в нейния и моя живот влезе Фокс, а с него и безусловната любов.

Даниел 24, 6

Поради сложното преплитане на протеините в обвивката на ядрото у приматите, клонирането на хора десетилетия наред било нещо опасно, зависимо от случайността и в крайна сметка не се практикувало. Но в замяна на това от самото начало то било успешно при повечето домашни животни, включително — макар и с леко закъснение — при кучето. Следователно съвсем същият Фокс лежи в краката ми в момента, когато пиша тези редове, добавяйки според традицията моя коментар към животописа на прародителя си, както са го вършели предшествениците ми.

Водя спокоен и безрадостен живот; размерите на резиденцията позволяват кратки разходки, а пълното спортно оборудване ми дава възможност да поддържам мускулатурата си. Фокс обаче е щастлив. Подскача из двора, като се задоволява с разрешения участък — бързо разбра, че трябва да стои далеч от защитната бариера, играе с топка или с някое от пластмасовите си животни (имам няколко стотици, оставени от предшествениците ми), много обича музикалните играчки, особено едно пате, произведено в Полша, което надава най-разнообразни крясъци. Но най-много обича да го взема на ръце и да си лежи така на слънце с притворени очи, с глава на коленете ми, в щастлива полудрямка. Спим заедно и всяка сутрин започва с истински празник — облизва ме и ме драска с малките си лапички; за него е очевидно щастие да се срещне наново с живота и със светлината на деня. Радостите му са същите като тези на дедите му и ще останат същите у неговите потомци; в самата му природа е заложена възможността за щастие.

Аз съм само един неочовек и в моята природа не е заложена такава възможност. Още хората или поне най-напредналите от тях са знаели, че безусловната любов е предпоставка за възможността за щастие. Цялостното разбиране на проблема досега не е позволило да се стигне до някакво решение. Изучаването на житията на светците, които за мнозина били източник на надежда, не хвърлило никаква светлина по този въпрос. Подбудите на светците, търсещи спасение, били алтруистични само до известна степен (макар че покорността пред Божията воля, към която призовавали, вероятно е била удобно средство, за да оправдаят в очите на другите естествения си алтруизъм), а постоянната вяра в явно отсъстващото божество ги водела до прояви на затъпяване, несъвместими с изискванията на технологичната цивилизация. Що се отнася до хипотезата за съществуването на ген на алтруизма, тя е предизвикала толкова разочарования, че днес никой не смее открито да я споменава. Наистина било доказано, че центровете на жестокостта, на моралната оценка и на алтруизма се намират в челния дял на мозъчната кора, но изследванията не са позволили да се премине отвъд тази чисто анатомична констатация. След появата на неохората тезата за генетичния произход на моралните чувства е породила най-малко три хиляди научни съобщения, идващи от най-авторитетни научни среди. Досега никое не е успяло да премине бариерата на експерименталната проверка. Освен това теориите, вдъхновени от учението на Дарвин, които обяснявали появата на алтруизъм у животинските популации с това, че той давал предимство на групата като цяло при естествения подбор, почивали на неточни, многобройни и противоречиви изчисления и в крайна сметка потънали в забрава.

Добротата, съчувствието, верността, алтруизмът продължават да бъдат за нас непроницаеми тайни, които обаче се съдържат в пространството, ограничено от телесната обвивка на едно куче. От решаването на този проблем зависи дали ще дойдат или не Бъдещите.

Вярвам в идването на Бъдещите.

Даниел 1, 7

Играта развлича.

Петра Дурст-Бенинг

Кучетата не само са способни да обичат, но изглежда, че сексуалният нагон не им поставя непреодолими проблеми — когато срещнат разгонена женска, тя им позволява да й се качат; в противен случай те сякаш не изпитват нито желание, нито особена липса.

Кучетата не само са обект на постоянно възхищение, за хората те са и прекрасна тема за разговор — международна, демократична и консенсусна. Именно така срещнах Хари, бивш германски астрофизик, придружен от бигъла Труман. Кротък природолюбител на около шейсет години, Хари посвещаваше пенсионерските си години на наблюдаване на звездите — небето в тази област, обясни ми той, било изключително чисто; през деня се занимаваше с градинарство и подреждаше. Живееше сам с жена си Хилдегард — и, естествено, с Труман; нямаха деца. Очевидно е, че ако не беше кучето, нямаше да има какво да си кажа с този мъж — впрочем дори и с кучето разговорът тъпчеше на едно място (той ни покани на вечеря следващата събота; живееше на петстотин метра и беше най-близкият ни съсед). За щастие той не говореше френски, а аз — немски; фактът, че трябва да преодолеем езиковата бариера (няколко изречения на английски, някоя и друга дума на испански), в крайна сметка създаде у нас впечатление за добре прекарана вечер, макар че в продължение на два часа само си крещяхме (той беше малко глух) баналности. След вечеря той ме попита дали не искам да наблюдавам пръстените на Сатурн. Разбира се, разбира се, че исках. И ето че станах свидетел на великолепна гледка, естествена или божествена по произход, кой знае, и предоставена на човешкото съзерцание, какво повече да кажа. Хилдегард свиреше на арфа, предполагам, че свиреше чудесно, но всъщност не знам дали е възможно да свириш лошо на арфа — искам да кажа, че по устройството си този инструмент винаги ми е изглеждал способен да издава само мелодични звуци. Мисля, че две неща ми попречиха да се нервирам — от една страна, Изабел, под претекст, че е уморена, благоразумно пожела да си тръгнем доста рано, във всеки случай преди да довърша бутилката с кирш; от друга страна, бях забелязал у германеца пълните събрани съчинения на Тейяр дьо Шарден. Ако има нещо, което винаги да ме е изпълвало с тъга или съчувствие, тоест да ме е докарвало до състояние, изключващо всякаква форма на злоба или ирония, това е именно съществуването на Тейяр дьо Шарден — впрочем не толкова неговото съществуване, колкото самият факт, че той има или е могъл да има читатели, дори и съвсем малко на брой. Когато срещна читател на Тейяр дьо Шарден, се чувствам безпомощен, объркан, готов да потъна в сълзи. На петнайсет години случайно бях попаднал на „Божествената среда“, която някой вероятно отвратен читател беше оставил на пейката на гара Ереши-Шамаранд. Само след няколко страници книгата ме накара да вия — от отчаяние строших помпата на бегача си в стената на мазето. Тейяр дьо Шарден беше, разбира се, първостепенна откачалка, но все пак си оставаше ужасно тягостен. Приличаше донякъде на онези германски учени християни, описани навремето от Шопенхауер, които, „след като оставят колбите и скалпела, започват да философстват за понятия, заучени от времето на първото им причастие“. У него имаше и някаква илюзия, характерна за всички християни от левицата — е, може би от центъра или най-общо за християните, повлияни от прогресивното мислене след Революцията, която ги караше да вярват, че похотливостта е нещо простимо, незначително и не може да отклони човек от спасението, — че единственият истински грях е гордостта. Къде у мен беше похотливостта? Къде беше гордостта? И дали се бях отдалечил от спасението? Струва ми се, че отговорите на тези въпроси не са особено трудни; например Паскал никога не би се занимавал с такива абсурдни неща — когато го четеш, чувстваш, че изкушенията на плътта не са му били чужди, че разгулът е нещо, което е можел да почувства, и че ако е предпочел Христос пред съвкупляването или картите, то не е било поради разсеяност или некомпетентност, а защото Христос в крайна сметка му се е сторил повече high dope[31]; с една дума, той е бил сериозен автор. Ако бяха открили еротика у Тейяр дьо Шарден, мисля, че това в известен смисъл би ме успокоило; но не го вярвах нито за секунда. Как ли бе живял, с кого беше дружил този възвишен Тейяр, за да има такова благо и наивно виждане за човека — макар че по същото време в същата страна са вилнеели такива забележителни мръсници като Селин, Сартр или Жьоне. По хората, на които беше посвещавал книгите си или писал писма, постепенно можеше да се отгатне — беше общувал със зализани католици, понякога с аристократи, често с йезуити. Невинни като младенци.

— Какво си мърмориш? — прекъсна ме Изабел.

Осъзнах, че сме излезли от дома на германеца и всъщност вървим покрай морето и си отиваме вкъщи. От две минути, осведоми ме тя, съм си говорел сам, нищо не можела да разбере. Обясних й накратко същността на проблема.

— Лесно е да си оптимист — заключих аз сурово, — лесно е да си оптимист, когато ти стига едно куче и не искаш да имаш деца.

— И ти си в същото положение, но не си станал кой знае какъв оптимист… — забеляза тя. — Просто те са стари… — продължи снизходително. — Когато човек остарява, има нужда да мисли за успокояващи и приятни неща. Да си представя, че на небето ни очаква нещо хубаво. Полека-лека се готви за смъртта. Когато не е прекалено тъп или прекалено богат.

Спрях и се загледах в океана и звездите. Същите звезди, на които Хари посвещаваше нощите си, докато Хилдегард се отдаваше на импровизации free classic по Моцартови теми. Музиката на сферите, звездното небе; нравственият закон в сърцето ми. Мислех си за този стил и за това, което ме разделяше от него — ала нощта беше толкова приятна, че поставих ръка на дупето на Изабел, усещах го много добре под лекия плат на лятната й пола. Тя легна на дюната, махна бикините си, разтвори крака. Влязох в нея — за първи път бяхме лице в лице. Гледаше ме право в очите. Помня много добре движенията на катерицата й, виковете й накрая. Помня ги още по-добре и защото тогава се любихме за последен път.

Минаха няколко месеца. Пак дойде лято, после есен; Изабел не изглеждаше нещастна. Играеше с Фокс, грижеше се за азалиите си; аз се занимавах с плуване и препрочитах Балзак. Една вечер, когато слънцето още огряваше вилата, тя ми каза кротко:

— Ще ме зарежеш заради някоя по-млада…

Възразих, че никога не съм й изневерявал.

— Знам… — каза тя. — По едно време мислех, че ще го направиш, че ще изчукаш някоя от онези фльорци, които се въртят в редакцията, после ще се върнеш при мен, пак ще прекараш някоя фльорца и т.н. Щях да страдам ужасно, но в крайна сметка щеше да е по-добре.

— Опитах веднъж. Но мацката не пожела.

Спомних си, че в онази сутрин бях минал покрай лицея „Фенелон“. Беше междучасие, момичетата бяха между четиринайсет и петнайсет години и всичките бяха по-красиви, по-привлекателни от Изабел само защото бяха по-млади. Няма съмнение, че те бяха навлезли в етап на жестоко нарцистично съперничество — едни бяха смятани за сладки от връстниците си момчета, други — за незабележими или направо грозни; въпреки това за всяко от тези млади тела един петдесетгодишен мъж би платил, и то скъпо, и ако се наложи, би рискувал репутацията, свободата и дори живота си. Колко просто нещо е животът! И колко безизходно! Докато отивах да взема Изабел от редакцията, заговорих някаква беларуска, която чакаше да я фотографират за осма страница. Момичето прие да пийне нещо, но ми поиска петстотин евро за една свирка; не се съгласих. По същото време юридическият арсенал, насочен към репресиране на сексуалните отношения с малолетни, беше станал по-жесток; увеличаваха се призивите за химическа кастрация. Да се възбуждат желанията до непоносимост, като в същото време се пречи всячески на осъществяването им — такъв беше единственият принцип, заложен в основата на западното общество. Познавах всичко това, познавах го до дъно, бях го използвал в много скечове; въпреки това и аз бях жертва на същия процес. Събудих се през нощта, изпих три пълни чаши вода една след друга. Представях си през какви унижения трябва да мина, за да прелъстя коя да е тийнейджърка; представях си трудно постигнатото съгласие, срама на момичето, когато трябва да излезем заедно на улицата, безгрижието, с което щеше да ме остави заради някой свой връстник. Представях си как това нещо се повтаря безброй пъти и разбрах, че няма да мога да го преживея. Ни най-малко не претендирах, че мога да избегна естествените закони — тенденцията към намаляване на ерекционните способности на члена ми, необходимостта да намирам млади тела, за да поправя механизма… Отворих една опаковка със салам и бутилка вино. Добре де, ще платя, си казах аз; когато стигна дотам, когато ще имам нужда от свежи дупенца, за да поддържам ерекцията си, ще платя. Но ще платя по пазарната цена. Петстотин евро за една свирка, за какво се мисли оная славянка? Цената е петдесет, не повече. В хладилника открих начената кофичка с „Марон сюис“. На този етап от разсъжденията ми ме шокираше не това, че има мацки, които са готови да го правят за пари, а че има такива, които не са готови или пък искат недостъпна цена; с други думи, настоявах за пазарна регулация.

— Значи не си платил… — възрази Изабел. — И сега след пет години още не си решил да го сториш. Не, ще се случи следното: ще срещнеш някое младо момиче — не Лолита, а момиче на двайсет, двайсет и пет години — и ще се влюбиш. Ще бъде интелигентно, готино, по-скоро хубаво момиче. С което бихме могли да станем приятелки…

Беше се стъмнило, не успявах да различа чертите на лицето й.

— Което би могло да съм аз…

Тя говореше спокойно, но аз не знаех как да тълкувам това спокойствие; все пак в гласа й имаше нещо необичайно, а и аз нямах опит с подобни ситуации; преди да срещна Изабел, никога не бях се влюбвал и никоя жена не се беше влюбвала в мен, с изключение на Дебелия задник, но това е друг проблем; тя беше най-малко на петдесет и пет години, когато я срещнах, поне така си мислех тогава, струваше ми се, че може да ми бъде майка, от моя страна не ставаше дума за любов, дори не бях си го помислял, а безнадеждната любов е нещо съвсем друго: вярно, много е мъчителна, но никога не създава същата близост, същата чувствителност към интонациите на другия, не я създава дори у безнадеждно влюбения, който е твърде потънал в яростното си и безполезно очакване, за да запази и най-малката проницателност, за да може да изтълкува правилно някакъв сигнал; накратко, намирах се в положение, което в моя живот беше безпрецедентно.

Никой не може да вижда по-нагоре от себе си, казва Шопенхауер, за да ни внуши, че не е възможно да има обмен на идеи между двама индивиди с твърде различно интелектуално ниво. В този момент, очевидно, Изабел можеше да вижда над мен; благоразумно замълчах. В края на краищата, казах си аз, можех и да не срещна никакво момиче; като се имат предвид малкото ми познанства, това дори беше твърде вероятно.

Тя продължаваше да купува френски вестници, е, не често, два пъти седмично и от време на време ми даваше да прочета някоя статия с презрително сумтене. Горе-долу по това време френските медии подеха голяма кампания за приятелството, лансирана вероятно от „Льо Нувел Обсерватьор“. „Любовта може да свърши, приятелството — никога“ — приблизително такава беше темата на статиите. Не разбирах защо трябва да се твърдят такива безсмислици; Изабел ми обясни, че това е вестникарски номер, че става дума само за ежегодния вариант на темата: „Разделяме се, но си оставаме приятели“. Според нея това щяло да продължи още четири-пет години преди да се приеме, че преминаването от любовта в приятелство, тоест от едно силно към едно слабо чувство, е прелюдия към изчезването на чувството изобщо — в исторически план, защото в индивидуален план безразличието е далеч най-благоприятното положение; обикновено, след като се разпадне, любовта не се превръща в безразличие, а още по-малко в приятелство, а направо в омраза. Тази забележка ми позволи да нахвърля сценарий, озаглавен „ДВЕ МУХИ ПО-КЪСНО“, който щеше да стане кулминационната — и финална — точка на кариерата ми в киното. Агентът ми беше във възторг, че пак работя; два месеца и половина отсъствие е много. Възторгът му изстина, когато получи окончателния продукт. Не бях скрил от него, че става дума за филмов сценарий, който исках да режисирам и изиграя сам; не там бил проблемът, каза ми той, хората от дълго време чакали, добре било да ги изненадам, това можело да стане култов филм. Но съдържанието… Честно казано, не съм ли отишъл твърде далеч?

Филмът разказваше за живота на човек, чието любимо развлечение е да убива мухи с ластик (откъдето и заглавието); обикновено не успява — все пак ставаше дума за тричасов пълнометражен филм. Второто любимо развлечение на този мъж са минетите с недостигнали пубертета девойчета — най-много четиринайсетгодишни; с тях има по-голям успех, отколкото с мухите.

Противно на онова, което впоследствие повтаряха корумпираните медии, филмът не беше колосален провал; дори беше триумфално приет в някои страни в чужбина; във Франция донесе доста добри печалби, без обаче да достигне цифрите, които можеха да се очакват при главозамайващо възходящия характер на кариерата ми до този момент; това е всичко.

Но неуспехът му сред критиката беше реален; и днес още ми се струва незаслужен. „Изтъркана клоунада“ беше заглавието на статията за филма във в. „Льо Монд“, който по този начин умело се разграничаваше от колегите си моралисти, поставящи в уводните статии най-вече въпроса за забраната му. Вярно е, че ставаше дума за комедия и че повечето гегове бяха лесни и дори вулгарни; но все пак имаше няколко диалога в някои сцени, които сега ми се струват най-доброто, което съм сътворил. Особено в Корсика, в продължителната сцена, заснета по склоновете на прохода Бавела, където героят (изпълняван от мен) показва вилата си на малката Орор (девет години), която е свалил по време на една Дисни закуска в парка „Маринленд“ в Бонифачо.

— Трябва ли да живееш в Корсика — нахално подмяташе момиченцето, — за да стоиш на магистралата…

— Да гледаш как префучават колите — отговаряше той (отговарях аз), — вече е нещо като живот.

Никой не се смя; нито по време на предпремиерната прожекция, нито на премиерата, нито на фестивала на комичния филм в Монбазон. И все пак, и все пак, казвах си аз, никога не се бях издигал така високо. Нима Шекспир можеше да създаде такъв диалог. Нима можеше дори да си го представи, нещастният селяндур?

Отвъд изтърканата като реклама за шампоан тема за педофилията (и дори за шампоан „Бебе“, хахаха, — така се изразявах по онова време в интервютата), този филм целеше да стане трепетна пледоария срещу приятелството и по-общо — срещу несексуалните отношения като цяло. За какво всъщност можеха да говорят двама мъже след определена възраст? Кое би накарало двама мъже да останат заедно освен, разбира се, конфликт на интереси, освен когато някакъв проект (да свалят правителството, да построят магистрала, да напишат сценарий за анимационен филм, да изтребят евреите) не ги обединява? След определена възраст (говоря за средноинтелигентните мъже, а не за одъртели простаци) е очевидно, че всичко е казано. Може ли едно толкова празно по същество намерение като това „да прекараме заедно известно време“ да породи нещо друго освен скука, притеснение и в крайна сметка откровена ненавист? Докато между мъжа и жената винаги, въпреки всичко, съществува нещо: слабо привличане, малка надежда, малка мечта. Фундаментално предназначена за спор и несъгласие, речта си остава белязана от този си войнствен произход. Речта разрушава, разделя и когато между мъжа и жената остане само тя, с право се смята, че връзката е изчерпана. Но придружена, смекчена и в известен смисъл осветена от ласките, тя приема друг, не така драматичен, а по-дълбок смисъл, нещо като самостоятелен интелектуален контрапункт, безцелен и свободен.

Насочен не само срещу приятелството, но и срещу всички обществени отношения, лишени от физически контакт, филмът представляваше — само вестник „Слат Зоун“ уместно го отбеляза — косвена апология на бисексуалността и дори на хермафродитизма. Общо взето, връщах се към древните гърци. Когато човек остарява, винаги се връща към древните гърци.

Даниел 24, 7

Броят на човешките животописи е 6174, което отговаря на първата константа на Капрекар. Независимо дали са писани от жени или от мъже, дали са от Европа, Азия, Америка или Африка, дали са завършени или не, всички постигат съгласие по една точка, и то само по нея: моралните страдания, причинявани от старостта, са непоносими.

Несъмнено Бруно 1 с резкия си стегнат стил дава най-изумителната престава за това, когато описва себе си като човек „с желания на младеж в тяло на старец“, но, повтарям, всички свидетелства си съвпадат, било това на моя далечен предшественик Даниел 1 или тези на Рашид 11, Пол 1, Джон 1, Фелисите 1, или особено разтърсващото описание на Есперанса 1. Както изглежда, в нито един момент от човешката история остаряването не е било удоволствие; но през годините преди изчезването на вида то очевидно става толкова ужасно, че броят на случаите на доброволна смърт, целомъдрено наречена от здравноохранителните органи във Франция заминаване, приближава 100%, а средната възраст на заминаването, което в световен мащаб е шейсет години, е около петдесет в най-развитите страни.

Тази цифра била резултат от дълъг процес, който едва започвал по времето на Даниел 1, когато средната продължителност на живота била много по-висока, а самоубийствата на възрастни хора — редки. Въпреки това уродливото и увредено тяло на старците вече било обект на всеобщо отвращение и несъмнено лятото на 2003 година, особено смъртоносно за Франция, предизвикало първото осъзнаване на явлението. „Протестът на старците“ е заглавието на първа страница на в. „Либерасион“ в деня след като станали известни цифрите — за два дни в страната умрели повече от десет хиляди души; едни починали съвсем самотни по домовете си, други — в болница или в старчески дом, но независимо от това всички си отишли поради липса на грижи. През следващите седмици същият вестник публикувал серия ужасни репортажи, илюстрирани със снимки, достойни за концентрационните лагери и разказващи за агонията на старците, наблъскани в общи помещения — зарязани голи на леглата си само по памперси, те стенели по цял ден, без никой да дойде да ги рехидратира или поне да им даде чаша вода; описва се как обърканите медицински сестри не успяват да открият семействата, заминали на почивка, как редовно изнасят труповете, за да направят място за новопостъпилите. „Сцени, недостойни за модерна държава“ — пише журналистът, без да си даде сметка, че именно те са доказателство, че Франция е на път да стане модерна държава, че само една наистина модерна държава е способна да се отнася със старците като с боклук и че такова презрение към възрастните е немислимо в Африка или в коя е да е азиатска страна с традиционна култура.

Обичайното възмущение, предизвикано от тези снимки, бързо избледняло и разпространението на евтаназията, предприемана по предписание на лекарите или доброволно, разрешило проблема през следващите десетилетия.

На хората било препоръчано животописът им да бъде възможно най-завършен — според тогавашното схващане, че последните мигове от живота се съпътстват от някакво откровение. Най-често цитираният пример е този на Марсел Пруст, чийто първи рефлекс, когато почувствал наближаването на края си, бил да се втурне към „По следите на изгубеното време“, за да запише впечатленията си едновременно с настъпването на смъртта.

На практика малцина имали тази смелост.

Даниел 1, 8

Накратко, Барнабе, трябва ни мощен кораб с изтласкваща сила от триста килотона. Тогава ще можем да избегнем земното привличане и да се втурнем сред спътниците на Юпитер.

Кейптън Кларк

Подготовка, снимки, монтаж, скромно рекламно турне („ДВЕ МУХИ ПО-КЪСНО“ излезе едновременно в повечето европейски столици, но аз посетих само Франция и Германия): общо бях отсъствал около година. Първата изненада ме чакаше на летището в Алмерия: посрещна ме група от петдесетина души, скупчени зад огражденията в коридора на изхода и размахващи тефтерчета, фланелки и афиши за филма. От първите цифри вече знаех, че филмът, зле приет в Париж, беше предизвикал фурор в Мадрид — както впрочем и в Лондон, Рим и Берлин; бях станал европейска звезда.

След като групата се разпръсна, забелязах Изабел свита на стол в дъното на салона за посрещачи. Нов шок. Облечена с панталон и безформена фланелка, тя присвиваше очи в моята посока с някаква смесица от страх и срам. Когато се приближих на няколко метра, тя се разплака, сълзите течаха по бузите й, а тя дори не се опитваше да ги избърше. Беше напълняла най-малко с двайсет кила. Този път дори лицето й не беше пощадено: подпухнала, зачервена, с чорлави и мазни коси, тя беше ужасна.

Естествено, Фокс полудя от радост, скочи във въздуха, половин час близа лицето ми. Чувствах, че това не е всичко. Тя отказа да се съблече пред мен, бързо се появи наново, този път с анцуга, който слагаше за сън. В таксито, което ни отвеждаше от летището, не бяхме разменили нито дума. Празни бутилки от коняк „Коентро“ се търкаляха по пода на спалнята; като изключим това, къщата беше разтребена.

През цялата си кариера не съм преставал да говоря за опозицията между еротизма и нежността, бях играл всякакви персонажи: момичето, което си пада по групов секс, но същевременно поддържа целомъдрена, чиста, сестринска връзка с любовта на живота си; полуимпотентният льохман, който я приема такава, каквато е; груповият ебач, който се е възползвал от ситуацията. Консумацията, забравата, нищетата. Бях карал цели зали да се пукат от смях с подобни сюжети; е, от всичко това бях спечелил доста значителни суми. Но този път бях пряко засегнат, осъзнавах напълно ясно, че подобно противопоставяне между еротизма и нежността е най-голямата гадост на нашата епоха, една от онези, които подписват окончателната смъртна присъда на всяка цивилизация. „Не е смешно, копеле…“ — повтарях си аз с тревожна насмешка (защото фразата непрекъснато се въртеше в главата ми, не можех да се отърва от нея и осемнайсетте таблетки атаракс не промениха нищо, в крайна сметка трябваше да се оправям с пастис и транксен[32]). „А ако обичате някого заради красотата му, обичате ли именно него? Не, защото ако дребната шарка, пощадила живота му, унищожи красотата му, ще унищожи и любовта ви!“[33] Паскал не е знаел какво е „Коентро“. Вярно е, че понеже е живял във време, когато телата били излагани на показ много по-малко, той е надценявал значението на красотата на лицето. Най-лошото беше, че Изабел ме привлече най-напред не с красотата си; интелигентните жени винаги са ми го вдигали. Всъщност интелектът не е много полезен в сексуалните отношения, на жената той служи само за едно: да разбере кога е най-подходящият момент да си сложи ръката на хуя на мъжа на обществено място. Всички мъже обичат това, то е израз на властта на маймунския самец, някакъв атавизъм от този род, глупаво е да се пренебрегва; трябва само да се подбере моментът и мястото. Някои мъже предпочитат свидетел на неприличния жест да бъде жена; други, които си падат малко педали или са много властни, предпочитат да ги гледа мъж; трети се наслаждават най-вече на съучастническия поглед на друга двойка. Някои предпочитат влака, други — басейните, трети — нощните клубове и баровете; интелигентната жена знае всичко това. Аз лично имах хубави спомени с Изабел. Към края на нощта успях да достигна до по-приятни и почти носталгични мисли; през това време тя хъркаше до мен като крава. Призори си дадох сметка, че и тези спомени бързо ще изчезнат; именно тогава избрах пастистранксена.

В битов план нямаше належащ проблем, разполагахме със седемнайсет стаи. Настаних се в една от тези, които гледаха към скалите и морето; явно, Изабел предпочиташе да съзерцава сушата. Фокс ходеше ту в едната, ту в другата стая и много се забавляваше; не страдаше повече от кое да е дете при развода на родителите си, дори, бих казал, много по-малко.

Можеха ли нещата да продължават така дълго време? За жалост да. Докато отсъствах, бях получил сто трийсет и два факса (трябва да й се признае също така, че редовно беше слагала нови листи в апарата); можех да прекарам остатъка от живота си в пътуване от фестивал на фестивал. От време на време щях да се връщам: погалвам Фокс, гаврътвам един транксен и готово. Както и да е, за момента имах нужда от пълна почивка. Ходех на плажа очевидно сам, лъсках бастуна от време на време, кьорейки голите тийнейджърки (и аз си бях купил телескоп, но не за да гледам звездите, хахаха), с една дума, владеех положението. Владеех го горе-долу; все пак за две седмици на три пъти за малко не се хвърлих от върха на крайбрежната скала.

Срещнах се пак с Хари, той беше добре; Труман обаче изглеждаше остарял; отново ни поканиха на вечеря, този път заедно с една двойка белгийци, които току-що се бяха установили в областта. Хари ми беше представил мъжа като белгийски философ. Всъщност след защита на докторат по философия той беше издържал конкурс за държавен чиновник и беше водил безцветния живот на данъчен инспектор (дълбоко убеден в значимостта на работата си, защото като симпатизант на социалистите вярваше в благотворния ефект на по-големия фискален натиск). Беше публикувал няколко философски статии в списания с материалистична ориентация. Жена му, един вид гном с късо подстригани бели коси, също беше прекарала живота си в Данъчната инспекция. Странно, тя вярваше в астрологията и настоя да ми направи хороскоп. Бях Риби с асцендент Близнаци, но ми беше все тая, спокойно можех да бъда Пудел с асцендент Багер, хахаха. Тази духовита забележка ми спечели уважението на философа, който обичаше да се присмива на маниите на жена си — бяха женени от трийсет и три години. Той винаги се борил срещу мракобесието; бил от много католическо семейство и, увери ме той с треперещ глас, това било голяма пречка за пълноценното му сексуално развитие. „Какви са тези хора? Какви са тези хора?“ — повтарях си аз отчаяно, докато бърниках херингите си. (Хари пазаруваше в немския супермаркет в Алмерия, когато го обхващаше носталгия по родния му Меклембург.) Очевидно тези два гнома не бяха имали сексуален живот, освен може би с неясна детеродна цел (впоследствие разбрах, че имат син). Просто те не бяха от хората, които имат достъп до секса. Това не им пречеше да се възмущават, да критикуват папата, да се оплакват от разпространението на СПИН, който никога нямаше да пипнат; всичко това създаваше у мен желание да умра, но се въздържах.

За щастие Хари се намеси и разговорът се извиси към по-трансцендентни теми (звездите, безкрайността и т.н.), което ми позволи смело да се заема с кренвиршите в чинията си. Естествено, и в този случай материалистът и тейярдистът не постигнаха съгласие (в този момент разбрах, че те вероятно се срещат често, изпитват удоволствие от този обмен на мисли и че това може да продължи трийсет години без видима промяна, за радост и на двамата). Стигнахме до смъртта. След като през целия си живот се беше борил за сексуална свобода, която не беше познал, Робер Белгиеца сега се бореше за евтаназията — която в замяна на това имаше всички шансове да опознае. „Ами душата? Ами душата?“ — пъхтеше Хари. С една дума, краткото им шоу беше добре отработено; Труман заспа почти по същото време, когато и аз.

Арфата на Хилдегард обедини всички мнения. Ах, какво ли не прави музиката; особено когато е тиха. Дори няма от какво да напиша скеч, помислих си аз. Вече не успявах да се шегувам с наивните поборници за неморалност, вече не можех да пускам забележки от рода на: „Все пак по-приятно е да си добродетелен, когато можеш да се отдадеш на порока“. Вече не успявах да се шегувам и с ужасното отчаяние на целулитните петдесетгодишни мадами, копнеещи за безумна любов, нито с увреденото дете, което бяха успели да родят, след като почти бяха изнасилили някой аутист („Давид е моят слънчев лъч“). Общо взето, не успявах да се шегувам с почти нищо, ясно е, че кариерата ми беше към края си.

Тази вечер не се любихме сред дюните на връщане. Но всичко трябваше все пак да свърши и след няколко дни Изабел ми каза, че е решила да си отиде.

— Не искам да съм в тежест — каза тя и добави: — Желая ти цялото щастие, което заслужаваш.

Аз обаче продължавах да се питам дали това не е някакъв гаден номер.

— Какво ще правиш? — попитах аз.

— Предполагам, че ще отида при мама… Обикновено жените в моето положение постъпват така, нали?

Това бе единственият момент, когато в гласа й прозвуча някаква горчивина. Знаех, че баща й е напуснал майка й преди десетина години заради по-млада жена; несъмнено това явление се разрастваше, но в крайна сметка в него нямаше нищо ново.

Държахме се като цивилизована двойка. Общо бях спечелил четирийсет и два милиона евро; Изабел се задоволи с половината от имуществото, придобито по време на брака, без да иска компенсация. Това все пак правеше седем милиона евро; едва ли щеше да живее в бедност.

— Можеш да се заемеш със сексуален туризъм… — предложих й аз. — В Куба има много приятни клубове…

Тя се усмихна, поклати глава.

— Там си падат по съветските педали — каза тя насмешливо, имитирайки бегло стила, с който се бях прославил. После пак стана сериозна, погледна ме право в очите (сутринта беше много тиха, морето беше синьо и спокойно).

— Още ли не си забърсал някоя курва? — попита тя.

— Не съм.

— И аз.

Тя потръпна, въпреки че беше топло, наведе очи и после ги вдигна.

— Излиза, че не си чукал цели две години.

— Не съм.

— И аз.

О, колко невинни и сантиментални агънца бяхме ние; и точно това щеше да ни погуби.

На другата сутрин се разходихме за последен път; морето беше все така синьо, крайбрежните скали все така черни, а Фокс припкаше до нас.

— Фокс ще дойде с мен! — беше заявила още в самото начало Изабел. — Нормално е, с мен е живял по-дълго, но можеш да го взимаш, когато поискаш.

Бяхме невероятно цивилизовани.

Всичко вече беше опаковано, камионът трябваше да мине на другия ден, за да закара вещите й в Биариц — майка й, макар и бивша учителка, кой знае защо, беше решила да свърши дните си в тази област, бъкаща от буржоазни баровци, които я презираха в най-висша степен.

Почакахме заедно още петнайсет минути таксито, което щеше да я отведе на летището. „О, животът ще мине бързо…“ — каза тя. Говореше по-скоро на себе си, така ми се стори; не й отговорих. След като се качи в таксито, тя ми махна за последен път с ръка. Да; сега нещата щяха да се успокоят.

Даниел 24, 8

Обикновено не е прието да се съкращават човешките животописи, въпреки отвращението или досадата, които тяхното съдържание ни вдъхва. Именно това отвращение и тази досада трябва да развиваме у себе си, за да се разграничим от вида. Само при това условие, предупреждава ни Върховната сестра, ще бъде възможно идването на Бъдещите.

И ако аз, следвайки една традиция, преустановена от Даниел 17, нарушавам сега това правило, то е, защото следващите деветдесет страници от животописа на Даниел 1 са напълно остарели поради развитието на науката[34]. По времето на Даниел 1 често обяснявали мъжката импотентност с психологични причини; днес знаем, че става дума само за хормонално явление, чиято зависимост от психологията е минимална и винаги подлежи на лечение.

Тези деветдесет страници, съдържащи мъчителни разсъждения за упадъка на мъжествеността, примесени с порнографско-потискащи описания на несполучливи опити с различни андалуски проститутки, имат за нас някаква поука, прекрасно резюмирана от Даниел 17 в следните редове, които съм взел от неговия коментар.

„Общо взето, стареенето на женската при човека представлявало влошаване на такъв голям брой естетически и функционални характеристики, че е много трудно да се определи коя е била най-мъчителна и в повечето случаи почти невъзможно да се установи само една недвусмислена причина за терминалния избор.

Както изглежда, положението е много по-различно при мъжкия. Подложен на същите, а дори и на повече, отколкото при женската, естетико-функционални увреждания, той все пак успявал да ги преодолее, докато се запазвали ерекционните способности на члена му. Когато и те изчезвали безвъзвратно, самоубийството обикновено настъпвало след две седмици.

Вероятно именно това различие обяснява любопитното статистическо наблюдение, вече направено от Даниел 13: докато при последните поколения на човешкия вид средната възраст на самоубийството е 54.1 години при жените, при мъжете тя достига 65.2 години“.

Даниел 1, 9

Това, което наричаш мечта, за воина е истина.

Андре Беркоф

Продадох „Бентли“-то, което твърде много ми напомняше за Изабел и чиято претенциозност започваше да ме притеснява, и си купих „Мерцедес 600 SL“ — също скъпа, но по-скромна кола. Всички богати испанци караха „Мерцедес“ — те не бяха сноби, пилееха пари умерено; освен това кабриото е по-удобно за сваляне на мадами — тук ги наричаха chicas, което ми харесваше. Обявите във вестник „Вос де Алмерия“ бяха пределно ясни: piel dorada, culito melocoton, guapisima, boca supersensual, labios expertos, muy simpatico, complaciente[35]. Много красив език, изразителен, естествено пригоден за поезия — почти всичко се римува. За онези, които трудно си представяха описанието, имаше барове с проститутки. Физически момичетата бяха готини, отговаряха на обявата, спазваха уговорената цена, за останалото какво да кажа… Те включваха телевизора или касетофона твърде високо, намаляваха максимално светлината, с една дума, опитваха се да се абстрахират; ясно, че не им беше в кръвта. Разбира се, можеше да ги накараш да намалят звука или да увеличат светлината; в крайна сметка очакваха бакшиш и всичко имаше значение. Сигурно има хора, които се кефят от този вид отношения, представях си как изглеждат, но просто аз не бях като тях. Освен това повечето бяха румънки, беларуски, украинки, тоест идваха от ония абсурдни страни, възникнали след разпадането на Източния блок, а не може да се твърди, че комунизмът особено е развил сантименталността в човешките отношения; общо взето, у бившите комунисти господства грубостта — в сравнение с тях Балзаковото общество, родено от разпадането на монархията, изглежда чудо на милосърдието и кротостта. Добре е да не се доверяваме на доктрините за всеобщо братство.

Едва след като Изабел си отиде, открих истинския свят на мъжете по време на патетични странствания по почти пустите магистрали на Южна и Централна Испания. Освен през уикенда и в началото на сезона на отпуските, когато се срещат семейства и двойки, магистралите са най-вече мъжки свят, населен с търговски представители и шофьори, груб и тъжен свят, в който единствените достъпни издания са порно и автосписанията, където пластмасовата поставка, предлагаща DVD на клиентите, с надпис „Tu mejores peliculas“[36], обикновено само дава възможност да попълниш колекцията си с Dirty debutantes[37]. Малко се говори за този свят и е истина, че няма кой знае какво да се каже; там не се експериментира никакво ново поведение, той не може да предостави никаква свястна тема на светските списания, с една дума, той е неизвестен и никак не губи от това. През тези няколко седмици не завързах никакво мъжко приятелство и дори не се почувствах близък с някого, но няма значение, в този свят никой не е близък с никого и дори намусеното съучастие на уморените сервитьорки със залепнали към увисналите им гърди тениски с надпис „Naughty girl“ можеше, знаех го много добре, само по изключение да доведе до някое платено и винаги твърдо бързо чукане. Евентуално можех да вляза в спор с някой тираджия и да остана без преден зъб на някой паркинг сред газьолни изпарения; май че това беше единствената възможна авантюра, която ми се предлагаше в този свят. Живях по този начин малко повече от месец, изпотроших хиляди евро, за да плащам чаши с френско шампанско на тъпи румънки, които само след десет минути бяха готови да ми правят свирка без презерватив. На Средиземноморската магистрала, и по-точно на южния изход от Тотана, реших да сложа край на тягостната си екскурзия. Бях оставил колата си на последното свободно място в паркинга на хотел-ресторанта, където влязох да пийна една бира; обстановката с нищо не се отличаваше от всичко, което бях видял през последните седмици; постоях десетина минути, без истински да спра вниманието си на каквото и да е, като чувствах само глуха, обща умора, от която движенията ми ставаха по-несигурни и по-мудни, както и някаква тежест в стомаха. Като излязох, разбрах, че един „Шевролет Корвет“, паркиран напреко, ми пречеше да маневрирам с колата си. Перспективата да се върна на бара, за да търся собственика, ме отчая; облегнах се на бетонния парапет, опитвайки се да схвана цялата ситуация и най-вече пушейки цигара след цигара. Сред всички спортни коли на пазара „Шевролет Корвет“-ът с безполезно и агресивно мъжествените си линии, с липсата на истинско техническо благородство и с умерената си цена несъмнено отговаря най-добре на понятието „гъзарска кола“. Кой знае на какъв як андалуски мачо щях да попадна? Като всички от своята порода тоя тип навярно разбираше от коли и значи прекрасно си даваше сметка, че моята кола, макар и по-незабележима от неговата, беше три пъти по-скъпа. Паркирайки така, че да ми попречи да изляза, той беше демонстрирал не само мъжествеността си, но и голяма доза социална ненавист и можех с право да очаквам най-лошото. Бяха ми нужни четирийсет и пет минути и половин пакет „Кемъл“, за да събера кураж и да се върна в заведението.

Веднага открих собственика на колата, свит в края на бара пред купичка с фъстъци; бирата му се топлеше, докато той хвърляше отчаян поглед към екрана на гигантския телевизор, където момичета с минишорти извиваха ханш под звуците на бавен „гроув“; очевидно ставаше дума за мокро парти и дупетата на момичетата все повече изпъкваха под минишортите, а отчаянието на мъжа нарастваше. Беше дребен, с коремче, плешив, вероятно петдесетгодишен, с костюм и вратовръзка и почувствах как ме обзема тъжно съчувствие; със сигурност неговият „Шевролет Корвет“ нямаше да му помогне да забърсва мадами, заради него най-много щеше да мине за „дърт мухльо“, и аз се възхитих на всекидневната му смелост, която въпреки всичко му позволяваше да кара „Шевролет Корвет“. Кое достатъчно младо и секси момиче нямаше да се изхили при вида на тоя чичка, излизащ от своя „Шевролет Корвет“? Но трябваше да приключа с тази работа и го направих с цялата усмихната благост, на която бях способен. Както се опасявах, отначало той се показа твърде войнствен, опита се да привлече за свидетел сервитьорката, която дори не вдигна очи от мивката, където миеше чашите си. После ме погледна пак и това, което видя, го поуспокои — аз самият се чувствах толкова стар, уморен, нещастен и жалък — по неясни причини, заключи той, собственикът на мерцедеса също беше неудачник, почти събрат по нещастие, и в този момент той се опита да установи някаква мъжка солидарност, почерпи ме с бира, после с още една и ми предложи да довършим вечерта в „New Orleans“. За да се отърва от него, се извиних, че ми остава още много път — аргумент, който мъжете обикновено уважават. Всъщност бях само на петдесет километра от вкъщи, но току-що си бях дал сметка, че можех да продължа моето road-movy[38] и у дома.

Всъщност на няколко километра от вилата ми минаваше магистрала и там имаше подобно заведение. Имах навик на излизане от „Diamond Nights“ да се отбивам на плажа на Родалквилар. Моят мерцедес купе се носеше по пясъка; включвах командата за отваряне на гюрука и за двайсет секунди той ставаше кабриолет. Плажът беше великолепен, почти винаги пуст, геометрично равен, с непокътнат пясък, обграден от черни, абсолютно отвесни скали; човек, надарен с истински артистичен темперамент, несъмнено би могъл да създаде нещо от тази самота и красота. Лично аз, изправен срещу безкрая, се чувствах като мушица върху мушамата на масата. В края на краищата не ми пукаше за тази красота и геологична възвишеност, дори ги намирах някак застрашителни. „Светът не е панорамна гледка“ — сухо отбелязва Шопенхауер. Вероятно бях придавал твърде голямо значение на секса, спор няма; единственото място на света обаче, където се бях чувствал добре, беше, когато съм сгушен в прегръдките на жена, сгушен във вагината й, а на моята възраст не виждах защо това трябваше да се промени. Съществуването на котето само по себе си е благодат, си казвах аз, самият факт, че мога да съм в него и да се чувствам добре, вече беше достатъчна причина да продължа това мъчително странстване. Други не бяха имали този късмет. „Истината е, че на тази земя нищо не беше подходящо за мен“ — отбелязва Клайст в дневника си малко преди да се самоубие на брега на Ванзее. Често мислех за Клайст по онова време; на гроба му бяха издълбани негови стихове:

Nun

O Unsterblichkeit

Bist du ganz mein.[39]

Бях отишъл там през февруари, бях направил поклонническо пътуване. Имаше двайсет сантиметра сняг, клоните се огъваха под сивото небе, голи и черни, сякаш във въздуха нещо пълзеше. Всеки ден на гроба му поставяха букет свежи цветя; нито веднъж не срещнах лицето, което ги слагаше. Гьоте се беше срещал с Шопенхауер, беше срещнал и Клайст, без истински да го разбере. Пруски песимисти, ето какво си беше помислил и в двата случая. Винаги ми се е повдигало от италианските стихове на Гьоте. Нима трябва да си роден под еднообразно сиво небе, за да разбереш? Едва ли — небето беше яркосиньо и по крайбрежните скали на Кордова нямаше никаква растителност, но това не променяше нищо. Не, определено не преувеличавах значението на жената. И освен това съвкуплението… очевидната му геометричност.

Бях казал на Хари, че Изабел „пътува“; вече бяха изминали шест месеца, но той като че ли не се учудваше, изглежда, не се интересуваше много от човешките същества. Присъствах на нов спор с Робер Белгиеца почти в същата обстановка както първия път, после на трети, но този път белгийците бяха придружени от сина им Патрик, дошъл да си почине за една седмица, и приятелката му Фадиах, негърка със страхотно тяло. Патрик беше на около четирийсет и пет години и работеше в люксембургска банка. Веднага ми направи добро впечатление, във всеки случай не изглеждаше толкова тъп, колкото родителите си — впоследствие разбрах, че заема отговорен пост и борави с много пари. Фадиах не беше на повече от двайсет и пет години и оценката за нея можеше да бъде само стриктно еротична; впрочем това сякаш не я вълнуваше много. Гърдите й бяха частично скрити зад бяла лента, носеше прилепнал бял минижуп и май това беше всичко. Винаги по-скоро съм одобрявал този вид неща; обаче не ми ставаше.

Те двамата бяха елоимити, тоест членуваха в секта, която почиташе и очакваше завръщането на Елоимите, извънземни създатели на човечеството. Никога не бях чувал за тези тъпотии и затова по време на вечерята не слушах с особено внимание. В общи линии според тях всичко се дължало на правописна грешка в книга Битие. Създателят Елоим не трябвало да се възприема в единствено, а в множествено число. У нашите Творци нямало нищо божествено, нито свръхестествено; те били просто материални същества, много по-напреднали от нас в еволюцията си, били овладели космическите пътувания и създаването на живот; също така били победили стареенето и смъртта и единственото им желание било да споделят тайните си с най-достойните от нас. Ах, ах, казах си, ей го ѐ сиренцето.

За да можели да се върнат и да ни разкрият как да избегнем смъртта, ние (тоест човечеството) трябвало предварително да им построим посолство. Не кристален палат с хиацинтови или берилови стени, не, нещо просто, модерно и cool, но все пак комфортно; според пророка (защото имаше и пророк, родом от Клермон-Феран) те обичали джакузи. Отначало той съвсем традиционно се канел да построи посолството в Йерусалим; но имало проблеми, междусъседски разпри, с една дума, моментът не бил удачен. Един непринуден разговор с някакъв равин от Комисията по Месиите (специализирана израелска организация, която се занимава с този вид проблеми) го насочил към нова възможност. Очевидно евреите не случили на добро географско положение. При създаването на Израел, естествено, мислели за Палестина, но и за други места като Тексас или Уганда — също опасно място, но не до такава степен; накратко, заключил равинът, не трябвало прекалено да се вторачваме в географските аспекти. Бог е навсякъде, възкликнал той, присъствието Му изпълва мирозданието (искам да кажа, извинил се той, присъствието на Елоимите според вас).

Но според пророка, не, не било така, Елоимите живеели на планетата на Елоимите, от време на време пътували и толкова; но той се въздържал от нов географски спор, защото разговорът го просветлил. Ако Елоимите са могли да дойдат до Клермон-Феран, си казал той, вероятно има някаква причина, свързана с геоложкия характер на това място — във вулканичните зони земята здравата се тресе, всички знаят това. Ето защо, каза ми Патрик, пророкът след кратко разследване избрал остров Ланзароте в Канарския архипелаг. Вече купили терена, строежът щял да започне всеки момент.

Дали случайно не искаше да ми внуши, че е време да направя инвестиции? Не, успокои ме той, от тази гледна точка всичко е ясно, членският внос е минимален, всеки може да провери сметките, когато си поиска. Ако знаеше какво правя понякога в Люксембург за други клиенти… (много бързо бяхме минали на ти), не, наистина, ако има нещо, за което не могат да ни нападат, то е точно това.

Довършвайки чашата с кирш, си казах, че Патрик е избрал оригинален синтез между материалистичните убеждения на баща си и астралните мании на майка си. Последва традиционният сеанс арфа-звезди. „Уаауу! Върхът!“… — възкликна Фадиах, когато зърна пръстените на Сатурн и после се излегна на шезлонга. Определено, определено небето над тази област беше много чисто. Обръщайки се, за да взема бутилката с кирш, забелязах, че краката й са разтворени и в тъмното ми се стори, че пъхна ръка под полата си. След малко чух тежкото й дишане. И така, докато наблюдаваше звездите, Хари мислеше за Христос, Робер Белгиеца, не зная, може би за топящия се хелий или за чревните си проблеми, а Фадиах мастурбираше. Всеки според харизмата си.

Даниел 24, 9

Някаква радост слиза от сетивния свят. Аз съм прикрепен към Земята.

Напълно черните крайбрежни скали днес се спускат вертикално на дълбочина три хиляди метра. Тази гледка плаши диваците, но лично мен не ме ужасява. Знам, че в дъното на бездната не се крие никакво чудовище, а има само огън, първичен огън.

Топенето на ледовете започнало по време на Първото Смаляване и населението на планетата от четиринайсет милиарда достигнало седемстотин милиона души.

Второто Смаляване било по-постепенно; то се извършвало през целия период на Голямата Суша и продължава и до днес.

Никой не знае каква е причината за Голямата Суша, най-малкото — истинската причина. Било е доказано, разбира се, че тя се дължи на промяната на наклона на оста на Земята спрямо плоскостта на орбитата й; но явлението се смята за малко вероятно от квантова гледна точка.

Голямата суша е необходима притча, учи Върховната сестра; теологична предпоставка за Връщането на Влагата.

Връщането на Влагата ще бъде знак за идването на Бъдещите.

Даниел 1, 10

Бог съществува, бях вътре.

Анонимен автор

От първия ми престой сред Свръхздравите съм запазил преди всичко образа на ски влек в мъглата. Летният начален курс се провеждаше в Херцеговина или нещо от този род — в страна, известна най-вече с кървавите си конфликти. Въпреки това всичко беше много мило — хижите, странноприемницата от тъмно дърво с перденца на бели и червени квадратчета, с глави на глигани и елени, закачени по стените, истински централноевропейски кич, който винаги съм харесвал. „Ах, войната, безумието на хората, Грос беда…“ — повтарях си аз, имитирайки несъзнателно интонацията на Франсис Бланш[40]. От много отдавна страдам от своеобразна умствена ехолалия, която в моя случай не се свързва с известни мелодии, а с интонациите, използвани от прочути комици — така например, щом чуех Франсис Бланш да повтаря: КОЛОСАЛ-НА СТРЕЛ-БА! — както във филма „Бабет отива на война“, — трябваше да положа огромно усилие, за да прогоня тези думи от главата си. С Луи дьо Фюнес беше още по-трудно: часове наред оставах под влиянието на неговия дрезгав глас, на мимиките и жестовете му, сякаш бях обладан от него.

Всъщност много бях работил, си казах аз, животът ми беше преминал в непрекъснат труд. Актьорите, които познавах, когато бях на двайсет години, не бяха имали никакъв успех, вярно е, че повечето дори напълно се бяха отказали от занаята, но трябва да се признае, че те нищо не правеха: обръщаха чаша след чаша из барове или модни клубове. А през това време, сам в стаята си, аз репетирах часове наред, изпилвах всяка интонация, всеки жест; освен това пишех скечовете си, пишех ги наистина и едва след много години успях да го върша сравнително лесно. Ако съм работел така, то е, защото не съм бил способен да се развличам; не съм се чувствал добре в баровете и модните клубове, на вечерите, организирани от модните дизайнери, на ВИП дефилетата; с обикновената си физика и интровертния си темперамент имах много малко шансове да стана веднага кралят на празненството. И така по липса на друго работех и успях. Всъщност на младини бях като Офели Уинтер, която си повтаряла, мислейки за хората край нея: „Смейте се, тъпанари. След време аз ще съм на подиума и ще ви разкажа играта“. Беше го заявила в едно интервю за „20 години“.

Трябваше да престана да мисля за „20 години“, трябваше да престана да мисля за Изабел; трябваше да престана да мисля почти за всичко. Погледът ми обгърна зелените, влажни склонове, опитвах се да виждам само мъглата — мъглата винаги ми е помагала. Ски влекове в мъглата. Значи между две етнически войни те намираха време да карат ски — трябва да поработя над мускулите си, казах си аз и веднага замислих скеч за двама мъчители, разменящи си трикове за поддържане на формата във фитнес зала в Загреб. Прекалявах, не можех да престана: бях шут, щях да си остана шут, щях да пукна като шут — с омраза и в конвулсии.

Ако за себе си наричах елоимитите Свръхздравите, то е, защото наистина бяха изключително здрави. Те не искаха да остаряват; за тази цел не пушеха, взимаха лекарства срещу свободните радикали и други подобни добавки, които се намират по аптеките. Наркотиците не се допускаха, алкохолът беше разрешен под форма на червено вино по две чаши на ден. Спазваха критска диета, така да се каже. Според пророка тези указания нямаха морално значение, целта беше здравето. Всичко здравословно и в частност всичко сексуално беше разрешено. Веднага всичко се визуализираше, било на Интернет сайта или в брошурите им: забавен еротичен кич, малко блудкав, прарафаелитски стил със склонност към големи цици а ла Валтер Джирото. В илюстрациите в по-малки дози присъстваше мъжкият или женският хомосексуализъм — строго хетеросексуален, пророкът съвсем не беше хомофоб. Дупето, путката — за пророка всичко беше добре дошло. Той лично ме посрещна на летището в Зворк с протегнати ръце, облечен в бяло. Бях първият им истински ВИП, беше се постарал. Досега имаха само едно малко ВИП-че, впрочем също французин, художник, който се казваше Венсан Грейсамер. Дори веднъж беше организирал изложба в Бобур — вярно, в Бобур беше излагал творбите си дори Бернар Бранксен. С една дума, беше четвърт ВИП, ВИП — пластични изкуства. Иначе беше мило момче. И вероятно — веднага се убедих в това — добър художник. Имаше остри, интелигентни черти на лицето и странно втренчен, почти мистичен поглед; изразяваше се нормално, умно, като претегляше думите си. Изобщо не знаех с какво се занимава, дали с видео или с инсталации, или с нещо друго, но се чувстваше, че този тип работи наистина. Двамата бяхме единствените явни пушачи и освен ВИП статута, това ни сближи. Нямаше как да пушим в присъствието на пророка, но от време на време излизахме от лекцията, за да изпафкаме по една цигара, и доста бързо това се прие мълчаливо. Хубаво нещо е ВИП-аджийството.

Преди началото на първата лекция едва успях да се настаня и да си приготвя разтворимо кафе. За присъствието на „уроците“ беше прието да облечеш над обикновените си дрехи дълга бяла туника. Очевидно, навличайки това нещо, изпитвах донякъде чувството, че съм смешен, но скоро разбрах за какво служеше. Хотелът имаше сложен план с остъклени коридори, свързващи отделните крила с междинни етажи и подземни галерии, като навсякъде имаше указания, написани на странен език, близък до гаелския, от който все едно не разбирах нищо, така че ми беше нужен половин час, за да се ориентирам. През това време срещнах около двайсетина души, които като мен се носеха из пустите коридори, облечени с дълги бели туники. Когато влязох в заседателната зала, имах усещането, че участвам в духовно начинание — макар че тази дума за мен никога нищо не е означавала и впрочем продължава да не означава. Нямаше смисъл, но аз участвах. Очевидно дрехите правят човека.

Ораторът беше висок, много слаб, плешив, а впечатляващата му сериозност дори малко плашеше. Мислено го нарекох Учения и в действителност той се оказа професор по неврология в някакъв канадски университет. За мое голямо учудване той каза интересни и дори на места много увлекателни неща. Човешкият ум, обясни той, се развива чрез създаване и постепенно химично подсилване на различно дълги невронни вериги, свързващи от два до петдесет неврона и дори повече. Тъй като човешкият мозък съдържа няколко милиарда неврона, броят на комбинациите и следователно на възможните вериги е невероятен — далеч надвишава броя на молекулите във Вселената.

Количеството използвани вериги е различно у различните хора, което според него обяснявало безброй многото степени между глупостта и гения. Но още по-забележително е, че ако често се използва дадена верига, в резултат на йонните натрупвания тя става все по-леснодостъпна — тоест получава се постепенно самоусилване и това важи за всичко: за идеите, способностите и настроенията. Явлението подлежало на проверка както за индивидуалните психични реакции, така и за социалните отношения: осъзнаването на собствените задръжки ги усилвало; така например подробното изясняване на конфликтите между двама души обикновено ги правели нерешими. После Учения се впусна в безжалостна критика на теорията на Фройд, която не само че не почивала върху никаква солидна физиологична основа, но водела до драматични резултати, противоположни на търсената цел. На екрана зад него различните схеми, които съпътстваха изложението му, бяха махнати и бе показан кратък, но разтърсващ документален филм за моралните страдания — понякога нетърпими — на ветераните от Виетнам. Те не успявали да забравят, всяка нощ сънували кошмари, не можели дори да шофират, да пресичат улицата без чужда помощ и било невъзможно да се приспособят отново към нормален живот. Особено внимание беше отделено на някакъв прегърбен, сбръчкан мъж с редки чорлави червеникави коси, който наистина изглеждаше като парцал — непрекъснато трепереше, не можеше да излезе от къщи и се нуждаеше от постоянна медицинска помощ; той страдаше, страдаше непрекъснато. В шкафчето си в банята пазеше шишенце с виетнамска пръст; всеки път, когато отваряше шкафчето и изваждаше шишенцето, избухваше в сълзи.

„Стоп — каза Учения. — Стоп“. Кадърът застина и видяхме лицето на старец в едър план. „Глупост — продължи Учения. — Пълна и тотална глупост. Първото нещо, което този човек трябва да направи, е да изхвърли през прозореца шишенцето с пръст от Виетнам. Всеки път, когато отваря шкафа и изважда това шишенце, а той го върши по петдесет пъти на ден — той укрепва невронната верига и се осъжда на още по-големи страдания. По същия начин всеки път, когато непрестанно се връщаме към миналото си и към някакъв особено мъчителен епизод — а психоанализата се състои именно в това, — ние увеличаваме шансовете да го възпроизведем наново. Вместо да вървим напред, ние се погребваме. Когато изживяваме мъка или разочарование — нещо, което ни пречи да живеем, — трябва първо да сменим жилището си, да изгорим всички снимки, да не говорим за това с никого. Потиснатите спомени се изличават; това може да отнеме време, но те наистина се изличават. Веригата се дезактивира“.

„Има ли въпроси?“ Не, нямаше въпроси. Продължилото повече от два часа експозе беше забележително ясно. Когато влязох в столовата, зърнах Патрик, който идваше към мен усмихнат и с протегната ръка. Добре ли съм пътувал, добре ли съм се настанил и т.н.? Докато разговаряхме весело, някаква жена ме прегърна изотзад, като отърка сливата си в задника ми и постави ръце на половите ми органи. Обърнах се: Фадиах беше свалила туниката си и беше облякла боди, имитиращо кожа на леопард; изглеждаше много добре. Продължавайки да се търка о мен, тя също попита какви са първите ми впечатления. Патрик наблюдаваше добродушно сцената. „О, тя прави така с всички…“ — каза ми той, докато отивахме към масата, където вече седеше мъж на около петдесет години, доста едър, с твърда, късо подстригана сива коса. Той се изправи, за да ме посрещне, стисна ръката ми, вглеждайки се внимателно в мен. Докато се хранехме, той не каза нищо, само от време на време добавяше някоя подробност за логистиката на стажа, но чувствах, че ме изучава. Казваше се Жером Прийор, но мислено веднага го кръстих Ченгето. Фактически той беше дясната ръка на пророка, номер 2 в организацията (всъщност те наричаха това по друг начин; имаше цял куп титли от рода на „архиепископ седми ранг“, но смисълът беше същият). В йерархията се напредвало чрез стаж и заслуги, както във всички организации, каза ми той сериозно. Учения например, макар че бил елоимит едва от пет години, бил номер 3. Колкото до номер 4, трябвало непременно да ми го представи, настоя Патрик, много ценял моята работа, той самият имал страшно чувство за хумор. „Хумор ли…“, щях да кажа аз, но се въздържах.

Следобедната лекция беше изнесена от Одил, жена на около петдесет години, чийто сексуален живот бе същият като на Катрин Мийе[41], на която впрочем малко приличаше. Изглеждаше симпатяга, без проблеми — пак като Катрин Мийе, — но лекцията й беше някак размита. Знаех, че съществуват жени със същите вкусове като на Катрин Мийе, — според мен процентът им е една на сто хиляди, беше постоянен и едва ли ще се увеличи. Одил леко се оживи, докато говореше за вероятностите от заразяване със СПИН в зависимост от съответното отверстие — явно това беше любимата й тема — беше събрала куп цифри. Тя беше заместник-председател на асоциацията „Двойки срещу СПИН“, която се стараеше да информира интелигентно — тоест да внуши на хората да използват презерватив само когато е абсолютно необходимо. Лично аз никога не бях използвал презерватив, а на моята възраст и при развитието на тройната терапия едва ли щях да започна — ако предположим, че отново имах възможност да чукам; в състоянието, в което се намирах, дори перспективата да чукам, и то с удоволствие, ми изглеждаше напълно достатъчен мотив, за да се обеся.

Главната цел на лекцията беше да се изброят ограниченията и принудите, които елоимитите налагаха на сексуалния си живот. Беше доста просто: такива нямаше, когато ставаше дума за секс между пълнолетни и по взаимно съгласие, както е прието да се казва.

Този път имаше въпроси. Повечето засягаха педофилията, тема, заради която елоимитите бяха давани под съд — но кой в наши дни не е бил даван под съд за педофилия? Позицията на пророка, която Одил припомни, беше много ясна: в човешкия живот има период, наречен пубертет, когато се заражда сексуалното желание — тази възраст, различна при отделните хора и в различните страни, се разполага между единайсет и четиринайсет години. Да се любиш с някого, който не желае или не е в състояние да изрази ясно съгласието си, тоест с лице в предпубертета, е лошо; колкото за ставащото след пубертета, то очевидно стои извън всякаква морална оценка и край, няма какво повече да се добави. Следобедът завършваше в атмосфера на здрав разум, а аз чувствах нужда от аперитив; в това отношение все пак бяха досадни. Добре че си носех запаси в куфара, а в качеството си на ВИП, естествено, имах самостоятелна стая. След вечерята, леко пийнал и сам в леглото си king-size с безупречно чисти чаршафи, направих кратка равносметка на изминалия ден. Първата изненада беше, че много от привържениците никак не бяха тъпи, а втората, и то още по-голяма, че много от жените съвсем не бяха грозни. Вярно е, че бяха готови на всичко, за да се покажат в най-хубавия си вид. В това отношение позициите на пророка бяха логични. Ако мъжът трябва да положи усилия, за да потисне мъжкото у себе си (мачизмът твърде често бе потапял в кръв света, възкликваше развълнуван той в различните интервюта, които бях прегледал на Интернет сайта му), жената, напротив, може да подчертае женствеността и вродения си ексхибиционизъм чрез всякакви блестящи, прозрачни или прилепнали одежди, които въображението на шивачи и дизайнери й предоставят — за Елоимите не можело да има нищо по-приятно и по-прекрасно.

Жените следваха тези съвети и на вечеря вече се беше създало леко, но постоянно еротично напрежение. Усещах, че през седмицата то щеше да се засилва и че нямаше да ми причини истински страдания, че щях да се задоволя с кротки чекии, загледан в движенията на мъглата на лунна светлина. Свежи пасбища, крави Милка, сняг по върховете — прекрасно място, за да забравиш или да умреш.

На другия ден се появи и самият пророк за първата си беседа: облечен целият в бяло, той скочи на сцената под светлината на прожекторите сред гръмки ръкопляскания: още от началото беше предизвикал standing ovation[42]. Помислих, че отдалеч прилича малко на маймуна — несъмнено поради съотношението между дължината на предните и задните крайници или заради позата му, не знам, впечатлението беше много бегло. Но нямаше вид на злобна маймуна — плоскоглава, кефеща се маймуна, нищо повече.

Несъмнено бе и това, че приличаше на французин — ироничен поглед с лукави и насмешливи искрици; веднага си представих колко щеше да е добър в пиеса на Фейдо.

Изобщо не изглеждаше на шейсет и пет години.

— Какъв ще е броят на избраните? — започна веднага пророкът. — Дали ще е 1729, най-малкото число, разлагащо се по два начина на сумата от два куба. Или 9240, което има 64 делителя? Дали ще е 40755 — едновременно триъгълно, пентагонално и хексагонално число. Дали ще са 144000, както желаят нашите приятели от Свидетелите на Йехова — между другото наистина опасна секта.

Като професионалист трябва да призная: на сцената той беше много добър. При това още не бях се събудил напълно, кафето в хотела беше отврат, но той ме впечатли.

— Дали ще е 698896 — огледален квадрат? — продължаваше той. — Или 12960000 — второто геометрично число на Платон? Дали ще е 33550336, петото съвършено число, посочено от анонимен автор в един средновековен ръкопис?

Той застана неподвижно точно в центъра, където се събираха лъчите на прожекторите, направи дълга пауза и продължи:

— Ще бъде избран този, който го желае от все сърце — пак пауза, но по-кратка — и се е държал, както подобава.

След това съвсем логично премина към условията за избора и се спря на изграждането на посолството — темата видимо му беше присърце. Беседата продължи повече от два часа и, честна дума, всичко беше добре обмислено, спектакълът нямаше грешка и аз аплодирах заедно с останалите. Бях седнал до Патрик, който ми прошепна в ухото:

— Тази година наистина е в страшна форма…

Докато излизахме от заседателната зала, за да отидем на обяд, ни спря Ченгето.

— Поканен си на масата на пророка — каза ми той сериозно и добави: — Ти също, Патрик.

Патрик се изчерви от радост, докато аз хипервентилирах, за да се отпусна. Въпреки усилията си Ченгето ти смразяваше кръвта дори когато съобщаваше нещо хубаво.

За пророка бе запазено цяло крило от хотела: в него той си имаше собствена трапезария. Докато чакахме пред входа, където едно момиче говореше по токи-уокито, към нас се присъедини Венсан ВИП пластични изкуства, придружен от един подчинен на Ченгето.

Пророкът рисуваше и цялото крило беше украсено с творбите му, изпратени от Калифорния специално за стажа. Те изобразяваха само голи или облечени с предизвикателни дрехи жени на фона на разнообразни пейзажи от Тирол до Бахамите; веднага разбрах откъде идваха илюстрациите в брошурите и в Интернет сайта му. Докато вървяхме по коридора, забелязах, че Венсан отвръща поглед от платната и едва успява да скрие отвращението си. И аз се приближих, но веднага се отдръпнах с погнуса — думата кич е много слаба, за да се характеризират тези произведения; мисля, че никога не съм виждал нещо по-грозно.

Гвоздеят на изложбата се намираше в столовата, огромно помещение с големи френски прозорци с изглед към планините — зад мястото на пророка една картина с размери осем на четири метра го изобразяваше заобиколен от дванайсет млади жени, облечени с прозрачни туники и протягащи ръце към него, кои с обожание, кои с още по-красноречив израз. Имаше бели, чернокожи, една азиатка и две индианки — поне не беше расист. Но затова пък явно си падаше по големите цици и рошавите путки — очевидно вкусовете на този мъж бяха прости.

Докато чакахме пророка, Патрик ми представи хумориста Жерар, четвърти номер в организацията. Дължеше тази привилегия на факта, че бил един от първите съратници на пророка. Бил до него при основаването на сектата преди трийсет и седем години и му останал верен, въпреки понякога странните му идейни завои. От четиримата основоположници единият починал, другият станал адвентист, а третият си тръгнал преди няколко години, когато пророкът призовал да гласуват за Жан-Мари льо Пен против Жак Ширак на втория тур на президентските избори с цел „да се ускори разлагането на френската псевдодемокрация“; горе-долу както някога маоистите в разцвета на славата си бяха призовали да се гласува за Жискар срещу Митеран — „за да се задълбочат противоречията на капитализма“. И така бе останал само Жерар и тази продължителна вярност му бе спечелила някои привилегии, като например да обядва всеки ден на масата на пророка (не такъв беше случаят с Учения или дори с Ченгето) или понякога да се подиграва с някои негови физически черти — например да говори за „дебелия му гъз“ или „свинските му очички“. От разговора ни стана ясно, че Жерар ме познава прекрасно и е гледал всичките ми представления, всъщност той ме следял от самото начало на кариерата ми. Живеейки в Калифорния и безразличен към всякаква културна дейност (единствените актьори, чиито имена знаел, били Том Круз и Брус Уилис), пророкът никога не бил чувал за мен; дължах ВИП статута си на Жерар и единствено на Жерар. Той се занимаваше с пресата и връзките с медиите.

Най-сетне пророкът се появи — бодър, изкъпан, облечен с дънки и тениска с надпис „Lick my balls“[43] и с торба през рамото. Всички станаха, аз също. Той се приближи до мен, протегна ръка, широко усмихнат:

— Е, как ме намираш?

За няколко секунди останах слисан, но после разбрах, че въпросът му не крие никаква клопка: той наистина ми говореше като на колега.

— Ами… добре. Наистина, много добре… — отговорих аз. — Страшно ми хареса началото за броя на избраните, с всички онези цифри. — Хахаха!…

Той извади от торбата „Забавна математика“ от Юстайн Гордер[44].

— Всичко е вътре, всичко!

Седна, потривайки ръце, и веднага се захвана с настърганите моркови; ние го последвахме.

Вероятно в моя чест разговорът след това се завъртя около комиците. Хумориста знаеше много по въпроса, но и пророкът имаше някаква представа, дори познавал Колюш в началото на кариерата му.

— Участвахме в общо представление една вечер в Клермон-Феран — съобщи ми той носталгично.

Всъщност навремето, когато производителите на грамофонни плочи, травматизирани от нахлуването на рока във Франция, записваха каквото им падне, пророкът (който още не бил пророк) издал плоча от 45 оборота под сценичното име Тревис Дейвис, направил турне из Централна Франция и нещата свършили дотам. После опитал да пробие в автомобилните състезания — също безуспешно. Изобщо търсел себе си; срещата с Елоимите станала в подходящ момент — без нея вероятно щяхме да си имаме още един Бернар Тапи. Днес вече почти не пеел, но пък запазил страстта си към бързите коли, заради което медиите твърдяха, че в имението си в Бевърли Хилз той поддържа истинска състезателна „конюшня“ с парите на последователите си. Било чиста лъжа, каза ми той. Първо, не живеел в Бевърли Хилз, а в Санта Моника; освен това притежавал само едно „Ферари Модена Страдале“ (подобрен вариант на обикновената „Модена“ с по-мощен мотор и олекотена от използване на въглерод, титан и алуминий) и едно „Порше 911 GT 2“; с една дума, по-малко от среден холивудски актьор. Вярно, че искал да замени „Страдале“-то с „Енцо“ и своята 911 GT 2 с „Карера GT“; обаче не бил сигурен, че средствата му го позволяват.

Склонен бях да му вярвам; изглеждаше по-скоро любител на жени, отколкото на пари, а тези две страсти са съвместими до определен момент — след известна възраст стават твърде много; щастливи са тези, които успяват да запазят поне едната; бях с двайсет години по-млад от него и очевидно бях близо до нулата. За да поддържам разговора, споменах моята „Бентли Континентал“, която току-що бях сменил с „Мерцедес 600 SL“ — съзнавах, че това прилича на обуржоазяване. Питам се за какво щяха да си говорят мъжете, ако нямаше коли.

На този обяд никой не спомена нито дума за Елоимите; през седмицата започнах да си задавам въпроса: наистина ли вярваха в тях? Нищо не се открива по-трудно от леката когнитивна шизофрения и за повечето привърженици нямах определено мнение. Очевидно Патрик вярваше, което донякъде ме тревожеше — ето един мъж, който заемаше отговорен пост в люксембургската си банка, през чиито ръце преминаваха суми, надвишаващи милиарди евро, и който вярваше в измислици, противоречащи напълно на най-елементарните Дарвинови тези.

Още по-интригуващ беше случаят с Учения и в края на краищата му зададох направо въпроса — не бях способен да усуквам с толкова интелигентен човек. Както очаквах, отговорът му бе пределно ясен. Първо, било напълно възможно някъде във Вселената да са се появили живи същества, някои от които достатъчно интелигентни, за да създават или манипулират живота. Второ, човекът наистина се е появил по пътя на еволюцията и създаването му от Елоимите трябвало да се схваща единствено като метафора — той все пак ме предупреди, че не трябва да вярвам сляпо в Дарвиновата библия, отхвърляна все по-често от сериозните учени; еволюцията на видовете всъщност се дължала не толкова на естествения подбор, колкото на генните мутации, т.е. на чистата случайност, както и на появата на географски изолирани популации и на независими един от друг биотопи. Трето, било напълно възможно пророкът да е срещнал не извънземно, а човек от бъдещето; някои интерпретации на квантовата механика не изключвали ни най-малко възможността за пренасяне на информация и дори на материални същности в посока, обратна на хода на времето — обеща да ми даде документация по въпроса, което и направи след края на стажа.

Окуражен, го попитах за нещо, което ме тормозеше от самото начало: безсмъртието, обещано на елоимитите. Знаех, че от всеки привърженик бяха взети няколко клетки и че съвременната технология позволяваше да се съхраняват за неограничен срок, не се и съмнявах, че незначителните трудности, които в момента пречеха на клонирането на хора, рано или късно щяха да бъдат преодолени; но какво ще стане с личността? Как новият клонинг би могъл поне малко да си спомня за миналото на предшественика си? И ако паметта му не е запазена, как ще почувства, че е същото, макар и преродено, същество?

За първи път усетих в погледа му нещо друго освен хладната компетентност на свикналия с точните понятия ум, за първи път отбелязах някаква възбуда, някакъв ентусиазъм. Бях напипал темата, на която беше посветил живота си. Покани ме на бара, поръча чаша какао за себе си — аз взех уиски, той дори не забеляза това нарушение на правилата на сектата. Към големия прозорец приближаваха крави и застанаха неподвижни, сякаш за да ни наблюдават.

— Получени са интересни резултати при някои кръгли червеи — започна той. — Чрез най-обикновено центрофугиране на съответните неврони и инжектиране на белтъчен изолат в мозъка на новия екземпляр се постига пренасяне на таксичните движения на бягство и в частност на реакциите на електрошок, както и на ориентацията в някои прости лабиринти.

Стори ми се, че в този момент кравите поклатиха глави, но той дори не ги забеляза.

— Очевидно тези резултати не могат да се пренесат у гръбначните, а още по-малко у развитите примати, какъвто е човекът. Предполагам, че помните какво казах на първата лекция за невронните вериги… Възпроизвеждането на този механизъм може да се постигне, но не с нашите компютри, а с един тип машина на Тюринг — тя би могла да се нарече автомат с вероятностен преход, — върху която работя в настоящия момент. Обратно на класическите калкулатори, тези автомати могат да установят променливи, еволюиращи връзки между близки изчислителни единици; те са способни да запомнят и да учат. Априори, няма ограничение на броя на изчислителните единици, които могат да се свържат, и следователно — на сложността на възможните вериги. На този етап голямата трудност се състои в установяването на биективно изображение на невроните на човешкия мозък, взет няколко минути след смъртта му, в паметта на непрограмирания автомат. Тъй като на практика продължителността на живота на последния е неограничена, следващият етап се състои в прехвърляне на информацията в обратна посока в мозъка на новия клонинг; това е фазата на свалянето (downloading), която, убеден съм, няма да представлява никаква трудност, когато се осъществи качването (uploading).

Свечеряваше се; кравите лека-полека се върнаха на пасбището си и аз не можех да избегна мисълта, че те не приемаха неговия оптимизъм. Преди да си отиде, той ми даде визитката си: професор Злотан Мицкевич от университета в Торонто. Било удоволствие да разговаря с мен, каза ми той, истинско удоволствие; ако имам нужда от допълнителна информация, на всяка цена да му изпратя мейл. В момента изследванията му напредвали много добре, надявал се да постигне значителни успехи през следващата година, повтори той с увереност, която ми се стори леко пресилена.

В деня на заминаването ми на летището в Зворк ме изпрати истинска делегация; освен пророка бяха дошли Учения, Ченгето, Хумориста и други по-незначителни сподвижници, сред които Патрик, Фадиах и Венсан ВИП пластични изкуства, с когото определено се бях сприятелил — разменихме си адресите и той ме покани да го видя, когато мина през Париж. Естествено, бях поканен на зимния стаж, който се провеждаше през март в Ланзароте и щял да бъде, предупреди ме пророкът, необикновено масов: били поканени привърженици от цял свят.

Всъщност през тази седмица се бях сприятелил с всички, които срещнах, мислех аз, докато минавах през детектора за метални предмети. Но никаква мадама; вярно е, че не ми беше до това. Разбира се, нямах никакво намерение да се включа в движението им; беше ме привлякло любопитството, това вечно мое любопитство, което ме съпровождаше от дете и явно беше по-силно от желанието.

Самолетът бе двумоторен, с перки и създаваше усещането, че всеки момент ще избухне. Докато летяхме над пасищата, си дадох сметка, че през целия стаж, дори без да говорим за мен, останалите не се бяха чукали кой знае колко — доколкото можех да схвана, а смятам, че мога, много съм печен в този вид наблюдения. Двойките си оставаха двойки, не бях доловил и помен за групов секс, дори за банална тройка; онези, които бяха дошли сами (повечето), си оставаха сами. На теория обстановката беше много отворена, всички форми на сексуален живот бяха разрешени и дори насърчавани от пророка; на практика жените носеха еротичните си дрешки, имаше доста докосвания и това бе всичко. Ето нещо любопитно, над което си струва да се замисля, си казах аз, преди да заспя върху табличката с обяда.

След три прекачвания и доста уморителен полет кацнах на летището в Алмерия. Температурата беше около 45°С, тоест с 30° повече, отколкото в Зворк. Това беше добре, но не можеше да спре настъпващата ми тъга. Докато минавах по облицованите с теракота коридори на вилата си, изключвах един по един климатиците, които икономката беше включила предишната вечер заради завръщането ми — тя беше стара и грозна румънка, зъбите й бяха развалени, но говореше превъзходно френски. Както е прието да се казва, имах й пълно доверие, макар че й бях забранил да подрежда, защото вече не можех да търпя някой да докосва личните ми вещи. Направо е смешно, казвах си аз, докато бършех пода с парцал, да чистя сам, с моите четирийсет милиона евро; но това е положението, не можех нищо да направя, не понасях мисълта, че дори и най-незначителното човешко същество може да наблюдава подробностите на живота ми и неговата празнота. Преминавайки пред огледалото в големия салон (огромно огледало, което заемаше цяла стена; с любимата жена можехме да се любим и да гледаме отраженията си и т.н.), направо се стреснах, като видях отражението си: толкова бях отслабнал, че изглеждах почти прозрачен. Призрак, ето на какво бях започнал да приличам, призрак от слънчевите страни. Учения беше прав: трябваше да се преместя, да изгоря снимките и всичко останало.

От финансова гледна точка преместването щеше да се окаже доходна операция: цената на парцелите се беше утроила след установяването ми тук. Трябваше да намеря купувач; имаше богати хора, но в Марбеля те вече бяха доста много — богатите обичат да са сред богати, така е, това ги успокоява, приятно им е да срещат същества, подложени на същите мъчения и които уж поддържат с тях не напълно користни отношения; приятно им е да вярват, че човешкият вид не се състои изцяло от вредители и паразити; но след определена гъстота все пак се получава пренасищане. За момента гъстотата на богаташите в областта около Алмерия беше твърде ниска; трябваше да намеря сравнително млад богаташ, първопроходец, интелектуалец, може би симпатизант на еколозите, богаташ, който ще си пада по наблюдение на камъни, човек, който беше забогатял примерно в информатиката. В най-лошия случай Марбеля беше само на сто и петдесет километра, а проектът за магистрала беше в напреднал етап. Тук никой нямаше да съжалява за мен. Но къде да отида? И за какво? Истината е, че се срамувах — срамувах се да призная на брокера, че се бях разделил с жена си, че нямах и любовници, които биха оживили тази огромна къща, срамувах се, че съм сам.

В замяна на това изгарянето на снимките беше нещо осъществимо; събирах ги цял един ден, имаше хиляди, бях маниак на тема снимки за спомен; прегледах ги набързо, възможно е и някои други бивши любовници да са изчезнали в общия куп. На залез-слънце закарах с количка всичко до песъчливо място встрани от терасата, изсипах отгоре цяла туба бензин и драснах клечка кибрит. Лумна великолепен огън, висок няколко метра, може би се забелязваше от километри и дори от алжирския бряг. Изпитах живо, но крайно мимолетно удоволствие: към четири часа се събудих отново с усещането, че хиляди червеи пълзят по кожата ми, имах неудържимото желание да се чеша до кръв. Телефонирах на Изабел, която вдигна слушалката след второто иззвъняване — значи и тя не спеше. Уговорихме се да мина да взема Фокс след няколко дни и че той ще остане при мен до края на септември.

Както при всички мерцедеси от висока класа, с изключение на „SLR Макларън“, скоростта на 600 SL е ограничена електронно до 250 км/ч. Не мисля, че съм карал с по-малка скорост между Мурсия и Албасете. Имаше няколко доста дълги и много широки завои; имах усещане за абстрактна мощ, вероятно нещо такова изпитва човек, на когото не му пука от смъртта. Траекторията остава съвършена дори когато завърши със смърт; може да се сблъскаш с камион, да обърнеш колата и Бог знае какво още; това с нищо не намалява красотата на траекторията. Малко след Таранкон леко намалих скоростта, за да поема по R3, после по M45, но не паднах под 180 км/ч. По абсолютно празната R2, която минаваше на трийсетина километра от Мадрид, пак се върнах на максималната скорост. Прекосих Кастилия по N1 и продължих с 220 км/ч до Витория-Гастейз, а после поех по криволичещите шосета на Баската област. Пристигнах в Биариц в единайсет часа вечерта, взех стая в „Софител Мирамар“. Имах среща с Изабел на другия ден в десет часа в „Сребърният сърфист“. За мое голямо учудване тя бе свалила всичките си килограми. Лицето й бе слабо, леко сбръчкано и измъчено от скръб, но отново беше станала елегантна и красива.

— Как успя да спреш с пиенето? — попитах я аз.

— Морфин.

— Трудно ли го намираш?

— Не, не, напротив, тук е много лесно; във всяка чайна има мрежа за доставка.

Значи така, бабишкерите от Биариц се друсаха с морфин: ето това беше новина.

— Въпрос на поколение — каза ми тя. — Сега е ред на изискани бабки, стил рокендрол; естествено, те си имат други нужди. Не си прави илюзии — лицето ми изглежда горе-долу нормално, но затова пък тялото ми напълно се отпусна, дори не смея да ти покажа какво се крие под анцуга ми — тя посочи тъмносиния си екип с бели ленти, който й беше с три размера по-голям. — Вече не играя балет, не се занимавам с никакъв спорт, нищо: дори не ходя на плуване. Правя си една инжекция сутрин, една — вечер, между двете гледам морето и това е. Дори не ми липсваш, е, не много. Нищо не ми липсва. Фокс много си играе, тук е щастлив…

Поклатих глава, изпих си какаото и отидох да платя сметката в хотела. След час бях стигнал Билбао.

Един месец ваканция с кучето ми — хвърлям му топката по стълбата, тичаме заедно по плажа. Живея.

На 30 септември в седемнайсет часа Изабел паркира пред входа на вилата. Беше си купила „Мицубиши Спейс Стар“, кола, която „Автожурнал“ беше класирал в категорията „лудоспейс“ (баничарка). По съвета на майка си беше избрала модификация „Бокс Офис“. Остана около четирийсет минути, преди да потегли наново към Биариц. „Така е, постепенно се превръщам в бабичка… — каза тя, докато настаняваше Фокс на задната седалка. — Симпатична бабичка в «Мицубиши Бокс Офис».“

Даниел 24, 10

От няколко седмици Венсан 27 се опитва да установи контакт. Имах само епизодични отношения с Венсан 26; не ми беше съобщил, че смъртта му наближава, нито че е преминал в интермедийния стадий. Сред неохората фазите на интермедиацията са често много кратки. Всеки по свое желание може да смени цифровия си адрес и да се изолира напълно. Лично аз съм имал толкова малко контакти, че никога не съм го смятал за нужно. Понякога не се свързвам с никого седмици наред и това отчайва Мари 22, моята най-упорита събеседничка. Както е твърдял още Смит, разделянето на субекта от обекта при когнитивните процеси е резултат от конвергентен сноп от неуспехи. Нагел отбелязва, че същото е и с раздялата между субекти (с тази разлика, че неуспехът в този случай не е емпиричен, а афективен). Именно в неуспеха и чрез неуспеха се създава субектът. Превръщането на хората в неохора и съпътстващото го изчезване на всякакъв физически контакт ни най-малко не е променило този основен онтологичен факт. Също както и хората, ние не сме освободени от статута на индивиди, нито от моралния и физически упадък, който го съпровожда. Но за разлика от тях ние знаем, че този статут е следствие от перцептивен неуспех, че е другото име на нищото, отсъствието на Словото. Проникнати от смъртта и форматирани от нея, ние вече нямаме сила да присъстваме тук и сега. Някои човешки същества може би с радост са виждали в самотата бягство от групата, но за такива самотници то е означавало да изоставят първичната си принадлежност, за да открият други закони, друга група. Днес, когато всяка група е изчезнала, а всяко племе се е разпръснало, ние знаем, че сме самотни и подобни и сме загубили желанието да се свържем.

Цели три дни Мари 22 не ми изпрати нито едно съобщение: беше необичайно. След известно колебание й изпратих код за включване към камерата за видеонаблюдение на единицата Пройексионес XXI, 13; тя отговори веднага със следното съобщение:

Под слънцето на птицата умряла

безкрайно тиха е пръстта;

няма спокойствие в смъртта:

искам да видя твоето тяло.

38276, 9417, 41117, 52464. На посочения адрес нямаше нищо, нямаше дори съобщение за грешка; екранът беше изцяло бял. Значи тя искаше да преминем в некодиран режим. Колебаех се, докато на белия екран много бавно се оформи следното съобщение: „Както вероятно си се досетил, аз съм интермедийна“. Буквите изчезнаха, появи се ново съобщение: „Ще умра утре“.

Въздъхвайки, включих видеоуредбата и я насочих към голото си тяло. Предложих й да мине в гласов режим. След минута тя ми отговори. „Аз съм стара интермедийна, отивам си; не знам дали гласът ми е приятен. Но щом предпочиташ, добре…“ Тогава разбрах, че тя не иска да ми покаже нищо от тялото си; в интермедийния стадий деградацията често е внезапна.

Наистина, гласът й беше напълно синтетичен; все пак имаше неочовешки интонации, най-вече при гласните, и някакви странно нежни тонове. Насочих камерата към корема си. „Малко по-надолу… — каза тя почти безшумно. — Покажи ми члена си, ако обичаш“. Подчиних се; мастурбирах според правилата, проповядвани от Върховната сестра; някои интермедийни към края на дните си изпитват носталгия по половия си орган и обичат да го наблюдават през последните мигове от реалния живот; Мари 22 очевидно беше от тях — това не ме изненада, като се имат предвид посланията, които си бяхме разменяли в миналото.

В продължение на три минути не се случи нищо; после получих последно съобщение — пак беше преминала в негласов режим: „Благодаря, Даниел, сега ще се изключа, ще подредя последните страници на коментара си и ще се приготвя за края. След няколко дни Мари 23 ще се настани между тези стени. Ще й дам твоя IP адрес и ще й предложа да продължи контакта. Някои неща са станали посредством частичните ни инкарнации в периода след Второто Смаляване; други неща ще се случат посредством бъдещите ни инкарнации. Предчувствам, че раздялата ни не е окончателна“.

Даниел 1, 11

Ние сме като всички артисти, вярваме в това, което правим.

Група „Начало на вечерта“

През първите дни на октомври, в пристъп на печално примирение, се върнах към работата си — щом не можех да правя нищо друго. Всъщност думата работа може би е пресилена, за да окачестви проекта ми — диск с рап парчета, озаглавен „НАЧУКАЙ ГО НА БЕДУИНИТЕ“, с подзаглавие, „Посвещава се на Ариел Шарон“. Имах успех сред критиката (отново ме показаха на корицата на „Радикал Хип-Хоп“, този път без колата ми), но продажбите бяха скромни. Още веднъж в пресата се оказах в ролята на парадоксален рицар на свободния свят; но скандалът все пак не беше така оглушителен, като по времето на „ГРУПОВ СЕКС САМО С ПАЛЕСТИНКИ“ — този път, казах си аз със смътна носталгия, радикалните ислямисти наистина си бяха глътнали езиците.

Неуспешните продажби вероятно се дължаха на посредствената музика; тя едва напомняше рап, бях се задоволил само да семплирам скечовете си в стил drum and bass с тук-там по някой вокал — Джамел Дебуз участваше в един от хоровете. Все пак бях написал едно оригинално парче: „Заври го в негърския гъз“, от което бях доста доволен: „заври“ се римуваше ту с „пари“, ту с „игри“; а „гъз“ със „земетръс“ и „лъскам“, имаше добри lyrics[45], поддаващи се на многопластов прочит — журналистът от „Радикал Хип-Хоп“, който рапираше вкъщи, без да го съобщава на редакцията, видимо беше впечатлен и в статията си дори ме сравни с Морис Сев[46]. Потенциално това си беше хит и имах добра реклама; жалко все пак, че музиката не беше на същото ниво. Бяха ми казали много хубави неща за някакъв независим продуцент, Бертран Батасуна, който пускаше дискове със съмнителен лейбъл, никъде не можеха да се намерят и може би за това ги смятаха за култови; бях горчиво разочарован. Този тип не само беше абсолютно творческо бездарие — по време на записите дремеше на мокета и пърдеше на всеки четвърт час, — но като личност беше крайно неприятен, истински нацист — впоследствие разбрах, че действително членувал във FANE[47]. Слава Богу не му плащаха добре, но ако това бе всичко, което „Върджън“ можеше да ми предложи като „нови френски дарования“, наистина си заслужаваха да бъдат лапнати от „Би Ем Джи“. Ако бяхме взели Голдман или Обиспо, както правят всички, сега нямаше да сме в това положение, казах в крайна сметка на директора на „Върджън“, който ми отговори с продължителна въздишка; бил съгласен с мен, предишният му проект с Батасуна, един хорал от пиренейски овци, семплиран с хардкор техно, се оказал страхотен финансов провал. Но така е, имал фиксиран бюджет, не можел да поеме отговорност за превишаването му, трябвало да се обърне към седалището на групата в Ню Джърси; с една дума, отказах се. Няма кой да ви помогне.

Иначе, престоят ми в Париж по време на записа беше почти приятен. Бях настанен в „Лутеция“, което ми напомни за Франсис Бланш, Комендатурата[48], с една дума, за хубавите ми години, когато бях пламенен, изпълнен с ненавист и имах бъдеще. За да заспя, всяка вечер препрочитах Агата Кристи, най-вече ранните й произведения, последните й книги ме бяха потресли. „Безкрайна нощ“ ме потапяше в трескава тъга и винаги плачех в края на „Завесата: Последният случай на Поаро“, когато четях последните фрази на прощалното писмо на Поаро до Хейстингс:

„Сега обаче съм смирен и отговарям като малко дете: «Не знам…»

Сбогом, скъпи приятелю. Изхвърлих ампулите с амилнитрин от нощното ми шкафче. Предпочитам да се оставя в ръцете на Бога. Дано неговото наказание или милост дойдат по-скоро!

Повече никога няма да ловуваме заедно, драги приятелю. За първи път бяхме на лов тук в Стайлс. И пак в Стайлс вероятно ще приключим с последния ни лов.

Колко щастливи дни преживяхме!

Да, това наистина бяха щастливи дни…“

Освен „Кирие Елейсон“ от „Меса в си“ и може би адажиото на Барбър, не виждах какво може да ме доведе до подобно състояние. Недъгът, болестта, забравата, да, те бяха реални. Но никой преди Агата Кристи не бе успял да нарисува така разтърсващо тъгата от физическата разруха, постепенната загуба на всичко, което придава смисъл и радост на живота; и никой след нея не е могъл да я достигне. За няколко дни дори имах желание да започна истинска кариера, да правя сериозни неща. В такова разположение на духа телефонирах на Венсан Грейсамер, художника елоимит; той се зарадва и се уговорихме да пийнем нещо още същата вечер.

Пристигнах с десет минути закъснение в бирарията на „Порт дьо Версай“, където си бяхме определили среща. Той стана и ми махна с ръка. Асоциациите за борба със сектите предупреждават, че не трябва да се доверяваме на благоприятното впечатление от първите контакти или от началните курсове, при които е твърде възможно да се прикрият вредните аспекти на доктрината. Но досега не виждах къде може да се крие измамата — този тип например изглеждаше съвсем нормален. Малко интровертен, да, безспорно твърде самотен, но не повече от мен. Той се изразяваше просто и непосредствено.

— Не разбирам много от съвременно изкуство — извиних се аз. — Чувал съм за Марсел Дюшан и това е всичко.

— Безспорно той е имал най-голямо влияние върху изкуството на двайсети век. По-рядко се споменава Ив Клайн, но всички, които се занимават с пърформънс, хепънинг или бодиарт, тръгват от него, съзнателно или не.

Той замълча. Като видя, че не отговарям нищо и дори не давам вид, че разбирам за какво говори, той продължи:

— Най-общо съществуват три големи тенденции. Първата и най-значителната, която получава 80% от субсидиите и чиито произведения се продават най-скъпо, е най-общо ужасът: ампутации, канибализъм, избождане на очи и т.н. Например всяка работа, извършвана в сътрудничество със серийните убийци. Втората използва хумора — или директна ирония с пазара на изкуството в стил Бен[49], или по-изтънчени неща а ла Бродтаерс[50], при които целта е да се смути и засрами зрителят, художникът или и двамата чрез жалко, посредствено зрелище, будещо непрекъснато съмнения в художествената си ценност; тук спада и цялата работа с кича, който можеш да наподобяваш отчасти, да имитираш, а понякога да постигнеш за кратко, но само при условие че посредством някаква метанаративност посочиш, че го вършиш съвсем съзнателно. И накрая има трета тенденция — виртуалното изкуство: често се прави от млади хора, силно повлияни от манга[51] и героично фентъзи; мнозина започват с това, после минават към първата тенденция, след като разберат, че човек не може да се изхранва от Интернет.

— Предполагам, че ти не поставяш себе си в нито една от тези тенденции?

— Понякога кичът ми харесва и не ми се иска на всяка цена да му се подигравам.

— Но елоимитите донякъде си падат по него, нали?

Той се усмихна:

— Пророкът го върши невинно, у него няма никаква ирония, всичко е много по-чисто…

Мимоходом отбелязах, че той беше казал „пророкът“ съвсем естествено, без никаква особена промяна на гласа. Наистина ли вярваше в Елоимите? Отвращението му от картините на пророка вероятно понякога го притесняваше; у този младеж нещо ми се изплъзваше, трябваше много да внимавам, ако не исках да го стресна; поръчах още една бира.

— Въпрос на степенуване — продължи той. — Всичко е кич в известен смисъл. Музиката като цяло е кич; изкуството е кич, дори литературата е кич. Всяка емоция е кич, по дефиниция; но и всяка мисъл и дори всяко действие. Единственото нещо, което не е абсолютен кич, е небитието.

Той ме остави да размислям върху тези думи и после подхвана наново:

— Искаш ли да видиш какво правя?

Естествено, приех. Отидох при него следващата неделя сутрин. Той живееше в къща с градина в Шьовийи-Ларю, в район, който се намираше във фаза на „креативна деструкция“, както би казал Шумпетер: докъдето ти стигне погледът, се виждаха кални, изоставени терени, настръхнали от кранове и огради; тук-там стърчаха няколко строящи се блока в различна степен на довършване. Каменната къща на Венсан, която вероятно датираше от 1930 година, беше единствената оцеляла от тази епоха. Той ме посрещна на прага.

— Това е къщата на дядо ми и баба ми — каза той. — Баба умря преди пет години; дядо ми я надживя с три месеца. Мисля, че умря от мъка — дори се изненадах, че издържа и три месеца.

Когато влязохме в столовата, почувствах някакъв шок. Противно на онова, което обичах да разправям, когато ме интервюираха, не бях произлязъл от простолюдието, баща ми вече беше преминал първия и най-труден етап от социалния възход — беше станал висшист. Въпреки това познавах народа, през цялото си детство, у чичовците и лелите си, бях имал възможност да се смеся с него, познавах неговата семейственост, наивната му сантименталност, вкуса му към алпийските пейзажи и колекциите от книги на класици, подвързани със скай. В дома на Венсан видях всичко това, включително и фотографиите със съответните рамки и куклата от зелено кадифе, под която криеха телефона; очевидно той нищо не бе променил след смъртта на дядо си и баба си.

Чувствайки се доста неловко, седнах на един фотьойл и изведнъж забелязах на стената нещо, което може би не беше от миналия век: снимка на Венсан, седнал до голям телевизор. Пред него на малка масичка имаше две доста несръчни, почти детски скулптури, изобразяващи един самун хляб и една риба. На екрана на телевизора с гигантски букви беше написано: „НАХРАНЕТЕ ХОРАТА. ОРГАНИЗИРАЙТЕ ГИ“.

— Това е първата ми работа, която наистина имаше успех… — коментира той. — Когато започнах, бях силно повлиян от Йозеф Бойс[52], и особено от акцията „ICH FUHRE BAADER-MEINHOF DURCH DOKUMENTA“[53]. Беше в средата на 70-те години, по времето, когато терористите от фракцията на Червената армия бяха издирвани из цяла Германия. По онова време Каселската „Документа“[54] беше най-значителната изложба на световното съвременно изкуство; Бойс беше поставил това послание на входа, за да посочи, че целта му е да накара Баадер и Майнхоф да дойдат на изложбата, когато поискат, и да превърне революционната им енергия в позитивна сила, която цялото общество ще може да използва. Беше абсолютно искрен, именно в това е красотата на начинанието. Естествено, нито Баадер, нито Майнхоф дойдоха: от една страна, те смятаха съвременното изкуство за форма на буржоазно разложение, от друга, се страхуваха от полицейски капан — което бе напълно възможно, тъй като „Документа“ не се ползваше с някакъв особен статут; но Бойс с тогавашната си мегаломания вероятно дори не беше се сетил за съществуването на полицията.

— Спомням си нещо такова по повод Дюшан… Някаква група, лозунг, изречение от рода на „МЪЛЧАНИЕТО НА МАРСЕЛ ДЮШАН Е НАДЦЕНЕНО“.

— Точно така, но оригиналната фраза беше на немски. Всъщност такъв е принципът на изкуството на интервенцията: да се създаде действена притча, която в деформиран вид да се повтаря и разказва от трети лица, за да последва изменение на обществото като цяло.

Естествено, аз познавах живота, обществото, нещата; познавах ги в общоприетия им вариант, сведен до най-обикновените мотивации, които задвижват човешката машина; имах светоглед на язвителен наблюдател на социалните факти; в него за Венсан нямаше подходящо място и за първи път от години насам, всъщност за първи път от срещата ми с Изабел, започнах да се чувствам някак разколебан. Разказът му ми напомни рекламния материал за „ДВЕ МУХИ ПО-КЪСНО“ и особено фланелките. На всяка от тях беше отпечатан цитат от „Наръчник за благопристойно поведение на девойките, предназначен за работещите във възпитателни заведения“ от Пиер Луис, настолната книга на героя на филма. Имаше около дузина различни цитата; фланелките бяха от нова, много лека, блестяща и полупрозрачна материя, което беше позволило да се прибави по една като подарък към броя на „Лолита“, излязъл преди премиерата на филма. По този повод се бях срещнал с дамата, заела мястото на Изабел: некомпетентна трътла, която едва си спомни паролата на компютъра си; въпреки това редакцията работеше. Цитатът, който бях избрал за „Лолита“, беше: „Да дадеш десет су на бедняка, защото няма хляб, е прекрасно, но да му направиш свирка, защото няма гадже, е прекалено: не сте длъжни да го вършите“.

Значи, казах аз на Венсан, бях създавал изкуство на интервенцията, без да знам. „Да, така е…“ — отговори той някак неловко; със смущение разбрах, че той се изчервява; беше трогателно и малко нездраво. В същото време осъзнах, че вероятно никаква жена не беше стъпвала в тази къща; първото нещо, което всяка жена щеше да направи, е да промени обстановката, да прибере поне някои предмети, които създаваха не само старомодна, но и доста гробовна атмосфера.

— Мисля, че след известна възраст никак не е лесно да имаш връзка с някого… — каза той, сякаш отгатнал мислите ми. — Нямаш нито възможност, нито желание да излизаш. Освен това трябва да вършиш куп неща, формалности, постъпки, покупки, пране. Имаш нужда от повече време за здравето си, за да поддържаш тялото си в изправност. След известна възраст животът става преди всичко административен.

След заминаването на Изабел не бях имал възможност да говоря с по-интелигентни от мен хора, способни да четат мислите ми; това, което току-що Венсан каза, беше убийствено вярно и двамата се почувствахме притеснени — сексуалната тема винаги е трудна. Реших, че не е зле да поговорим за политика, ей така, на майтап. Продължавайки темата за изкуството на интервенцията, му разказах как организацията „Лют Увриер“ няколко дни след падането на Берлинската стена бе облепила цял Париж с афиши, които възвестяваха: „КОМУНИЗМЪТ ВСЕ ОЩЕ Е БЪДЕЩЕТО НА СВЕТА“. Той ме изслуша с такова внимание, с такава детинска сериозност, от които сърцето ми започна да се свива, и каза, че въпреки реалната си сила тази акция не е имала никакво поетично и художествено измерение, защото „Лют Увриер“ е партия, идеологическа машина, а изкуството винаги е нещо индивидуално, то е ценно единствено когато е самотен протест. Той се извини за своя догматизъм, усмихна се тъжно и предложи:

— Ще видим ли работата ми? Трябва да слезем долу… мисля, че след това ще бъда по-конкретен.

Станах от фотьойла, последвах го по стълбата, която започваше от антрето.

— Съборих няколко вътрешни стени и получих приземно помещение с дължина и ширина по двайсет метра; четиристотин квадратни метра е много добре за онова, което правя в момента… — продължи той неуверено.

Чувствах се все по-неудобно: често ми бяха говорили за шоубизнес, медии и микросоциология, но никога за изкуство и бях обхванат от предчувствие за нещо ново, опасно, вероятно смъртоносно; за област, в която — донякъде както и в любовта — почти нямаше какво да се спечели, но можеше всичко да се загуби.

След последното стъпало поставих крак на пода и пуснах перилото на стълбището. Беше съвсем тъмно. Зад мен Венсан щракна ключа.

Отначало се появиха блещукащи неясни форми като шествие от минипризраци; после на няколко метра от лявата ми страна част от помещението светна; изобщо не разбирах откъде идваше светлината, тя сякаш се излъчваше от самото пространство: „ОСВЕТЛЕНИЕТО Е МЕТАФИЗИКА…“, тази фраза се завъртя в главата ми и изчезна. Доближих се до предметите. Един влак навлизаше в гарата на курортен град в Централна Европа. В далечината снежните върхове на планините бяха окъпани от слънце; искряха езера, зеленееха пасбища. Госпожиците бяха очарователни, носеха дълги рокли и воалетки. Господата ги поздравяваха усмихнати и повдигаха цилиндрите си. Всички изглеждаха щастливи. Проблесна фразата „НАЙ-ПРЕКРАСНИЯТ СВЯТ…“ и изчезна. Локомотивът кротко димеше като голямо послушно животно. Всичко изглеждаше хармонично, на мястото си. Осветлението леко отслабна. Витрините на казиното отразяваха залязващото слънце и всяко удоволствие носеше отпечатъка на германската порядъчност. После се стъмни и в пространството се появи крива линия, съставена от прозрачни пластмасови сърчица, пълни с течност, която се плискаше по стените им. Проследих линията на сърчицата и се появи нова сцена: този път ставаше дума за азиатска сватба, празнувана може би в Тайван или Корея, т.е. в една от тези страни, които отскоро са се замогнали. Бледорозови мерцедеси докарваха гостите пред неоготична катедрала; съпругът, облечен с бял смокинг, летеше във въздуха на около метър над земята, хванал годеницата за малкото пръстче. Коремести китайски Буди, окичени с разноцветни електрически крушки, трептяха от радост. Странната и провлечена музика се засилваше, докато младоженците се издигаха във въздуха, а после застанаха високо над присъстващите, бяха достигнали розетата на катедралата. Размениха непорочна, макар и продължителна, целувка под аплодисментите на гостите — виждах махането на мънички ръчички. В дъното служителите от кетъринга повдигаха капаците на димящи ястия, върху белия ориз зеленчуците оформяха малки цветни петна. Гърмяха фишеци, зазвуча призивният звук на тромпетите.

Отново настъпи мрак и поех по по-неясен път, напомнящ горска просека, край мен шумеше нещо златисто и зелено. На райската поляна си играеха кучета, търкаляха се на слънце. Малко по-късно кучетата вече бяха с господарите си и ги пазеха с поглед, изпълнен с любов. След това вече бяха мъртви, по поляната се издигаха малки надгробни плочи в памет на любовта, разходките под слънчевите лъчи и споделената радост. Нито едно куче не бе забравено: релефните им снимки бяха прикрепени към плочите, в чиито основи стопаните бяха сложили любимите им играчки. Бяха весели паметници, паметници без нито една сълза.

В далечината, сякаш окачени на трептящи завеси, се образуваха думи, написани със златни букви. Появи се думата „ЛЮБОВ“, думата „ДОБРОТА“, думата „НЕЖНОСТ“, думата „ВЯРНОСТ“, думата „ЩАСТИЕ“. Излезли от абсолютния мрак, те променяха цвета си от матовозлатисто до ослепителнозлатно; после една след друга изчезваха в тъмнината, но тъй като заблестяваха последователно, сякаш се раждаха една от друга. Продължих да вървя из приземния етаж, воден от осветлението, което се насочваше ту към един, ту към друг ъгъл на помещението. Имаше други сцени, други гледки и аз малко по малко загубих чувството си за време и се осъзнах едва когато се оказах горе, седнал на плетена градинска пейка, разположена в нещо като тераса или зимна градина. Над запустелите места се спущаше нощта; Венсан беше запалил голяма лампа с абажур. Явно бях развълнуван, защото, без да го моля, той ми подаде чаша коняк.

— Проблемът е — каза той, — че вече не мога да правя изложби, има много монтажи, всичко това почти не може да се транспортира. Дойде някакво лице от Делегацията за пластични изкуства; искали да купят къщата, може би ще заснемат видеоматериал и ще го продават.

Разбрах, че той говори за практичния и финансов аспект от чиста учтивост, за да даде възможност разговорът да поеме нормалния си ход. Очевидно е, че когато човек е изпаднал в неговото положение и се намира на емоционалната граница на оцеляването, материалните въпроси имат незначителна тежест. Не успях да му отговоря, поклатих глава, сипах си още една чаша коняк; в този момент неговото самообладание ми се стори ужасяващо. Той продължи:

— Има една прочута фраза, която разделя художниците на две категории: революционери и декоратори. Да приемем, че съм избрал лагера на декораторите. Всъщност нямах голям избор, светът реши вместо мен. Спомням си за първата си изложба в Ню Йорк в галерията „Саачи“, за акцията „FEED THE PEOPLE. ORGANIZE THEM“ — бяха превели заглавието. Бях доста развълнуван: за първи път от много години френски художник излагаше в известна нюйоркска галерия. По онова време бях революционер и бях убеден в революционната ценност на работата си. Онази зима в Ню Йорк беше много студена: всяка сутрин намираха по улиците умрели от студ скитници; бях сигурен, че хората ще променят поведението си, след като видят изложбата ми, че ще излязат на улицата и ще приложат на практика лозунга от телевизора. Разбира се, нищо такова не стана; хората идваха, клатеха глава, разменяха интелигентни думи и си отиваха.

Подозирам, че революционерите са хора, които могат да приемат бруталността на света и да й отговорят с още по-голяма бруталност. Но аз чисто и просто нямах този вид смелост. При все това бях амбициозен и всъщност възможно е декораторите да са по-амбициозни от революционерите. Преди Дюшан крайната цел на художника била да предложи едновременно лична и точна визия за света; дори само това вече е огромна амбиция. След Дюшан художникът вече не се задоволява само да предлага визия за света, той иска да създаде собствен свят; той става съперник на Бога. В моето мазе аз съм Бог. Изборът ми бе да създам малък, лесен свят, в който има само щастие. Прекрасно съзнавам регресивния характер на работата си; знам, че може да се сравни с поведението на онези юноши, които вместо да посрещнат проблемите на пубертета, потъват в колекциониране на марки, в хербария си или в какъвто и да е малък и лъскав свят с ярки цветове. Никой няма да се осмели да ми го каже право в очите, отзивите в „Арт прес“ и в повечето европейски медии са добри; но видях презрението в очите на момичето, изпратено от Делегацията за пластични изкуства. Тя беше кльощава, облечена с бели кожени дрехи, с мургав тен, много секси; веднага разбрах, че ме смята за недъгаво и много болно дете. Права е; аз съм недъгаво и много болно малко дете, което не се плаши от смъртта. Не мога да приема бруталността на света; просто не успявам.

Когато се върнах в „Лутеция“, много трудно заспах. Очевидно Венсан беше пропуснал някого в своите категории. Както и революционерът, хумористът приема бруталността на света и отговаря с още по-голяма бруталност. Но в резултат той не променя света, а само го прави по-приемлив, превръщайки насилието, съпътстващо всяко революционно действие, в смях — а в допълнение печели куп пари. С други думи, като всички шутове, откак свят светува, аз бях един вид колаборационист. Спестявах на света мъчителните и безполезни — след като причината за злото е биологична и не зависи от никаква обществена промяна — революции; установявах яснота, забранявах действието, изкоренявах надеждата; равносметката не беше еднозначна.

За няколко минути направих преглед на моята, най-вече кинематографична, кариера. Расизъм, педофилия, канибализъм, отцеубийство, мъчения и варварство — за десетина години бях изпробвал всички доходоносни ниши. Но беше все пак любопитно, помислих си аз, че в средите на киното смятат съюза между злото и смеха за нещо новаторско; вероятно хората в тази професия не четяха често Бодлер.

Оставаше порнографията, която се беше оказала костелив орех за всички. Досега тя като че ли не се поддаваше на никаква умозрителност. Нито виртуозните движения на камерата, нито изтънчеността на осветлението улесняваше нещата; напротив, те по-скоро пречеха. Експериментите в стил „Догма“ с DV камери и видеонаблюдение също нямаха голям успех — хората искаха ясни образи. Грозни, но ясни. Опитите за „качествена порнография“ не само станаха за посмешище, но и завършваха с пълен търговски провал. С една дума, старият лозунг на специалистите по маркетинг: „Ако хората предпочитат масовата продукция, това не значи, че няма да купуват луксозните ни стоки“, се беше оказал невалиден и този иначе изключително доходоносен сектор, продължаваше да се държи от съмнителни унгарски и дори литовски черноработници. Когато снимах „ОБЛИЖИ МИ ИВИЦАТА ГАЗА“, един следобед бях посетил, за да се информирам, един от последните действащи френски порнорежисьори, някой си Фердинан Кабарел. Не беше изгубен следобед — имам предвид в човешки план. Въпреки твърде югозападното си фамилно име, Фердинан Кабарел приличаше на бивш roadie[55] на AC/DC: белезникава кожа, мазни и мръсни коси, фланелка „Fuck your cunts“[56], пръстени с черепи. Веднага си помислих, че рядко съм срещал подобен тъпак. Той оцеляваше единствено благодарение на смешния ритъм на работа, който налагаше на екипите си — на ден успяваше да заснеме приблизително 40 използваеми минути и същевременно правеше промоционалните снимки за „Hot video“, като на всичко отгоре минаваше за интелигент в професионалните среди, твърдейки, че работи в спешни условия. Оставям настрана диалозите („Хм, възбуждам те, нали, кучко. — Хм, да, възбуждаш ме, мръснико“), няма да говоря за оскъдните сценични указания: („Дай сега един дубъл“ очевидно за всички означаваше, че ще чукат актрисата отпред и отзад), но бях изумен най-вече от невероятното презрение, с което той се отнасяше към актьорите си и особено към мъжете. Без следа от ирония, без никакъв подтекст Кабарел крещеше в мегафона на своя персонал неща като: „Ако не се дървите, копелета, няма да ви платя!“ или „Ако се изпразни, да върви на майната си“… Актрисата поне имаше кожено палто, с което прикриваше голотата си между две снимки; актьорите трябваше да си носят одеяла, ако искаха да се стоплят. В края на краищата зрителите мъже щяха да отидат на кино, за да гледат актрисата, тя щеше някой ден да се окаже на корицата на „Hot video“; с актьорите се отнасяха чисто и просто като с ходещи курове. На всичко отгоре разбрах (трудно, защото, както е известно, французите не обичат да говорят за заплатите си), че актрисата получава петстотин евро на снимачен ден, а мъжете — сто и петдесет. Но те дори не вършеха това за пари; колкото и да е невероятно, колкото и патетично да изглежда, те вършеха този занаят, за да шибат мадами. Спомням си по-специално една сцена в подземен паркинг: беше адски студ и докато наблюдавах как Фред и Бенжамен (единият беше лейтенант от Пожарната, а другият административен служител) лъскаха меланхолично бастуна, за да бъдат във форма за дубъла, си помислих, че мъжете понякога наистина са покорни добичета, щом като стане дума за путка.

Към края на нощта и на почти тоталното ми безсъние този не особено блестящ спомен ме накара да нахвърля сценарий, който временно нарекох „ЧУК-ЧУК ПО МАГИСТРАЛАТА“; той трябваше да ми позволи да съчетая умело комерсиалните предимства на порнографията и тези на ултранасилието. През цялата сутрин, тъпчейки се с броуни[57] на бара в „Лутеция“, написах въвеждащата сцена.

Огромна черна лимузина (може би „Пакард“ от 60-те години) напредва с умерена скорост по селски път, криволичещ сред ливади и туфи от яркожълти жълтуги (мислех да снимам в Испания, вероятно в областта Урдес, прекрасна през май). През цялото време колата глухо бучи (като бомбардировач, който се завръща в базата си).

В ливадата една двойка се люби сред природата (ливадата е обсипана с цветя, с висока трева, макове, синчец и жълти цветя, чието име не помнех, но отбелязах в полето: „Да се наблегне на жълтото“). Полата на момичето е запретната, фланелката — вдигната над гърдите, с една дума, изглежда точно като „готина кучка“. След като разкопчава панталона на мъжа, тя му прави минет. Тракторът, който продължава бавно да се върти в дъното на кадъра, внушава, че имаме работа с двойка селскостопански труженици. Малка свирка сред оранта, Пролетно тайнство и т.н. Един заден план бързо ни осведомява, че двете гълъбчета всъщност палуват в обектива на камера и че става дума за снимане на порнофилм — вероятно с доста добър бюджет, защото екипът е в целия си състав.

Лимузината спира над ливадата и от нея излизат двамата екзекутори, облечени с двуредни черни костюми. Безмилостно те разстрелват младата двойка и целия екип. Поколебах се и задрасках „разстрелват“ — по-добре би било да се намери някакво по-оригинално устройство, например хвъргачка на остри метални дискове, които ще се въртят във въздуха, режейки плътта и особено плътта на младите любовници. Нямаше да се циганим — трябваше ми прерязан член в гърлото на момичето и т.н., трябваше ми онова, което продуцентът на „ДИОГЕН ЦИНИКЪТ“ би нарекъл свежарски кадри. Отбелязах в полето: да се предвиди „мъдерезачка“.

В края на епизода един дебелак с много черна коса и лъщящо сипаничаво лице, също облечен с двуреден черен костюм, излиза от задната част на колата, придружен от мършав и зловещ старец а ла Уилям Бъроуз, чието тяло плува в голямо сиво пардесю. Той съзерцава касапницата (парчета червена плът из ливадата, жълти цветя, мъже в черно), въздъхва леко и се обръща, за да каже на спътника си: „A moral duty, Jhon“[58].

След разнообразни убийства, най-вече на младежи и дори на тийнейджъри, става ясно, че тези съмнителни типове са членове на Сдружението на католиците интегристи, може би свързано с Опус Деи: тази критична стрела към завръщането на моралния ред трябваше да спечели на моя страна лявата критика. Малко по-късно обаче става ясно, че самите убийци са филмирани от друг екип и че истинската цел на аферата е комерсиализацията не на порнофилмите, а на сцените на ултранасилие. Разказ в разказа, филм във филма. Проектът ми нямаше грешка.

В общи линии, както казах вечерта на агента си, напредвах, работех; той заяви, че бил щастлив, и ми призна, че вече се тревожел. Бях искрен, но до известна степен. Едва след два дни, взимайки самолета за Испания, разбрах, че никога няма да завърша сценария си — да не говорим за снимането му. В Париж съществува известен социален кипеж, който създава у човека илюзия, че има проекти; когато се върнах в Сан Хосе, знаех, че ще ме обхване пълна апатия. Колкото и да се правех на изискан и находчив, в момента се съсухрях като стара маймуна; чувствах се смален, нищожен до невъзможност; вече мърморех и мънках като старец. Бях на четирийсет и седем години, от трийсет години разсмивах себеподобните си; сега вече бях изчерпан, изтъркан, инертен. Любопитното пламъче, трептящо все още в погледа, с който наблюдавах света, скоро щеше да угасне напълно и щях да съм подобен на камъните плюс някакво неясно страдание. Кариерата ми не беше провал, поне от комерсиална гледна точка: ако достатъчно яростно насилвате света, в крайна сметка той ще изплюе мръсните си мангизи; но никога, никога няма да ви върне радостта.

Даниел 24, 11

Мари 23 е весела и обаятелна неожена, каквато вероятно е била и Мари 22 на нейната възраст. Въпреки че при нас стареенето не е толкова трагично както при хората от последния период, то не е лишено от известни страдания. Те са умерени, подобно на радостите ни; при това съществуват индивидуални различия. Така например Мари 22 на моменти сякаш беше странно близка до човешкия вид, както свидетелства следното послание с далеч не неочовешки тон, което в крайна сметка тя не ми изпрати (Мари 23 го намерила вчера, разглеждайки архивите й):

Отчаяна стара жена

с нос закривен

пресича площад „Свети Петър“

облечена в дъжд.

754, 138, 7655, 814. Плешиви човешки същества, стари, разумни, облечени в сиво, се разминават на разстояние няколко метра в инвалидните си колички. Те се движат в огромно сиво и празно пространство — няма небе, нито хоризонт, няма нищо; има само сивота. Всеки мърмори нещо на себе си с глава, прибрана в раменете, без да забелязва другите, без дори да обръща внимание на мястото, където се намира. При по-внимателно вглеждане се вижда, че те се придвижват по лек наклон; незначителни денивелации оформят система от пътеки на различно ниво, която направлява количките и трябва да попречи на всяка възможност да се срещнат.

Струва ми се, че създавайки този образ, Мари 22 е искала да изрази какво щяха да чувстват хората от древната раса, ако се бяха сблъскали с обективната реалност на нашето съществуване; не е така с диваците — макар че те се движат около резиденциите ни и бързо се научават да стоят далеч от тях, нищо не им дава възможност да си представят реалните технологически условия на живота ни.

Както свидетелства коментарът й, към края на дните си Мари 22 дори изпитва някакво състрадание към диваците. Това може би я сближава с Пол 24, с когото тя впрочем е поддържала продължителна кореспонденция; но докато Пол 24 възприема тона на Шопенхауер, когато говори за абсурдността на битието на диваците, изпълнено със страдание, и се надява, че ще бъдат благословени с бърза смърт, Мари 22 стига до идеята, че съдбата им е могла да бъде по-различна и че при известни обстоятелства те биха имали не толкова трагичен край. Хиляди пъти е доказвано, че физическата болка, съпътстваща живота на хората, им е единосъща, че е непосредствен резултат от неадекватната организация на нервната им система, така както неспособността им да установяват междуличностни отношения по неконфликтен начин е следствие от относителната недостатъчност на социалните им инстинкти по отношение на сложността на обществата, които техните интелектуални средства са им позволявали да създадат — нещо очебийно в рамките на едно неголямо племе, а какво остава за гигантските конгломерати, свързани с първите етапи на реалното изчезване на вида.

Интелектът дава възможност за господство над света; той може да се появи само вътре в определен социален вид и само посредством езика. Същата способност за общуване позволила появата на интелекта, впоследствие е попречила на неговото развитие — още от момента, когато били усъвършенствани технологиите за изкуствена комуникация. Изчезването на обществения живот е пътят, учи Върховната сестра. Въпреки това изчезването на всякакъв физически контакт между неохората е съдържало и все още съдържа нещо от аскезата; впрочем именно този термин използва Върховната сестра в посланията си, поне в интермедийната им формулировка. Дори сред съобщенията, които лично аз изпращах на Мари 22, някои са по-скоро афективни, отколкото когнитивни или пропозиционални. Без да изпитвам към нея нещо подобно на онова, което хората наричали желание, понякога за миг бях склонен да се поддам на чувството.

Нежната, гладка, зле кръвоснабдена кожа на хората изпитвала ужасна нужда от милувки. По-доброто кръвообращение в кръвоносните съдове на кожата, лекото намаляване на чувствителността на нервните фибри от тип L дали възможност на първите поколения неохора да облекчат страданията, предизвиквани от липсата на допир. И все пак аз трудно си представям, че мога да прекарам цял ден, без да прокарам ръка по козината на Фокс, без да усетя топлината на малкото му любещо тяло. Тази потребност не намалява с отслабването на силите ми, дори ми се струва, че става по-неудържима. Фокс го разбира, по-рядко иска да играе, сгушва се до мен, поставя глава на коленете ми; стоим по цели нощи в тази поза — няма по-приятен сън от съня до любимото същество. После отново съмва, слънцето се издига над резиденцията, напълвам паничката на Фокс, правя си кафе. Сега вече знам, че няма да довърша коментара си. Ще напусна без особено съжаление едно съществуване, което не ми носи истинска радост. По въпроса за смъртта сме достигнали до онова състояние на духа, което според текстовете на цейлонските монаси било целта на будистите от Малката Кола; когато изчезваме, животът ни е „като духната свещ“. Ние също можем да кажем, повтаряйки думите на Върховната сестра, че нашите поколения следват едно след друго „като страниците на разлиствана книга“.

Мари 23 ми изпраща няколко съобщения, на които не отговарям. Ще го направи Даниел 25, ако желае да продължи контакта. Слаб студ пълзи по крайниците ми; това е знак, че изживявам последните си часове. Фокс го чувства, слабо скимти, ближе пръстите на краката ми. Виждал съм Фокс да умира няколко пъти, преди да бъде заместен от себеподобния си; знам как се затварят очите, как сърцето спира, без да промени дълбокото животинско спокойствие на красивите му кафяви очи. Не мога да постигна тази мъдрост, тя не е по силите на нито един неочовек; мога само да я доближа, съзнателно да забавя ритъма на дишането си и на умствените ми проекции.

Слънцето продължава да се издига и достига зенита; студът обаче става все по-остър. Бледи спомени се появяват за миг и после изчезват. Знам, че моята аскеза не е била безполезна; знам, че ще съм част от същността на Бъдещите.

Умствените проекции също изчезват. Вероятно ми остават още няколко минути. Не чувствам нищо друго освен лека тъга.

Част втора

Коментар на Даниел 25

Даниел 1, 12

През първата част от живота си даваме сметка за щастието едва след като го загубим. После настъпва възрастта — втората възраст, — когато в момента на щастието вече знаем, че в края на краищата ще го загубим. След срещата ми с Красавицата разбрах, че съм навлязъл във втората възраст. Осъзнах също така, че още не съм в третата — тази на истинската старост, — когато предчувствието, че ще загубим щастието, не ни позволява дори да го изживеем.

Говорейки за Красавицата, ще кажа без преувеличение и всякакви метафори, че тя ме върна към живота. С нея изживях мигове на наситено щастие. Може би за първи път имах възможност да произнеса тази толкова проста фраза. Изживях мигове на наситено щастие. Когато бях вътре в нея или малко встрани; когато бях вътре в нея или малко преди, или малко след. На този етап времето все още съществуваше; имаше продължителни моменти, когато нищо не се случваше, а след това всичко се връщаше с едно „и после“. По-късно, няколко седмици след срещата ни, тези щастливи моменти се сляха, съединиха се в едно и целият ми живот край нея, пред очите й, се превърна в щастие.

Истинското име на Красавицата беше Естер. Никога не я нарекох Красавица, никога в нейно присъствие.

Беше странна история. Сърцераздирателна, толкова сърцераздирателна, Красавице моя… И безспорно най-странното е, че не бях истински изненадан от това. Несъмнено имах склонност да надценявам отчаянието си от отношенията си с хората (за малко да не напиша „от официалните си отношения с хората“, и донякъде е така). Значи нещо в мен знаеше и винаги е знаело, че в крайна сметка ще срещна любовта — говоря за споделената любов, единствената, която има смисъл, единствената, която може да ни отведе до друг вид възприятия, когато индивидуалността се руши, когато състоянието на света изглежда променено, а самата негова дълговечност — закономерна. Съвсем не бях наивен; знаех, че повечето хора се раждат и умират, без да са познали любовта. Малко след епидемията на „луда крава“ бяха установени нови норми за отбелязване на произхода на говеждото. На щандовете за месо в супермаркетите, в заведенията за бързо хранене се появиха етикети с надпис „Животното е родено и отгледано във Франция. Убито във Франция“. Прост живот, нали?

Ако говорим само за обстоятелства, началото на историята ни беше изключително банална. Когато се срещнахме, бях на четирийсет и седем, тя — на двайсет и две. Бях богат, тя — красива. Освен това беше актриса, а всички знаят, че кинорежисьорите спят с актрисите си; някои филми се появяват най-вече по тази причина. Но дали можех да се смятам за кинорежисьор? Като такъв бях направил само „ДВЕ МУХИ ПО-КЪСНО“ и се канех да се откажа от „ЧУК-ЧУК ПО МАГИСТРАЛАТА“, всъщност вече се бях отказал, след като се върнах от Париж. Когато таксито спря пред вилата ми в Сан Хосе, почувствах пределно ясно, че нямам сили и че няма да осъществя проекта си. Нещата обаче вече бяха поели по обичайния път и вкъщи ме очакваха десетина факса от европейски продуценти, които искаха допълнителни сведения. Моят идеен проект се свеждаше до фразата: „Да се свържат комерсиалните предимства на порнографията с тези на ултранасилието“. Това дори не било идея, а нещо като pitch[59], но било добре, беше ми казал агентът, днес много млади режисьори правели така, без да искам, съм бил модерен професионалист. Имаше и три DVD-та, изпратени от най-престижните испански артистични агенти; бях започнал да правя проучвания, посочвайки, че филмът „евентуално ще бъде със сексуално съдържание“.

Ето така започна най-голямата любовна история в живота ми — по един предвидим, изтъркан и дори вулгарен начин. Приготвях си в микровълновата печка ястие от „Arroz Tres Delicias“[60] и случайно поставих едното DVD в плеъра. Докато яденето се топлеше, успях да отхвърля първите три момичета. След две минути печката иззвъня, извадих яденето, добавих пюре от чушки „Suzi Weng“; в този момент на гигантския екран в дъното на салона започна рекламният клип на Естер.

Бързо разкарах първите две сцени, извлечени от някакъв глуповат ситком[61] и от несъмнено още по-посредствен криминален сериал; вниманието ми обаче беше привлечено от нещо, пръстът ми беше на дистанционното и след втората сцена веднага натиснах, за да мина на нормална скорост.

Тя стоеше гола, права в неопределено помещение, вероятно ателието на художника. В първия кадър беше напръскана с жълта боя — този, който пръскаше, не се виждаше. След това тя пак се появи, легнала в локва жълта боя. Художникът — виждаха се само ръцете му — изливаше върху нея кофа със синя боя, после я размазваше по корема и гърдите й; тя го гледаше доверчиво и явно се забавляваше. Той я направляваше, държейки я за ръката, тя се обърна по корем, той отново изля боя върху кръста й, размаза я по раменете и задника й, който помръдваше и следваше движенията на ръцете му. В лицето й, във всеки неин жест имаше поразителна невинност и чувствена прелест.

Познавах работите на Ив Клайн, след срещата ми с Венсан се бях информирал, знаех, че в този вид акции няма нищо оригинално, нито интересно от художествена гледна точка; но кой мисли за изкуство, когато щастието е възможно? Изгледах клипа десет пъти: вярно, възбуждах се, но мисля, че още от първите минути разбрах много неща. Разбрах, че ще обичам Естер, че ще я обичам страстно, без да се пазя и да се надявам на взаимност. Разбрах, че тази история ще бъде толкова силна, че може и да ме убие, че вероятно ще ме убие, щом Естер престане да ме обича, защото все пак всичко си има граници. Въпреки че всеки от нас притежава съпротивителни способности, той рано или късно умира от любов или от липса на любов, в крайна сметка любовта неизбежно е убийствена. Да, много неща бяха предопределени още от тази първа минута, процесът вече бе започнал. Все още можех да го спра, можех да не се срещна с Естер, да унищожа диска, да замина на далечно пътешествие, но на практика още на другия ден се обадих на агента й. Естествено, той бе очарован, да, възможно е, мисля, че в момента тя не е заета, знаете по-добре от мен, че конюнктурата в момента не е проста, ние никога не сме работили заедно, нали така, за мен ще бъде истинско удоволствие — филмът „ДВЕ МУХИ ПО-КЪСНО“ определено беше известен навсякъде, освен във Франция. Той говореше съвсем правилен английски и, общо взето, Испания се модернизираше с изненадваща скорост.

Първата ни среща беше в бара на улица „Обиспо де Леон“; доста голям и доста типичен бар с тъмна дървена ламперия, който предлагаше „tapas“[62] — бях доволен, че не беше избрала заведение от веригата „Планета Холивуд“. Закъснях с десет минути и от момента, когато тя ме погледна, вече не можеше да става дума за свободна воля, вече бяхме в сферата на зависимостта. Седнах на пейката срещу нея донякъде със същото усещане, което изпитах преди години, когато ме подложиха на пълна упойка: чувството за леко, доброволно излизане от живота, интуицията, че в крайна сметка смъртта е нещо много просто. Тя носеше тесни дънки с ниска талия и прилепнала розова блузка с голямо деколте. Когато стана да поръча, забелязах розовата прашка, която се подаваше от дънките, и се възбудих. Когато се върна, много трудно откъснах погледа си от пъпа й. Тя разбра, усмихна се и седна до мен на скамейката. Със светлорусите си коси и много бяла кожа тя никак не приличаше на испанка — по-скоро на рускиня. Имаше хубави, внимателни кафяви очи; не си спомням много добре първите си думи, но мисля, че веднага й съобщих, че съм се отказал от проекта за филм. Тя изглеждаше по-скоро изненадана, отколкото разочарована. Попита ме защо.

Всъщност не знаех защо и ми се струва, че се впуснах в много дълго обяснение, което започваше от времето, когато съм бил на нейните години — агентът й ми беше казал, че е на двайсет и две. Обясних й, че съм водил по-скоро тъжен и самотен живот, прекаран в непосилен труд, прекъсван от периоди на депресия. Говорех с лекота, на английски, от време на време тя ме молеше да повторя някоя фраза. В заключение заявих, че ще се откажа не само от този филм, но почти от всичко, че не чувствам у себе си никаква амбиция, никаква страст да побеждавам, нищо от този род, че този път наистина съм уморен.

Тя ме погледна стъписана, като че ли думата й се струваше зле избрана. Не, тя е съвсем точна, може би нямам предвид физическа умора, при мен тя е по-скоро на нервна почва, но има ли разлика? „Вече не вярвам…“ — казах аз накрая.

— Maybe it’s better[63]… — каза тя и постави ръка на члена ми. Като завря глава на рамото ми, тя леко го стисна с пръсти.

В хотелската стая Естер ми разказа повече за живота си. Да, можело да се каже, че е актриса, играла в ситкоми, в криминални сериали, където обикновено била изнасилвана и удушавана от различен брой психопати — участвала и в няколко рекламни клипа. Дори играла главната роля в пълнометражен испански филм, който още не бил излязъл, пък и бил тъп; според нея испанското кино било обречено.

Може да замине за чужбина, казах аз, във Франция още правят филми. Да, но тя не знаела дали е добра актриса, нито дали изобщо желае да става актриса. В Испания успявала да работи от време на време, благодарение на нетипичната си външност; съзнавала този шанс и неговата относителност. Всъщност приемала актьорския занаят като временна работа, по-добре платена от сервиране на пици или раздаване на флаери в дискотека, но по-трудна за намиране. Иначе учела пиано и философия. И искала най-вече да си поживее.

Горе-долу това е учела и всяка благородна девица през XIX век, казах си машинално, докато разкопчавах дънките й. Винаги съм се затруднявал с дънките и големите им метални копчета. Наложи се тя да ми помогне. В замяна на това, когато се оказах в нея, веднага се почувствах добре, май бях забравил колко е хубаво. Или може би никога не е било толкова хубаво, може би никога не съм изпитвал такова удоволствие. На четирийсет и седем години — странно нещо е животът.

Естер живееше сама със сестра си, сестра й била на четирийсет и две години й по-скоро замествала майка й; истинската й майка била почти луда. Не познавала баща си, не знаела името му, никога не го била виждала дори на снимка, нищо.

Кожата й беше много нежна.

Даниел 25, 1

В момента, когато защитната бариера се затваряше, слънцето се показа между два облака и окъпа резиденцията с ослепителна светлина. Външните стени бяха измазани с боя, съдържаща минимално количество радий с намалена радиоактивност, което ефикасно предпазваше от магнитните бури, но увеличаваше коефициента на отражение на сградата; носенето на защитни очила в първите дни беше желателно.

Фокс дотича при мен, въртейки унило опашка. Кучетата рядко надживяват неохората, с които са прекарали живота си. Разбира се, те веднага разпознават генетичната идентичност на приемника, чиято телесна миризма е същата, но в повечето случаи това не е достатъчно, те престават да си играят и да се хранят и умират много бързо, приблизително за две седмици. Знаех също, че началото на реалното ми съществуване ще бъде белязано от траур; знаех също така, че то ще протече в местност, където гъстотата на диваците е много висока и предпазните мерки трябва да бъдат прилагани строго; освен това бях подготвен за основните елементи на един стандартен живот.

Това, което обаче не знаех, но открих едва когато влязох в кабинета на моя предшественик, е, че Даниел 24 беше водил някои бележки, без да ги прибави към IP адреса на коментара си — нещо съвсем необичайно. Повечето свидетелстваха за безнадеждна горчивина — например следната, надраскана на лист, откъснат от бележник със спирала:

Насекомите се удрят между стените,

затворени в отегчителния си полет,

който означава само едно:

повтаря се най-лошото.

Другите бележки изглеждаха изпълнени с умора, със странно човешко чувство за празнота:

Вече от месеци не пиша нищо и нищо не си струва да бъде написано.

И в двата случая той не бе използвал код. Без да съм непосредствено подготвен за такава възможност, не бях много изненадан: знаех, че потеклото на Даниеловци беше — още от родоначалника им — предразположено към известно съмнение и самоподценяване. И все пак бях потресен, когато прочетох последната бележка, която той бе оставил на нощното си шкафче, и ако се съди по състоянието на хартията, вероятно беше съвсем скорошна.

Край басейна на третокласен хотел

чета Библията с болка в сърцето.

За мен си опасен пророк, Даниел!

Драматичен е цветът на небето.

Хумористичната лекота, самоиронията — както и директният намек за някои явления от човешкия живот, в този случай бяха така ярки, че подобна бележка безспорно можеше да бъде написана по-скоро от Даниел 1, нашия далечен прародител, отколкото от неочовешкия му приемник. Имаше само един извод: потапяйки се в смешната и трагична биография на Даниел 1, моят предшественик беше повлиян от някои качества на личността му; в известен смисъл именно такава е била целта на Основоположниците, но противно на наставленията на Върховната сестра, той не бе успял да запази нужната критична дистанция. Имаше такава опасност, бяха я отчели, чувствах се готов да я преодолея; най-вече знаех, че няма друг изход. Ако искаме да подготвим идването на Бъдещите, то предварително трябва да проучим слабостите, неврозите, съмненията на човечеството; те трябва да станат наши, за да можем да ги преодолеем. Строгото копиране на генетичния код, размишлението над животописа на предшественика, написването на коментар — това са трите стълба на нашата вяра, неизменни от времето на Основоположниците. Преди да си приготвя лека закуска, скръстих ръце за кратка молитва към Върховната сестра и отново се почувствах прозорлив, уравновесен и деен.

Преди да заспя, прегледах коментара на Мари 22; знаех, че скоро ще вляза в контакт с Мари 23. Фокс легна до краката ми и въздъхна тихо. Щеше да умре до мен и го знаеше; вече беше старо куче; заспа почти веднага.

Даниел 1, 13

Това беше друг свят, отделен от обикновения с няколко сантиметра плат — необходима социална защита, тъй като 90% от мъжете, срещнали Естер, по един или друг повод, щяха незабавно да пожелаят да я чукат. Свалих дънките й, поиграх си малко с розовата й прашка, като установих, че катерицата й веднага се навлажни; беше пет часът следобед. Да, това беше друг свят и престоях в него до единайсет часа на следващата сутрин — краен срок за закуска, а чувствах сериозна потребност от храна. Вероятно съм спал от време на време. Колкото до всичко останало — тези няколко часа оправдаваха живота ми. Не преувеличавах и знаех, че не преувеличавам: бяхме влезли в абсолютната простота на нещата. Разбира се, сексът, или по-точно желанието, беше тема, която многократно бях използвал в скечовете си. Като всеки друг и вероятно повече от мнозина други съзнавах, че повечето неща на този свят се въртят около секса, или по-точно около желанието. Като застаряващ комик може би се бях поддал на своеобразно скептично съмнение: подобно на толкова много неща и почти всичко на този свят, сексът може би беше надценяван; вероятно ставаше дума просто за банална хитрост, целяща засилване на съперничеството между хората и по-енергично функциониране на обществото. В секса може би нямаше нищо повече, отколкото в един обяд в „Тайьован“ или в една „Бентли Континентал“: нямаше никаква причина за толкова вълнения.

Онази нощ ми доказа, че греша, и ме върна към по-елементарен възглед за нещата. На другия ден, завърнал се в Сан Хосе, слязох до Плая де Монсул. Наблюдавайки морето и залеза на слънцето, написах стихотворение. Сам по себе си този факт вече беше любопитен — не само че никога не бях писал стихове, но и практически не ги четях, с изключение на Бодлер. Доста редовно купувах едно тримесечно литературно списание с езотерична ориентация — без да се занимавам с литература, се чувствах близък до нея; все пак сам пишех скечовете си, и дори ако целта ми беше само приблизителна пародия на устната реч, съзнавах колко трудно е да нареждаш думи, да ги организираш във фрази, без цялото да се срине от липса на логика или да навява скука. Та в това списание преди две години прочетох дълга статия за изчезването на поезията, което според автора било неизбежно. Според него поезията като неконтекстуален език, възникнал преди разграничаването между обекта и неговите свойства, окончателно била напуснала света на хората. Тя се разполагала в някаква примитивна област, която вече не ни била достъпна, защото предшествала реалното изграждане на обекта и на езика. Неспособна да пренася друга информация освен простите телесни и емоционални усещания, вътрешно свързана с магичното състояние на човешкия ум, поезията се оказала безвъзвратно остаряла след появата на надеждни процедури за обективно установяване на фактите. Навремето всичко това ми се стори убедително, но онази сутрин не се бях измил, все още бях изпълнен с аромата на Естер, с вкуса й (между нас никога не стана дума за презерватив, тази тема изобщо не бе повдигната и мисля, че Естер дори не помисли за това — аз също и това бе още по-странно, защото първите ми сексуални опити бяха протекли по времето на СПИН-а, и то когато той означаваше неминуема смърт, все пак това би трябвало да ми повлияе). Е, безспорно СПИН-ът спадаше към контекстуалното, вероятно това бе обяснението, във всеки случай онази сутрин написах първото си стихотворение, докато все още се къпех в аромата на Естер. Ето го:

Всъщност знаел съм винаги,

че при тебе ще спра

и че туй ще е миг,

преди от любов да умра.

Просто вярвах докрая.

Нито страх, ни съмнения…

Преди твойта поява

знаех, че ще си с мене.

Ти си аз, аз съм ти —

за какво се тревожа?

Нямам вече мечти —

галя твоята кожа.

Нежна, гладка, естествена

и за мен неизбежна —

нямаш нищо божествено

ти, животно от нежност!

След онази нощ слънцето пак се появи над Мадрид. Извиках такси и почаках няколко минути във фоайето на хотела заедно с Естер, която отговаряше на многобройните съобщения, оставени на мобилния й телефон. През нощта също бе телефонирала на няколко пъти, явно имаше много богат социален живот. Повечето разговори завършваха с думата „un besito“ или понякога с „un beso“[64]. Не говорех толкова добре испански и не разбирах нюанса, ако изобщо имаше такъв, но в момента, когато таксито спря пред хотела, си дадох сметка, че тя не се целува често. Беше много странно, защото обичаше да я обладават по всякакъв начин, подаваше много грациозно дупето си (беше малко, високо като на момче), духаше, без да й мигне окото, и дори с въодушевление, но всеки път, когато устните ми се бяха доближавали до нейните, тя смутено отвръщаше глава.

Сложих сака си в багажника; тя протегна бузата си, целунахме се набързо и аз се качих в колата. Когато изминахме няколко метра по авенюто, се обърнах, за да й махна с ръка, но тя вече говореше по телефона и не забеляза поздрава ми.

Щом пристигнах на летището в Алмерия. Разбрах какво ще представлява животът ми през следващите седмици. Вече от години систематично оставях мобилния си изключен; беше въпрос на статут, бях европейска звезда; ако искаха да ме намерят, трябваше да оставят съобщение и да чакат аз да им се обадя. Понякога ми беше трудно, но се бях придържал към това правило и с времето бях спечелил: продуцентите оставяха съобщения; известните актьори, директорите на вестници оставяха съобщения; бях на върха на пирамидата и имах намерение да остана там поне още няколко години, докато не напусна официално сцената. Сега първото нещо, което направих, след като слязох от самолета, беше да включа телефона; бях изненадан и почти уплашен от силата на разочарованието, след като разбрах, че нямам съобщение от Естер.

Когато наистина си влюбен, единственият шанс да оцелееш, е да го скриеш от любимата жена, да се преструваш постоянно, че ти е все едно. Колко тъжна е тази проста констатация! Какво обвинение срещу човека! Но никога не би ми минало през ума да оспорвам този закон, нито да не го прилагам; любовта ни прави слаби и по-слабият от двамата е потискан, измъчван и в крайна сметка убит от другия, който от своя страна потиска, измъчва и убива дори без да изпитва удоволствие, с пълно безразличие; ето какво хората обикновено наричат любов. През първите дни изпитах известни колебания по отношение на телефона. Разхождах се из стаите, пушех цигара след цигара, от време на време отивах на брега на морето, връщах се и си давах сметка, че не съм видял никакво море и не мога да потвърдя, че то съществува — при тези разходки си налагах да се разделя от телефона, да го оставя на нощното си шкафче и обикновено се насилвах да изчакам два часа, преди да го включа наново и да установя за пореден път, че тя не ми е оставила съобщение. Сутринта на третия ден реших да държа телефона си постоянно включен и да се опитам да забравя, че чакам да позвъни; през нощта, след като изпих петото хапче мепронизин, разбрах, че това няма да помогне, и започнах да се примирявам с факта, че Естер е по-силна и вече нямам никаква власт над живота си.

Вечерта на петия ден й се обадих. Тя изобщо не бе изненадана, не усетила колко бързо минава времето. Веднага прие да ми дойде на гости в Сан Хосе; познавала Алмерия, защото няколко пъти прекарвала ваканцията си там, когато била малка; но от няколко години ходела в Ибиса или във Форментера. Можела да прекара един уикенд с мен, не следващия, а по-следващия, след две седмици; дишах дълбоко, за да не покажа разочарованието си. „Un besito“… — каза тя точно преди да затвори. Ето: бях се изкачил с едно стъпало по-нагоре.

Даниел 25, 2

Две седмици след пристигането ми Фокс умря малко след залез-слънце. Лежах на леглото, когато той се приближи, с мъка се опита да се качи, въртейки нервно опашка. От първия ден не бе докоснал храната си; много беше отслабнал. Помогнах му да се настани; няколко секунди ме гледаше със странна смесица от изтощение и извинение; после, успокоен, положи глава на гърдите ми. Дишането му стана по-бавно и той затвори очи. След две минути издъхна. Погребах го в двора на резиденцията в западния край на мястото, оградено от защитната бариера, близо до неговите предшественици. През нощта от Централния град ми доставиха идентично кученце; те знаеха кодовете и функционирането на бариерата и аз не станах да ги посрещна. Малък червеникаво-бял помияр се затича към мен, въртейки опашка; махнах му. Той скочи на кревата и легна до мен.

При серийните същества любовта лесно се класифицира, но рядко се среща. Чрез кучетата ние отдаваме почит на любовта и на възможността за съществуването й. Какво е кучето освен устройство за любов? Представят му някакво човешко същество и му възлагат задачата да го обича и колкото и грозно, извратено, недъгаво или глупаво да е то, кучето го обича. Тази му черта била толкова изненадваща и изумителна за хората от древната раса, че повечето — всички свидетелства го доказват — също обиквали кучето си. Следователно кучето било устройство за любов с увличащ ефект, но той се отнасял само за кучетата и не се разпростирал върху останалите хора.

Няма по-често разработвана тема от любовта както в животописите на хората, така и в литературния корпус, който са ни оставили; разглежда се както хомосексуалната, така и хетеросексуалната любов, без до ден-днешен да се открие съществена разлика между тях; няма по-изследвана и по-оспорвана тема, най-вече през финалния период на човешката история, когато циклофреничните колебания относно вярата в любовта станали постоянни и шеметни. С една дума, никога никаква друга тема не е занимавала толкова много хората; дори парите, дори насладата от битките и славата, споменавани в човешките животописи, не могат да се сравнят с нея по драматичната си сила. Изглежда, че за хората от последния период любовта е била апогеят и невъзможното, съжалението и благодатта, фокусът, където се съсредоточавали всяко страдание и всяка радост. Животописът на Даниел 1, задъхан, болезнен, често невъздържано сантиментален и откровено циничен, противоречив от всякаква гледна точка, е характерен в това отношение.

Даниел 1, 14

За малко не наех друга кола, за да посрещна Естер на летището в Алмерия; боях се да не й направя лошо впечатление с моя „Мерцедес 600 SL“, както и с басейна, джакузито, и изобщо с показния лукс, характерен за начина ми на живот. Заблуждавах се — Естер беше реалистка; знаеше, че съм имал успех, и логично очакваше да живея нашироко; тя познаваше всякакви хора, някои много богати, други много бедни, и приемаше нещата такива, каквито са; приемаше тази несправедливост, както и останалите, съвсем просто. Моето поколение все още не се беше отърсило от разнообразните дебати за най-справедливия икономически строй, завършващи неизменно със съгласие за предимството на пазарната икономика — и подкрепяни от безспорния аргумент, че народите, на които се бяха опитали да наложат друг вид организация, при първа възможност я бяха отхвърлили незабавно и дори с известна показност. При поколението на Естер самите дебати бяха изчезнали; за нея капитализмът беше естествена среда, в която тя се движеше с лекотата, която беше характерна за нея във всичките й житейски постъпки; една манифестация срещу плановете за предстоящи уволнения би й се сторила толкова абсурдна, колкото и демонстрация срещу застудяването на времето или срещу нашествията от скакалци в Северна Африка. Беше й чужда всяка мисъл за колективна борба, струваше й се очевидно, че за парите, както и за всички основни житейски въпроси, всеки трябва да се бори и оправя сам, без да разчита на никого. За да свикне с това, тя се придържаше към по-голяма финансова независимост и въпреки че сестра й беше по-скоро богата, тя още от петнайсетгодишна възраст държеше да печели сама джобните си пари, да си купува сама дрехи и дискове, дори и ако трябваше да върши досадни неща, като да раздава рекламни диплянки или да разнася пици. Тя не стигна дотам, че да плати своята част от сметката в ресторанта, нито нещо подобно; но още от началото почувствах, че твърде скъп подарък щеше да я смути като лека заплаха за независимостта й.

Беше облечена с плисирана синьо-зелена минипола и тениска „Betty Boop“. На паркинга на летището се опитах да я прегърна; тя се смути и бързо се отдръпна. Докато слагаше куфара си в багажника, вятърът повдигна полата й и ми се стори, че не носи бельо. След като седнах зад волана, я попитах така ли е. Тя кимна с глава, усмихвайки се, вдигна полата си до кръста, леко разтвори бедра: космите на котето й образуваха малък, добре оформен рус триъгълник.

Точно когато потеглих, тя дръпна надолу полата си; вече знаех, че няма гащи, ефектът беше получен, стигаше толкова. Когато пристигнахме във вилата, докато вадех куфара й от багажника, тя тръгна пред мен по стълбите до входа; от гледката на малкото й дупе главата ми се замая и едва не се изпразних в панталона си. Настигнах я, прегърнах я и я притиснах до себе си. „Open the door“[65] — каза тя, разсеяно търкайки дупе в члена ми. Подчиних се, но щом влязохме, пак се лепнах за нея; тя коленичи на малкото килимче и постави ръце на пода. Разкопчах се и влязох в нея, но за жалост пътуването в колата така ме бе възбудило, че почти веднага се изпразних; тя изглеждаше разочарована, но не много. Пожела да се преоблече и изкъпе.

Макар прочутата формула на Стендал, толкова ценена от Ницше, според която красотата е обещание за щастие, да е напълно погрешна, то тя прекрасно може да бъде приложена към еротизма. Естер беше прелестна, но Изабел също, дори на младини тя вероятно е била по-красива. Но Естер беше по-еротична, тя беше невероятно, потресаващо еротична, осъзнах го за пореден път, когато се върна от банята: след като нахлузи широк пуловер, тя леко дръпна деколтето му, за да разкрие презрамките на сутиена си, после намести прашката си, за да се покаже над дънките; вършеше всички тези дребни жестове автоматично, без да мисли, с неудържима естественост и чистосърдечност.

На другия ден сутринта потръпнах от радост при мисълта, че ще слезем на плажа заедно. На Плая де Монсул, както на всички недостъпни, неохраняеми и почти пусти плажове от естествения парк на Кабо де Гата, нудизмът негласно се приема. Разбира се, голотата не е еротична, е, поне така казват, лично аз винаги съм смятал голотата по-скоро за еротична — очевидно, когато тялото е красиво — да приемем, че тя не е най-еротичното нещо; водел съм досадни спорове на тази тема с журналистите по времето, когато показвах нацисти-нудисти в скечовете си. Във всеки случай бях сигурен, че Естер ще измисли нещо; чаках само пет минути и тя се появи, с бели минишорти — двете горни копчета не бяха закопчани и показваха част от космите на котето й, върху гърдите си беше вързала златист шал, но така, че да се забелязва основата им. Морето беше много спокойно. Щом се настани, тя се съблече напълно, разтвори крака, излагайки котето си на слънчевите лъчи. Сипах плажно масло върху корема й и започнах да я галя. Много ме бива за това, тоест знам как да милвам вътрешната част на бедрата, корема, това е една от малките ми дарби. В разгара на мазането и точно когато с радост забелязах, че Естер започва да се възбужда, чух на няколко метра зад мен весел и силен глас да казва: „Добър ден“. Обърнах се — Фадиах се приближаваше към нас. Тя също беше гола и носеше през рамо бяла платнена плажна чанта, украсена с многоцветна звезда с извити лъчи — отличителният знак на елоимитите; наистина, тялото й беше великолепно. Станах, представих ги една на друга и започнахме оживен разговор на английски. Малкото бяло дупе на Естер беше много привлекателно, но и кръглия и вирнат задник на Фадиах си го биваше; във всеки случай аз се дървех все повече и повече, но за момента те се преструваха, че нищо не забелязват — в порнофилмите винаги има сцена с най-малко две жени, бях сигурен, че Естер не би имала нищо против, а нещо ми подсказваше, че и Фадиах също би се съгласила. Навеждайки се, за да завърже сандала си, Естер докосна хуя ми уж случайно, но бях сигурен, че го направи нарочно; пристъпих към нея, членът ми стърчеше пред лицето й. Дойде Патрик и това ме успокои отчасти; той също беше гол, беше добре сложен, но пълен, забелязах, че вече има корем, с една дума, беше приятно млекопитаещо, средно на ръст; по принцип нямах нищо против една четворка, но за момента щенията ми се поохладиха.

Четиримата продължихме да разговаряме голи на няколко метра от морето. Нито той, нито тя бяха изненадани, че Естер беше заместила Изабел. Елоимитите рядко формират стабилни двойки, живеят заедно две-три години, понякога и повече, но пророкът им енергично ги насърчава да пазят автономията и независимостта си, особено финансовата: никой не трябва да търпи продължителната загуба на индивидуалната свобода, в брака или в обикновеното съжителство любовта трябва да остане отворена и непрекъснато да бъде обновявана — такива са принципите, проповядвани от пророка. Въпреки че се възползваше от високите доходи на Патрик и начина на живот, които те й осигуряваха, Фадиах едва ли имаше обща собственост с него и несъмнено всеки си имаше своя банкова сметка. Попитах Патрик как са родителите му и той ми съобщи тъжна новина: майка му беше умряла. Било много неочаквано, много внезапно: била заразена с вътреболнична инфекция в една болница в Лиеж, където постъпила за банална операция на таза; починала за няколко часа. По същото време той бил в командировка в Корея и не успял да я види на смъртното ложе; когато се върнал, тя вече била в моргата — била завещала тялото си на науката. Баща му Робер много зле изживявал шока, всъщност бил решил да напусне Испания и да отиде в старчески дом в Белгия; оставял му къщата.

Вечеряхме заедно в един рибен ресторант в Сан Хосе. Робер Белгиеца клатеше глава и почти не участваше в разговора ни; беше наблъскан с успокоителни. Патрик ми напомни, че зимният стаж ще се проведе след няколко месеца в Ланзароте и че те разчитат на присъствието ми, пророкът отново му говорил по този въпрос миналата седмица, направил съм много добро впечатление и този път щяло да бъде наистина грандиозно, щели да дойдат привърженици от цял свят. Естествено, Естер също била добре дошла. Тя никога не беше чувала за сектата и затова изслуша с интерес същността на доктрината й. Патрик, вероятно разгорещен от виното („Тесоро де Буляс“, много силно вино от областта Мурсия), особено наблегна на сексуалните аспекти. Любовта, която проповядвал и препоръчвал пророкът, била истинска, не собственическа — ако наистина обичаш една жена, нима не трябва да се радваш, че тя изпитва удоволствие с други мъже? Тя също съвсем искрено ще се зарадва, че ти се задоволяваш с други жени. Познавах този вид тъпотии, бях водил мъчителни разговори с журналистите по времето, когато вкарвах анорексични секслюбителки в скечовете си. Робер Белгиеца одобрително и отчаяно клатеше глава; той, който вероятно никога не беше докосвал друга жена освен собствената си, понастоящем покойница. Той несъмнено щеше много бързо да умре в старческия си дом в Брабант, анонимно тънещ в пикнята си, дано успееше да се спаси от издевателствата на санитарите. Фадиах също изглеждаше съвсем съгласна, топеше скаридите си в майонеза и лакомо облизваше устни. Изобщо не знаех какво мисли за всичко това Естер, предполагам, че теоретичните дискусии по тези въпроси й се струваха абсолютно старомодни и, честно казано, и аз бях на същото мнение — макар и по други причини, свързани с отвращението ми към теоретичните дискусии изобщо. Все по-трудно ми беше да участвам или дори да се преструвам, че ме интересуват. Вероятно можех да възразя, че несобственическата любов е възможна само ако живееш в наситена с наслада атмосфера и не изпитваш никакъв страх и особено страх от самотата или смъртта. Преди няколко години със сигурност щях да се аргументирам, но сега нямах сили и във всеки случай нямаше значение, Патрик беше на градус, опияняваше се от словото си, рибата беше прясна и ние прекарвахме така наречената приятна вечер. Обещах, че ще дойда в Ланзароте. С великодушен жест Патрик ме увери, че ще се ползвам от необикновено ВИП отношение; Естер не знаеше дали ще дойде, по това време може би щяла да има изпити. На раздяла дълго стисках ръката на Робер, който промърмори нещо неясно; той леко трепереше, въпреки че беше топло. Мъчно ми беше за този стар материалист с изпито от мъка лице; косите му изведнъж бяха побелели. Оставаха му още няколко месеца, може би седмици. Кой щеше да съжалява за него? Малко хора, може би Хари, който щеше да се лиши от забавни, банални, не особено разгорещени спорове. В този момент осъзнах, че вероятно Хари би понесъл по-леко смъртта на жена си; той можеше да си представи Хилдегард свиреща на арфа сред ангелите Господни или — в по-духовен вариант — сгушена в някой ъгъл на точката Омега, нещо от този род; за Робер Белгиеца ситуацията нямаше изход.

„What are you thinking?“[66] — попита Естер, когато прекрачихме прага на къщата. „Sad things“[67] — отговорих умислено. Тя поклати глава, погледна ме сериозно и разбра, че наистина съм тъжен. „Don’t worry“[68] — каза; после коленичи, за да ми направи свирка. Техниката й бе много добра, навярно я беше научила от порнофилмите — веднага ставаше ясно, защото с един характерен жест, който бързо се усвоява от филмите, тя отмяташе косите си назад, за да даде възможност ако не на камерата, то поне на партньора си да се любува на умението й. Минетът винаги е бил централна фигура в порнофилмите, единствената, която може да бъде от полза за младите момичета; единствената, в която все още има нещо от истинската емоция на акта, защото само там в едър план се показва женското лице, изразяващо тази радостна гордост, този детински възторг, който жената изпитва, когато задоволява някого. Всъщност по-късно Естер сподели, че не се съгласила на този вид ласка при първото си полово сношение и се решила да го прави едва след като изгледала доста филми. Сега го вършеше забележително добре, наслаждаваше се на майсторството си и впоследствие никога не се поколебах, дори когато ми изглеждаше твърде уморена или неразположена, за да се чука, да я помоля да ми направи свирка. Веднага след еякулацията тя леко се отдръпваше, за да поеме спермата върху лицето си, но веднага пак се залавяше за работа, за да оближе старателно и последната капка. Като всички много хубави млади момичета, тя често беше неразположена, беше придирчива по отношение на храната и отначало гълтала сдържано; опитът обаче й подсказал по недвусмислен начин, че трябва да се възползва, че за мъжете гълтането на спермата им не е нещо безразлично, нито е въпрос на избор, а представлява незаменимо лично доказателство; сега тя го вършеше радостно и аз изпитвах огромно щастие да се празня в малката й уста.

Даниел 25, 3

След неколкоседмични размишления влязох в контакт с Мари 23, като просто й оставих моя адрес. Тя ми отговори със следното съобщение:

Днес много ясно зърнах Бога

в отсъствието му, където

стои си сам в небитието,

и се възползвах както мога.

45464, 11126, 52319, 121054. На посочения адрес се виждаше сива, мека, копринена повърхност, която леко трептеше като кадифена завеса, подухвана от вятъра в ритъма на далечни акорди на медни инструменти. Композицията вдъхваше едновременно спокойствие и лека еуфория и за известно време потънах в съзерцание. Преди да успея да й отговоря, тя ми изпрати второ съобщение:

Излезем ли от Празното мълчание,

ще плаваме на Девата във чистото сияние.

72288, 2726376. Сред развалини, където стърчаха скелетите на високи и сиви блокове със зеещи прозорци, гигантски булдозер избутваше кални маси. Увеличих леко огромната жълта машина със закръглени форми, наподобяваща играчка с дистанционно управление — изглежда, в кабината нямаше шофьор. Сред черната кал лежаха човешки скелети, разпръснати от отвала на булдозера; като увеличих още малко образа, забелязах бедрени кости, черепи.

„Това виждам от прозореца си“ — ми написа Мари 23, без да ме предупреди и да кодира посланието си. Бях изненадан; значи беше от малкото неохора, които живееха в старите градски квартали. Разбрах също така, че Мари 22 никога не беше говорила на тази тема с предшественика ми; поне в коментара й не се споменаваше нищо такова. „Да, живея в развалините на Ню Йорк — отговори ми Мари 23. — Точно в центъра на онова, което хората са наричали Манхатън…“ — допълни тя след малко.

Очевидно този факт няма голямо значение, защото не можеше й дума да става неохората да напускат резиденциите си; лично аз обаче съм доволен, че живея в естествена обстановка, казах й аз. Ню Йорк не бил толкова неприятен, отговори ми тя; от началото на Голямата Суша духал много силен вятър, небето постоянно се променяло, тя живеела на много висок етаж и дълго наблюдавала движението на облаците. Някои химични заводи, разположени, ако се съди по разстоянието, в Ню Джърси, продължавали да функционират; при залез-слънце замърсяването придавало на небето странни розово-зелени оттенъци; а много далеч на изток още съществувал океанът, освен ако не ставало дума за оптическа измама, но когато времето било много хубаво, понякога се виждало леко блестене.

Попитах я дали е успяла да прочете докрай животописа на Мари 1. „Да, да… — отговори ми тя веднага. Бил много кратък, почти три страници. — Изглежда, е имала дарба да пише стегнато…“

Това също беше необичайно, но възможно. Обратно, Ребека 1 беше прочута с животописа си от повече от две хиляди страници, обхващащи период от три часа. За това също няма никакво разпореждане.

Даниел 1, 15

Сексуалният живот на мъжа се дели на две фази: първата, когато еякулира твърде рано, втората, когато не му става. През първите седмици от връзката ми с Естер забелязах, че съм се върнал в първата фаза, макар че отдавна бях убеден, че съм навлязъл във втората. От време на време, докато вървях до нея в някой парк или по плажната ивица, ме обладаваше необикновено опиянение, имах чувството, че съм на нейните години, и вървях по-бързо, дишах дълбоко, не се прегърбвах и говорех високо. Друг път, обратно, виждайки отраженията ни в огледалото, ме обземаше погнуса и със затаен дъх се свивах под одеялото; изведнъж се чувствах толкова стар, толкова отпуснат. Общо взето, тялото ми беше доста запазено, нямах грам тлъстина и дори имах няколко мускула; но задникът ми беше отпуснат и най-вече ташаците ми увисваха все повече и повече и това бе непоправимо, никога не бях чувал, че това може да се лекува; и все пак тя лижеше тези ташаци и ги милваше, без да показва никакво смущение. Нейното тяло беше така свежо, така гладко.

Към средата на януари ми се наложи да отида в Париж за няколко дни; Франция беше обхваната от много силна студена вълна, всяка сутрин намираха измръзнали бездомници по тротоарите. Прекрасно разбирах защо те отказват да отидат в съответните приюти, защо нямат никакво желание да се смесят с хора като тях; това е дивашки свят от жестоки и глупави хора, чиято глупост поради особената и отблъскваща смесица изостря жестокостта им; свят, в който няма солидарност, нито жалост — сбиванията, изнасилванията, мъченията са нещо обикновено, всъщност това е свят, по-жесток от този в затворите, с тази разлика, че тук почти няма надзор, а опасността е постоянна. Посетих Венсан, в къщата му беше адски топло: той ме посрещна по халат и пантофи, присвиваше очи и му беше нужно време, за да започне да се изразява нормално; беше отслабнал още повече. Стори ми се, че от месеци съм първият му гост. Много бил работил в подземието, каза ми той, искам ли да видя? Нямах нужната смелост и си тръгнах, след като изпих едно кафе; той продължаваше да се затваря в малкия си вълшебен свят на сънищата и си дадох сметка, че вече никой никога няма да бъде допуснат в него.

Тъй като хотелът ми беше близо до площад „Клиши“, използвах възможността да посетя няколко сексшопа, за да купя еротично бельо за Естер — тя ми беше казала, че много обича ликра, а също всякакви качулки, белезници, вериги. Продавачът ми се стори необичайно компетентен и споделих с него проблема си с преждевременната еякулация: той ми препоръча германски крем, пуснат наскоро на пазара, със сложен състав — съдържал бензокаинов сулфат, калиев хидрохлорид, камфор. Ако намажеш члена си преди половия акт и грижливо размажеш крема, за да попие добре, чувствителността намалява, удоволствието и еякулацията настъпват много по-бавно. Изпробвах го, щом се върнах в Испания, и още от първия път успехът беше пълен, можех да чукам Естер с часове, без никаква пречка освен дихателната умора — за първи път в живота си имах желание да спра да пуша. Обикновено се събуждах преди нея, първият ми жест беше да я оближа, котето й бързо се намокряше и тя разтваряше крака, за да я обладая: любехме се в леглото, по диваните, в басейна, на плажа. Може би някои хора живеят така с години, но аз никога не бях изпитвал такова щастие и се питах как съм живял досега. Тя инстинктивно подбираше някои мимики и дребни жестове (лакомо овлажняваше устните си, притискаше гърдите си с длани, за да ги поднесе), които имат нещо курвенско и възбуждат мъжа до най-висша степен. Оставането в нея носеше безкрайна наслада, усещах всяко движение на котето й, когато тя леко или по-силно го свиваше около члена ми в продължение на няколко минути, крещях и плачех едновременно, изобщо не знаех къде съм, понякога, когато тя се отстраняваше, забелязвах, че музиката е свирела много силно, а аз изобщо не съм я чул. Рядко излизахме, понякога отивахме да пийнем по един коктейл в един лаундж бар в Сан Хосе, но и там тя веднага се приближаваше до мен, слагаше глава на рамото ми, пръстите й опипваха хуя ми през тънкия плат и често веднага се отправяхме да се чукаме в тоалетната — вече не носех бельо, тя поначало си ходеше без гащи. Тя наистина нямаше почти никакви задръжки: понякога, когато бяхме сами в бара, тя коленичеше между краката ми на мокета и ми правеше свирка, допивайки коктейла си на малки глътки. Един ден, привечер, келнерът ни видя в тази поза: тя извади члена ми от устата си, но го задържа в ръце, вдигна глава, усмихна се на момчето, продължавайки да го движи с два пръста; келнерът също се усмихна, взе парите и ми се стори, че всичко е било предвидено и подредено от някаква висша сила и че щастието ми също е било включено в организацията на системата.

Намирах се в рая и не бих възразил да продължа да живея там до края на дните си, но тя трябваше да замине след една седмица, за да възобнови уроците си по пиано. В деня на заминаването й, преди да се събуди, грижливо намазах члена си с германския крем; после се наведох над лицето й, махнах дългите й руси коси и го пъхнах в устата й; тя започна да суче, преди да е отворила очи. После, докато закусвахме, тя ми каза, че по-острият вкус на члена ми на разсъмване в съчетание с вкуса на крема й напомнял вкуса на кокаина. Знаех, че след като са смъркали кокаин, много хора обичат да облизват останалите зрънца прах. Тогава тя ми обясни, че на някои купони момичетата си играели, като правели линии по хуйовете на момчетата; но сега вече не посещавала често подобни сбирки, ходела там, когато била на шестнайсет, седемнайсет години.

Изненадата беше мъчителна; мечтата на всички мъже е да срещнат малки мръсници, невинни, но готови на всякакви извращения — такива са почти всички тийнейджърки. След това, малко по малко жените улягат, като по този начин обричат мъжете на постоянна ревност спрямо развратното им минало на малки мръсници. Да откажеш да направиш нещо, защото вече си го правил, защото вече си го опитал, бързо обезсмисля вашия живот и този на другите, лишава ви от всякакво възможно бъдеще и ви потопява в дълбока и тягостна скука, която в крайна сметка се превръща в ужасна горчивина, придружена от омраза и злоба към онези, които все още живеят. За щастие Естер все още ни най-малко не бе улегнала, но аз не можех да не си задавам въпроси за сексуалния й живот; както очаквах, тя ми отговори без заобикалки и съвсем чистосърдечно. За първи път се любила на дванайсет години след една вечер в дискотеката по време на езиков курс в Англия; но не било интересно, каза ми тя, било изолиран случай. След това две години нищо не се случило. После започнала да излиза в Мадрид и тогава, да, тогава се случили доста неща, тя наистина открила сексуалните игри. Няколко сексоргии, да. Малко садо-мазо. Малко момичета — сестра й била напълно бисексуална, но тя — не, тя обичала момчетата. За осемнайсетия си рожден ден за първи път пожелала да спи с две момчета едновременно и запазила прекрасен спомен, момчетата били във форма, тройката им продължила забавленията си, момчетата доста се специализирали, тя им биела чекии и им духала и на двамата, но единият й го вкарвал отпред, а другият отзад и тя май най-обичала така, той бил много добър, особено когато купувала попърси[69]. Представях си как това крехко девойче влиза в сексшоповете в Мадрид, за да си купи попърси. При разлагането на обществата със суров религиозен морал съществува кратък идеален период, когато младежите наистина имат желание за свободен, разюздан, весел живот; след това се уморяват, постепенно нарцистичното съперничество взема връх и накрая се чукат още по-малко, отколкото по времето на строгия религиозен морал. Естер все още беше в този кратък идеален период, настъпил в Испания малко по-късно. Тя беше толкова просто, толкова искрено сексуална, така доброволно бе участвала във всякакви сексигри, във всякакви сексуални експерименти, без да й дойде на ум, че в тях има нещо лошо, че дори не можех истински да й се разсърдя. Имах само упоритото и болезнено чувство, че съм я срещнал прекалено късно, твърде късно и че съм провалил живота си; знаех, че това чувство няма да ме напусне, просто защото такава беше истината.

Виждахме се много често през следващите седмици, на практика прекарвах почти всеки уикенд в Мадрид. Изобщо не знаех дали спи с други момчета, докато ме няма, предполагам, че да, но успявах доста добре да прогоня тази мисъл, в края на краищата тя винаги беше на мое разположение, радваше се, че ме вижда, любеше се все така чистосърдечно, без никакви задръжки и не виждам какво повече можех да искам. Почти никога или много рядко се питах какво намира у мен едно толкова красиво момиче. В последна сметка аз бях забавен, тя се смееше много в мое присъствие. Може би чисто и просто същото нещо ме спасяваше сега, както и преди трийсет години със Силви, когато бях поставил началото на един, общо взето, незадоволителен и изпълнен с провали любовен живот. Очевидно не я привличаха парите ми, нито известността ми — всъщност всеки път, когато ме разпознаваха на улицата, тя по-скоро изглеждаше притеснена. Тя не обичаше да разпознават и нея самата — това се случваше, макар и по-рядко. Истина е, че тя изобщо не се смяташе за актриса; повечето актьори приемат спокойно да бъдат обичани заради популярността си, и то с право, защото тя е част от самите тях, част от най-автентичната им личност, поне от тази, която са си избрали. В замяна на това малко са мъжете, които приемат да бъдат обичани заради парите си, във всеки случай на Запад е така, друго е при китайските търговци. Простодушните китайски търговци смятат, че техният „Мерцедес“ клас S, техните бани с апарат за воден масаж и изобщо парите им са част от тях самите, от същността им и не виждат защо да не предизвикат възторга на момичетата с тези материални атрибути; отношението им към последните е непосредствено, пряко, подобно на отношението на западняка към красотата на лицето му. Всъщност китайските търговци имат много по-голямо основание, защото в една достатъчно стабилна политико-икономическа система, ако човек често може да загуби физическата си красота поради болест, ако старостта неизбежно му я отнема, то много по-рядко може да бъде лишен от вилите си по Лазурния бряг или от мерцедесите си клас S. Аз обаче бях западен невротик, а не китайски търговец и комплицираната ми душа предпочиташе да ме ценят заради хумора ми, а не само заради парите или славата ми. Съвсем не бях убеден, че през дългата си и активна кариера бях успял да дам най-доброто от себе си, да изследвам всички страни на личността си, аз не бях истински творец като например Венсан, защото знаех, че всъщност в живота няма нищо смешно, но не исках да се съобразявам с това, бях до известна степен проститутка, бях се приспособил към вкусовете на публиката, никога не бях искрен, ако допуснем, че това е възможно, но знаех, че трябва да го допуснем и че ако искреността сама по себе си е нищо, то тя е предпоставка за всичко. Дълбоко в себе си разбирах, че нито един от нещастните ми скечове, нито от жалките ми сценарии, скърпени механично със сръчността на хитър професионалист за развлечение на публика от мръсници и маймуни, не заслужава да ме надживее. На моменти тази мисъл бе мъчителна; но знаех, че ще успея да прогоня и нея сравнително бързо.

Единственото нещо, което не успявах да си обясня, бе смущението на Естер в мое присъствие, когато сестра й телефонираше в хотелската стая. Мислейки за това, си дадох сметка, че макар и да бях срещал нейни приятели — най-вече хомосексуалисти, — никога не бях виждал сестра й, с която все пак тя живееше. След кратко колебание тя ми призна, че никога не е говорила със сестра си за нашата връзка; всеки път, когато се срещахме, тя твърдяла, че е с приятелка или с някое момче. Попитах я защо — тя не била обмисляла този въпрос; чувствала, че сестра й ще бъде шокирана, но не се задълбочавала. Очевидно причината не беше съдържанието на моите продукции, спектакли или филми; сестра й била съвсем малка при смъртта на Франко, участвала активно в последвалата movida[70] и водела съвсем разпуснат живот. Всички наркотици били разрешени в дома й — от кокаин до ЛСД, като се мине през халюциногенните гъби, марихуаната и екстази. Когато Естер била на пет години, сестра й живеела с двама бисексуални мъже; и тримата спели в едно легло и вечер идвали заедно да й кажат „лека нощ“, преди да заспи. По-късно сестра й живяла с някаква жена, но не престанала да приема многобройните си любовници и неколкократно организирала доста жежки купони в апартамента си. Естер минавала да каже „лека нощ“ на всички и после отивала в стаята си, за да чете комикси за Тентен. Имало все пак някакви граници и веднъж сестра й изхвърлила безцеремонно някакъв гост, който се опитал доста настойчиво да погали момиченцето, като дори го заплашила да извика полицията. „Между възрастни и при взаимно съгласие“ — такава била границата, а позволената възраст започвала с пубертета, всичко това беше пределно ясно, много добре разбирах какъв тип жена е сестра й, вероятно беше за пълната свобода в изкуството. Като журналистка от левицата тя сигурно уважаваше мангизите, dinero, тоест не виждах в какво можеше да ме упрекне. Безспорно имаше някаква тайна, нещо се премълчаваше и за да съм наясно, в крайна сметка попитах направо Естер.

Тя помълча няколко минути и ми отговори замислено: „Мисля, че ще сметне, че си много стар…“ Така беше, убедих се още щом го изрече, и разкритието не ме учуди ни най-малко, беше като отзвук от приглушен, но дългоочакван удар. Разликата във възрастта беше последното табу, крайната граница, още по-непреодолима, защото беше последна и бе заместила всички останали. В модерния свят може да си сексманиак, бисексуален, транссексуален, зоофил, но е забранено да си стар. „Тя ще приеме като нещо нездраво, ненормално, ако не излизам с момче на моите години…“ — продължи Естер с примирение. Добре де, така е, аз съм застаряващ мъж, носех този позор — за да употребя термина, използван от Кутси[71], който ми се струваше идеален, не намирах по-подходящ; тази свобода на нравите, толкова очарователна, свежа и привлекателна у юношите, у мен се превръщаше в отвратителната настойчивост на дърт нерез, който не иска да се откаже. На мястото на сестра й всички щяха да си помислят така, няма изход — освен ако не си китайски търговец.

Този път бях решил да остана в Мадрид цяла седмица и след два дни се спречках с Естер по повод „Кен Парк“, последния филм на Лари Кларк, който тя настоя да види. Бях възненавидил „Хлапета“, възненавидих „Кен Парк“ още повече; особено непоносима беше сцената, в която онзи малък боклук бие баба си и дядо си. Този режисьор ме отвращава във висша степен и несъмнено поради тази искрена погнуса не съм способен да говоря за него, но подозирах, че Естер го харесва по навик, от конформизъм, защото беше яко да одобряваш представянето на насилието в изкуството, че, общо взето, го харесва, без истински да го разбира, както харесва например Михаил Ханеке, дори без да си даде сметка, че мъчителният и нравствен смисъл на филмите на Ханеке е напълно противоположен на тези на Лари Кларк. Знаех, че най-добре би било да си мълча, че ако изоставя обичайния си комичен персонаж, ще имам само неприятности, но не можех, демонът на противоречието бе по-силен; намирахме се в един странен бар, абсолютен кич, с огледала и позлатени декоративни елементи, пълен с възбудени до крайност хомосексуалисти, които се чукаха демонстративно в съседните помещения, но иначе отворен за всички: компании от момчета и момичета спокойно пиеха кола на съседните маси. Обясних й, докато набързо гаврътнах ледената си текила, че бях натрупал богатството и изградил кариерата си, експлоатирайки с търговска цел порочните инстинкти, както и абсурдното влечение на Запада към цинизма и злото, и можех с пълно основание да твърдя, че сред всички търгаши на зло Лари Кларк е един от най-посредствените и вулгарните просто защото без задръжки застава на страната на младите срещу старите, че всичките му филми имат една-единствена цел: да насърчат децата да се държат с родителите си без никаква човечност, без никаква милост и че това не е нито ново, нито оригинално, така беше във всички области на културния живот от петнайсет години насам и тази уж културна тенденция всъщност прикриваше единствено желанието за връщане към един примитивен стадий, когато младите се отървавали от старите безпощадно, равнодушно само защото те били твърде слаби, за да се защитят, следователно тя беше само брутален и типичен регрес на модерния живот към периода преди появата на цивилизацията, защото за нея може да се съди по съдбата, която отрежда на най-слабите, на онези, които вече не са полезни, нито привлекателни; с една дума, Лари Кларк и гнусният му съмишленик Хармъни Корайн са само двама от най-досадните — а в художествено отношение и от най-жалките — представители на онази ницшеанска паплач, която се въди от много време в културата, и че те не могат в никакъв случай да се сравнят с хора като Михаил Ханеке или като мен например; аз винаги се бях опитвал да вмъкна някакво съмнение, несигурност, неловкост в скечовете си, макар че като цяло те са (не го отричам) отвратителни. Тя ме слушаше тъжно, но много внимателно, дори не бе отпила от фантата си.

Предимството на морализаторското слово е, че след като от години е подложено на толкова силна цензура, то изглежда напълно неуместно и веднага привлича вниманието на събеседника; недостатъкът е, че той никога не успява да ви приеме насериозно. Съсредоточеното и внимателно изражение на Естер за миг ме смути, но си поръчах още една чаша текила и продължих, осъзнавайки, че възбудата ми е изкуствена и че дори в искреността ми има нещо фалшиво; освен очевидния факт, че Лари Кларк беше дребен търгаш без замах и че да го цитирам редом с Ницше само по себе си бе смешно, аз чувствах, че тези теми едва ли ме вълнуват повече от глада по света, правата на човека или коя да е тъпотия от този род. Но продължавах с нарастваща язвителност, обладан от този порив, съставен от злоба и мазохизъм, който може би желаех да ме погуби, след като ми бе донесъл слава и богатство. Старите не само нямат право да се чукат, продължих аз свирепо, но и вече нямат право да се бунтуват срещу един свят, който ги мачка безмилостно, превръща ги в беззащитни жертви на насилието на малолетни престъпници и след това ги запраща в отвратителни умирални, където те са унижавани и малтретирани от безмозъчни санитари; въпреки всичко това на тях им е забранено да се бунтуват, бунтът — също както сексуалното желание, удоволствието и любовта, — като че ли са запазени за младите и нямат никакво възможно оправдание извън тях, всяка кауза, която не може да мобилизира вниманието на младите, е предварително загубена, изобщо от всяка гледна точка със старците се отнасят като с отрепки и им предоставят само жалко, условно и все по-кратко оцеляване. В моя сценарий „ДЕФИЦИТЪТ НА ОБЩЕСТВЕНОТО ОСИГУРЯВАНЕ“, който не успях да осъществя — впрочем това бе единственият ми нереализиран проект и това ми изглежда многозначително — продължих почти вън от себе си, — аз насърчавах старите да се разбунтуват срещу младите, да ги използват и да им разкажат играта. Защо примерно юношите и девойките, тези ненаситни консумиращи овце, постоянно лакоми за джобни пари, да не бъдат принудени да проституират, което е единственото достъпно за тях средство да върнат в съвсем ограничена степен огромните усилия и умора, вложени за тяхното благоденствие? И защо в епоха, когато контрацепцията вече е безпроблемна, а рисковете от генетични разстройства са напълно локализирани, трябва да се поддържа абсурдното и унизително табу върху кръвосмешението? Ето истинските въпроси и автентичните морални проблеми — възкликнах аз ядосано, — но това не съществува у Лари Кларк.

Ако аз бях язвителен, то тя беше кротка; и ако без никакви задръжки вземах страната на старите, то тя в никакъв случай не отстояваше в същата степен каузата на младите. Последва дълъг разговор, все по-вълнуващ и нежен, отначало в същия бар, след това в ресторанта, после в друг бар и най-сетне в хотелската стая; онази вечер дори забравихме да се любим. Това бе първият ни истински разговор и май беше първият ми истински разговор с някого от години насам, последният като че ли датираше от началото на съвместния ми живот с Изабел — може би бях водил истински разговори само с любимата жена и всъщност ми се струваше нормално, че размяната на идеи с човек, който не познава тялото ви и когото тя не може нито да натъжи, нито да зарадва, е нещо фалшиво и в крайна сметка невъзможно, защото ние сме тела, ние сме преди всичко, най-вече и почти единствено тела и състоянието на телата ни обяснява повечето от интелектуалните и моралните ни схващания. В онази нощ научих, че на тринайсет години Естер имала тежка бъбречна болест, която наложила сложна операция, и че единият й бъбрек бил изцяло атрофиран, поради което пиела по два литра вода на ден, а другият за момента бил спасен, но можел също да се разболее; струваше ми се очевидно, че това е много важна подробност и несъмнено поради нея Естер не бе улегнала в сексуален план — тя знаеше цената на живота и колко кратък е той. Научих също така — и това ми се стори още по-важно, — че тя имала куче, прибрано от улиците на Мадрид, и се грижела за него от петгодишна възраст; то умряло миналата година. Всяко много красиво младо момиче, обект на постоянното преклонение и безкрайното внимание на мъжката част от населението, включително и на онези — голямото мнозинство, — които вече нямат никаква надежда да се радват на неговата сексуална благосклонност и, честно казано, най-вече на тях, но и същевременно сблъскващо се с гнусното съперничество, достигащо у някои петдесетгодишни мъже чисто и просто до слабоумие, всяко много красиво младо момиче, пред което всички лица разцъфтяват в усмивка и всички трудности се изглаждат, прието навсякъде като че ли е царица на света, естествено, се превръща в чудовище на егоизма и на самодоволното тщеславие. Физическата красота в този случай играе точно същата роля както благородният произход при стария режим и краткото осъзнаване по време на пубертета на чисто случайния произход на техния ранг у повечето много красиви млади момичета бързо отстъпва място на чувство за вродено, естествено, инстинктивно превъзходство, което изцяло ги поставя извън останалите хора и много над тях. Тъй като всеки край него има за цел единствено да му спести всякаква мъка и да предугади и най-малкото му желание, всяко много красиво младо момиче е убедено, че останалият свят се състои от слуги, като неговата единствена задача е да поддържа еротичната си ценност, очаквайки да срещне момче, достойно да бъде облагодетелствано. Единственото нещо, което може да го спаси в морален план, е да поеме конкретна отговорност за някое по-слабо същество, да бъде лично и пряко отговорно за задоволяването на физическите му нужди, за здравето му, за оцеляването му — това същество може да бъде по-малко братче или сестричка, домашен любимец, няма значение.

Естер със сигурност не беше добре възпитана в обичайния смисъл на думата, никога не би й хрумнало да изпразни пепелника или да прибере масата и тя без никакво стеснение оставяше лампата запалена след себе в стаите, от които излизаше (случвало ми се е, вървейки подир нея във вилата ми в Сан Хосе, да гася седемнайсет пъти лампата); също така не можеше да става и дума да я помолиш да купи каквото и да било, да донесе от магазина, в който отива, нещо, което не я засяга лично, — и изобщо да направи някаква услуга. Като всички много красиви млади момичета всъщност тя беше добра само в чукането и би било глупаво да бъде използвана за друго, да се търси в нея друго освен луксозно животно, галено и глезено във всяко отношение, защитено от всякаква грижа, държано настрани от всякаква досадна или мъчителна работа, за да може по-добре да се посвети на изключително сексуалната си функция. Но тя съвсем не беше онова чудовище на арогантността, на абсолютния егоизъм или, за да говорим с думите на Бодлер, онази дяволска малка мръсница, каквито са повечето много красиви млади момичета; тя знаеше какво е болест, слабост и смърт. Въпреки че бе красива, много красива, безкрайно еротична и привлекателна, Естер все пак бе чувствителна към болките на животните, защото ги познаваше; именно онази вечер разбрах това и започнах наистина да я обичам. Колкото и силно да е било физическото ми желание, то никога не е било достатъчно, за да ме накара да се влюбя, то бе успявало да достигне този последен стадий само когато се съпътстваше от съчувствие към желаното същество; очевидно всяко живо същество заслужава съчувствие поради простия факт, че е живо и поради това е подложено на безброй страдания, но когато насреща ти стои младо и здраво същество, това съображение изглежда съвсем теоретично. Заради бъбречната си болест, заради неочакваната физическа слабост Естер успяваше да събуди у мен непресторено съчувствие всеки път, когато пожелавах да изпитам това чувство към нея. Тъй като самата тя беше състрадателна и дори от време на време се стремеше да бъде добра, аз можех да изпитвам към нея и уважение, което вече беше нещо повече, защото аз по принцип не бях човек на страстта, и ако можех да желая някаква съвсем презряна личност, ако многократно ми се беше случвало да чукам момичета единствено за да осигуря влиянието си върху тях, а всъщност за да ги доминирам, ако дори бях стигнал дотам, че да използвам това недостойно чувство в много от скечовете си и да проявявам смущаващо разбиране към онези насилници, които унищожават жертвата си веднага след като използват тялото й, то аз винаги съм имал нужда да уважавам, за да обичам, и никога не съм се чувствал добре в сексуална връзка, почиваща на чистото еротично привличане и взаимно безразличие; за да бъда щастлив в секса, винаги съм имал нужда — по липса на любов — от минимална симпатия, уважение, естествено разбирателство; не, не бях се отказал от човечността.

Естер не само беше състрадателна и кротка, но тя бе достатъчно интелигентна и фина, за да се постави на мое място. След този спор, в който аз с мъчителна ярост — между другото и глупава, тъй като тя нямаше никакво намерение да ме постави в тази категория — отстоявах правото на застаряващите да бъдат щастливи, тя заяви, че ще говори за мен със сестра си и в най-кратък срок ще ни запознае.

През онази седмица в Мадрид, прекарана почти изцяло с Естер и която остава един от най-щастливите периоди в живота ми, си дадох също така сметка, че ако тя има и други любовници, то наличието им бе странно дискретно, и че след като не съм единственият — което в крайна сметка също бе възможно, — то несъмнено бях най-предпочитаният. За първи път в живота си се чувствах напълно щастлив, че съм мъж, имам предвид човешко същество от мъжки пол, защото за първи път бях намерил жена, която се разкриваше напълно пред мен и ми даваше изцяло и без задръжки всичко, което една жена може да даде на един мъж. Също за първи път изпитвах към ближния си милосърдни и приятелски чувства, бих желал всички да са щастливи като мен. Вече не бях никакъв шут, хумористичното поведение бе далеч, с една дума, отново живеех, макар и да знаех, че бе за последен път. Всяка енергия е от сексуално естество и когато животното не може да се възпроизвежда, то вече не става за нищо. Същото е и с хората; когато сексуалният инстинкт изчезне, пише Шопенхауер, истинската същност на живота е изконсумирана; ето какво казва той в една ужасяваща метафора: „Съществуването на човека прилича на театрално представление, което е започнало с живи актьори, а завършва с автомати, облечени със същите костюми“. Не исках да стана автомат и Естер ми беше върнала именно това истинско присъствие, този вкус на живия живот, както би казал Достоевски. Защо да поддържам функционирането на тяло, което никой не докосва? Защо да избера толкова хубава хотелска стая, ако трябва да спя в нея сам? След толкова други хора, претърпели поражение въпреки хихиканията и гримасите си, можех само да се примиря — безгранична и възхитителна е силата на любовта.

Даниел 25, 4

През нощта след първия ми контакт с Мари 23 сънувах странен сън. Бях в планината, въздухът бе така прозрачен, че различавах и най-малката подробност от скалите и ледените кристали; гледката се простираше далеч отвъд облаците, отвъд горите до линията на стръмните върхове, искрящи под вечните си снегове. Близо до мен, няколко метра по-долу, дребен старец, облечен с кожи, с лице с изсечени черти като на стар калмукски ловец, търпеливо дълбаеше снега около един кол; после все със същия си невзрачен нож започна да прерязва оптичния кабел. Знаех, че този кабел е свързан с прозрачната зала, разположена сред снеговете, където се събират световните ръководители. Погледът на стареца беше хитър и жесток. Бях сигурен, че ще успее, защото времето бе на негова страна, и че основите на света ще се сринат; той нямаше точна мотивация, но беше воден от животинска упоритост; според мен имаше интуитивното познание и способностите на шаман.

Както сънищата на хората, така и нашите, почти винаги са нови комбинации, получени въз основа на разнородни елементи от реалността, съществуващи в будно състояние. За някои това е доказателство, че реалният свят не е единствен. Според тях в сънищата си ние виждаме паралелни светове, съществуващи в смисъла на Еверет-Де Вит[72], т.е. светове, в които някои събития през деня протичат по друг начин; сънищата не са израз на желание или страх, а ментална проекция на състоятелни поредици от събития, съвместими с глобалната еволюция на вълновата функция на Вселената, но недостъпни за непосредствено наблюдение. В тази хипотеза нищо не посочва защо сънищата не се подчиняват на обичайните ограничения на когнитивната функция, забраняващи на даден наблюдател достъпа до неустановими поредици от събития в собствения му свят; от друга страна, изобщо не виждах какво в моето съществуване може да породи паралелен свят, толкова далечен от моя.

Според други интерпретации някои от нашите съновидения са принципно различни от тези на хората. Изкуствени по произход, те са спонтанни реализации на ментални полуформи, създадени от променливото взаимодействие на електронните елементи в мрежата. Един гигантски организъм иска да излезе наяве и да създаде общо електронно съзнание, но за момента може да се прояви само чрез серии от онирични вълни, генерирани от еволюиращите подмножества на мрежата и чието разпространение е ограничено само в информационните канали, създадени от неохората; следователно той се старае да упражнява контрол върху установяването на тези канали. Ние самите сме несъвършени и преходни същества и мисията ни е да подготвим настъпването на едно цифрово бъдеще. Независимо от тази параноидна хипотеза, няма съмнение, че вероятно още от началото на Второто смаляване се беше извършила мутация в програмното осигуряване на мрежата и че атакувайки най-напред системата за кодиране, тя постепенно бе обхванала всички програми; никой не знаеше точните й параметри, но вероятно беше значителна и надеждността на нашата информационна система беше станала твърде зависима от случайността.

Опасността от онирична свръхпродукция била забелязана още по времето на Основоположниците и може да се обясни по-просто с физическата изолация, в която ние трябвало да живеем. Не бе известно никакво лечение. Единственото средство бе да избегнем изпращането и получаването на съобщения, да прекъснем всякакъв контакт с неочовешката общност и да се съсредоточим върху индивидуалната физиология. Аз го направих, включих устройствата за биохимичен надзор: за няколко седмици ониричната ми продукция се върна на нормалното си ниво и отново можех да се посветя на животописа на Даниел 1 и на моя коментар.

Даниел 1, 16

За да успееш да избегнеш нетстата[73], трябва да влезеш в него; за да го постигнеш, няма друга възможност, освен да измениш целия юзърленд.

kdm.fr.st

Бях позабравил за съществуването на елоимитите, когато ми телефонира Патрик, за да ми напомни, че зимният стаж започва след две седмици, и да ме попита дали все още имам намерение да участвам в него. Получил съм покана, ВИП покана, уточни той. Лесно я намерих в купчината писма — хартията беше украсена филигранно с голи момичета, танцуващи сред цветя. Негово светейшество пророкът ме канеше заедно с други известни личности, приятели на сектата, да участвам, както всяка година, в ежегодното празненство, посветено на чудодейната среща — предполагам, че с Елоимите. Това щяло да бъде особено тържество, на което щели да бъдат разкрити неизвестни подробности за построяването на посолството в присъствието на вярващи от целия свят, водени от деветимата архиепископи и четирийсет и деветимата епископи — тези почетни отличия нямали нищо общо с реалната административна структура; били измислени от Ченгето, който смятал, че са необходими за ефективното управление на всяка човешка организация. „Ще се кефим страхотно“ — бе добавил собственоръчно пророкът.

Както бе предвидено, Естер имаше изпити по това време и не можеше да ме придружи. Тъй като тя нямаше да има време да се вижда с мен, приех, без да се колебая — в края на краищата сега вече бях пенсионер, можех да си позволя малко туризъм, няколко социологични екскурзии, да се опитам да изживея любопитни и забавни моменти. В скечовете си никога не бях се занимавал със сектите, макар че те наистина бяха съвременно явление; те се разрастваха, въпреки всички рационалистични кампании и предупреждения, и нищо не можеше да ги спре. За известно време и доста безуспешно се заиграх с идеята за елоимитски скеч, а после си купих билет за самолета.

Полетът бе с прекачване на Гран Канария и докато се въртяхме във въздуха, очаквайки коридор за приземяване, разглеждах с любопитство дюните на Маспаломас. Гигантските пясъчни образувания потъваха в яркосиния океан; летяхме ниско и можех да различа фигурите, които вятърът очертаваше по пясъка; понякога те напомняха на букви, понякога на животни или човешки лица; нямаше как да не виждаш в тях някакви знаци, да не им даваш гадателски тълкувания и аз започнах да се чувствам потиснат, въпреки или поради еднообразната синева.

На летището в Лас Палмас самолетът се изпразни почти напълно; после се качиха няколко пътници, които се разхождаха между островите. Повечето приличаха на пътешественици в стил австралийски back-pakers[74], снабдени с гид Let’s go Europe[75] и план на разположението на ресторантите „Макдоналдс“. Те се държаха спокойно, също наблюдаваха пейзажа, споделяйки тихо умни или поетични забележки. Малко преди кацането прелетяхме над вулканична зона с причудливи тъмночервени скали.

Патрик ме очакваше в салона за пристигащи на летището в Аресифе, облечен с панталон и бяла туника с бродирана многоцветна звезда — символ на сектата, с широка усмивка на устните; имах чувството, че е започнал да се усмихва пет минути преди да пристигна, което и продължи без видима причина, докато прекосявахме паркинга. Показа един бял микробус „Тойота“, също украсен с разноцветната звезда. Седнах отпред — на лицето на Патрик сияеше все същата безпричинна усмивка; докато чакаше на опашката, за да вкара в автомата билета за излизане, той започна да барабани с пръсти по волана, поклащайки глава, сякаш беше обсебен от някаква вътрешна мелодия.

Движехме се сред много черна, почти синкава долина, образувана от ъгловати, груби и едва засегнати от ерозията скали.

— Ще видиш, стажът е супер — каза той тихо сякаш на себе си и като че ли ми доверяваше някаква тайна. — На това място има особени вибрации… Наистина е много духовно.

Вежливо се съгласих. Забележката ме изненада само донякъде: поначало във всички съчинения Ню Ейдж се приема, че във вулканичните райони има електрически полета на повърхността на земята, към които повечето бозайници — и особено хората — са чувствителни; между другото се смята, че те насърчават сексуалната близост.

— Точно така, точно така… — каза Патрик, все така екзалтиран, — ние сме деца на огъня.

Въздържах се от отговор.

Малко преди да пристигнем, поехме покрай една плажна ивица от черен пясък, обсипан с бели камъчета — трябва да призная, че беше странно и дори смущаващо. Отначало гледах внимателно, после отвърнах глава; бях малко стреснат от това внезапно преобръщане на значенията. Ако морето беше червено, вероятно щях да го приема; но то продължаваше да бъде отчайващо синьо.

Пътят внезапно зави навътре в сушата и след триста метра спряхме пред солидна триметрова метална ограда, преплетена с бодлива тел и простираща се, докъдето стига погледът. Двама охранители, въоръжени с автомати, патрулираха пред портала, който очевидно бе единственият изход. Патрик им направи знак, те отключиха, приближиха се и внимателно ме разгледаха, преди да ни пропуснат. „Налага се — каза ми Патрик с все същия ефирен глас… — Журналистите…“

Доста добре поддържаният път минаваше през плоска и прашна местност, покрита с дребни червени камъчета. Точно когато забелязах в далечината нещо като селище от бели палатки, Патрик зави наляво към много стръмно скалисто възвишение, ерозирало от едната страна и образувано от същия черен камък, вероятно от вулканичен произход, който бях забелязал преди малко. След два-три завоя той спря колата на една тераса и продължихме пеша. Въпреки протестите ми той настоя да вземе куфара ми, който беше доста тежък. „Не, не, моля те… Ти си ВИП гост…“ Тонът му бе шеговит, но имах усещането, че всъщност нещата бяха по-сериозни. Минахме покрай десетина пещери, разположени в склона на възвишението, преди да стигнем до нова площадка почти на върха му. Отвор с широчина три метра и височина — два, отвеждаше в много по-просторна пещера; и тук двама въоръжени охранители стояха на входа.

Влязохме в първата зала, която представляваше квадрат със страна около десет метра. Стените бяха голи и единствените мебели бяха сгъваемите столове, разположени покрай стените; водени от пазача, прекосихме тесен коридор, осветен от високи лампиони във форма на колони, напомнящи онези, които бяха много на мода през 70-те години на миналия век: те бяха пълни с блестяща и гъста течност с жълт, синьо-зелен, оранжев или виолетов цвят, в която се образуваха големи мехури, издигаха се бавно по стените на колоната и след това изчезваха.

Апартаментът на пророка беше мебелиран в същия стил от 70-те години. На пода имаше дебел оранжев мокет на виолетови светкавици. Ниски дивани, покрити с кожи, бяха разположени неравномерно из помещението. В дъното имаше стъпала, които водеха към въртящ се фотьойл от розова кожа с табуретка за краката; фотьойлът беше празен. Отзад разпознах картината, която се намираше в трапезарията на пророка в Зворк — сред градина, по всяка вероятност райска, дванайсет девойки, облечени с прозрачни туники, го съзерцаваха с обожание и желание. Беше смешно, така е, но само дотолкова (не кой знае колко), доколкото чисто сексуалното може да бъде комично; хуморът и чувството, че си смешен (плащаха ми, и то доста добре, за да знам това), могат да възтържествуват само когато са насочени към вече разоръжени цели като религиозността, сантиментализма, предаността, чувството за чест и т.н.; обратно, те не могат сериозно да навредят на дълбоките, егоистични, животински мотиви на човешкото поведение. Все пак тази картина бе толкова лошо нарисувана, че ми бе нужно известно време, за да разпозная моделите в лицето на истинските девойки, насядали по стъпалата, които повтаряха до известна степен позите си на картината — вероятно ги бяха уведомили за нашето пристигане, — но само частично възпроизвеждаха платното; ако някои носеха същите прозрачни и неопределено гръцки туники, вдигнати до кръста, други бяха избрали бюстиета и колани за жартиери от черна ликра; във всеки случай всички показваха оная си работа. „Това са годениците на пророка…“ — продума Патрик с респект и ми разказа, че тези избранички имали привилегията да живеят постоянно с пророка; всичките имали стаи в калифорнийската му резиденция. Те били представителки на всички раси на земното кълбо и поради красотата си били предназначени да служат само на Елоимите: следователно можели да имат сексуални отношения само с тях — естествено, след като последните окажат чест на Земята с посещението си — и с пророка; с негово разрешение можели да имат сексуални отношения и помежду си. Размишлявах известно време върху тази перспектива, опитвайки се да ги преброя: определено бяха само десет. В този момент дочух шум от плискане на вода, който идваше отдясно. Халогенните лампи, разположени на тавана, се запалиха, разкривайки басейн, издълбан в скалата и ограден с буйна растителност; в него пророкът се къпеше чисто гол. Двете отсъстващи момичета чакаха почтително до стълбичката, с бяла хавлия и кърпа, украсени с многоцветната звезда. Пророкът не бързаше да излезе, въртеше се във водата, мързеливо плуваше по гръб. Патрик замлъкна и наведе глава; чуваше се само лекото плискане на водата.

Най-сетне пророкът се показа и бе незабавно завит с хавлията, докато втората девойка коленичи, за да му избърше краката; тогава забелязах, че той е по-висок и по-як, отколкото в спомените ми; вероятно тренираше и се поддържаше. Приближи се до мен с широко разтворени ръце и ме тупна по рамото. „Радвам се — каза той с дълбок глас, — радвам се, че те виждам…“ По време на пътуването неколкократно се бях питал какво точно очаква от мен; може би преувеличаваше известността ми. Сциантологията например се ползваше от присъствието сред привържениците й на хора като Джон Траволта или Том Круз; но аз далеч не бях от същия ранг. Честно казано, той също и може би това беше обяснението: задоволяваше се с това, което му бе подръка.

Пророкът седна на фотьойла си, а ние — на възглавници в подножието на стъпалата. По даден от него знак девойките се разпръснаха и се върнаха, носейки каменинови купи с бадеми и сушени плодове; други държаха амфори, пълни с нещо, което се оказа сок от ананас. Значи продължаваше да следва гръцкия стил; мизансценът обаче не бе съвсем наред, смущаващо бе да видиш върху някоя масичка опаковки от ядки „Бененатс“. „Сюзан…“ — каза тихо пророкът на една девойка със светлоруси коси, сини очи и прелестно наивно лице, която седеше в краката му. Подчинявайки се безмълвно, тя коленичи между бедрата му и започна да го смуче; членът му бе дебел и къс. Очевидно, желаеше още от началото да демонстрира безусловното си превъзходство; за миг се запитах дали го правеше само за удоволствие, или това бе част от план, чиято цел бе да ме впечатли. Ни най-малко не бях впечатлен, но забелязах, че Патрик изглеждаше смутен, гледаше притеснено в краката си, изчервяваше се, макар че всичко това по принцип напълно отговаряше на теориите, които проповядваше. Отначало разговорът се завъртя около международното положение, характеризиращо се според пророка със сериозни заплахи за демокрацията; опасността от мюсюлмански интегризъм ни най-малко не била преувеличена, той разполагал с тревожна информация от африканските си привърженици. Нямах какво да кажа по този въпрос, което не бе зле и ми позволи да запазя на лицето си израз на почтителен интерес. От време на време той поставяше ръка на главата на момичето, което прекъсваше движението си; после по нов знак пак започваше да го смуче. След неколкоминутен монолог пророкът ме попита дали искам да си почина преди вечерята, в която щели да участват главните ръководители; стори ми се, че правилният отговор бе „да“.

— Мина много добре! Мина много добре!… — прошепна ми Патрик, треперещ от възбуда, докато вървяхме по коридора в обратна посока.

Демонстративното му угодничество ме смути; опитвах се да си припомня какво знам за първобитните племена и йерархичните ритуали, но не успявах, бях чел за тези неща на младини, когато учех за актьор; тогава вярвах, че едни и същи, но само леко променени механизми се срещат и в съвременните общества и че познаването им може да ми послужи при писането на моите скечове — в общи линии това предположение се оказа точно, особено ми помогна Леви-Строс. Когато излязохме на площадката, спрях, поразен от вида на палатковия лагер, където живееха привържениците, разположен на петдесетина метра по-долу; вероятно имаше повече от хиляда палатки тип иглу, разположени плътно една до друга, чисто бели и образуващи същата звезда с извити лъчи, която бе емблема на сектата. Фигурата можела да се забележи от височина — или от небето — загатна Патрик. Посолството щяло да има същата форма, лично пророкът бил направил чертежите, със сигурност щял да ми ги покаже.

Очаквах, че вечерята ще бъде великолепна и изпъстрена с изискани вкуснотии; много бързо трябваше да се разочаровам. В областта на храненето пророкът явно се придържаше към най-голяма скромност: домати, бакла, маслини, грис — всичко това сервирано в нищожни количества; малко овче сирене, придружено с чаша червено вино. Той не само спазваше строга критска диета, но и правеше всеки ден по един час гимнастика, като всички упражнения бяха грижливо замислени, за да стимулират сърдечно-съдовата система, взимаше таблетки пантестон и MDMA[76], както и други медикаменти, които се продаваха единствено в САЩ. Пророкът буквално беше откачил на тема стареене и разговорът почти изцяло се въртеше около свободните радикали, отпускането на колагеновите фибрили, фрагментирането на еластина, натрупването на липофусцина в чернодробните клетки. Той имаше вид на човек, запознат из основи с тази тема, Учения се намесваше само от време на време, за да уточни някоя подробност. Другите поканени бяха Хумориста, Ченгето и Венсан, когото виждах за първи път след пристигането си; стори ми се още по-отнесен от обикновено; изобщо не слушаше, а като че ли мислеше за нещо свое, което не можеше да формулира, по лицето му пробягваха нервни тикове, особено когато се появяваше Сюзан; трапезата се обслужваше от годениците на пророка, които за случая бяха облекли дълги бели туники с цепка отстрани.

Пророкът не пиеше кафе и вечерята завърши с някаква много горчива отвара със зелен цвят, която според него била несравнимо средство срещу натрупването на липофусцин. Учения потвърди тази информация. Разделихме се рано, защото пророкът държеше на дългия и оздравителен сън. Венсан ме последва чевръсто в коридора, стори ми се, че се е лепнал за мен и иска да ми говори. Пещерата, която ми бяха дали, бе малко по-просторна от неговата и имаше тераса, издигаща се над палатковия лагер. Бе едва единайсет часът вечерта, но всичко изглеждаше напълно спокойно, не се чуваше никаква музика, никой не сновеше между палатките. Поднесох на Венсан чаша с „Гленфидиш“, който бях купил от фришопа на летището в Мадрид.

В известна степен очаквах, че той ще започне разговора, но той мълчеше и само си сипа отново и започна да върти течността в чашата си. На въпросите ми как върви работата му той отговаряше без желание и с едносрични думи; беше отслабнал още повече. Като не знаех какво да правя, заговорих за себе си, тоест за Естер, това бе горе-долу единственото нещо, което ми се стори достойно за отбелязване в живота ми напоследък; е, бях си купил нова автоматична система за поливане, но не се чувствах способен да поддържам дълго разговор на тази тема. Той ме помоли да му говоря за Естер и аз го сторих с истинско удоволствие; лицето му лека-полека се проясни, каза ми, че се радва за мен, и усетих, че е искрен. Изразяването на чувства между мъже е трудно нещо, защото не може по никакъв начин да се конкретизира, то е нереално и приятно, но винаги и малко мъчително; Венсан си тръгна след десет минути, без да ми разкрие нищо от живота си. Легнах на тъмно и започнах да мисля за психологическата стратегия на пророка, която ми се струваше неясна. Дали щеше да ме дари с някоя последователка, която да ме развлича сексуално? Вероятно се колебаеше, едва ли има голям опит в отношението към ВИП-овете. Гледах спокойно на тази перспектива; бях се любил с Естер същата сутрин, беше още по-продължително и прекрасно от обикновено; не желаех никаква друга жена, дори не бях сигурен, че ако се наложи, ще успея да проявя интерес. Обикновено смятат мъжете за ходещи хуйове, способни да чукат всяка достатъчно възбуждаща мадама, без да става дума за никакви чувства; портретът е донякъде точен, но все пак прекален. Няма съмнение, че Сюзан бе прелестна, но като я видях да смуче члена на пророка, не усетих никакво покачване на адреналина, никакъв пристъп на маймунско съперничество, при мен ефектът не успя и изобщо се чувствах необичайно спокоен.

Събудих се към пет часа сутринта, малко преди разсъмване, енергично се измих и накрая взех леден душ; имах доста неоснователното усещане и което се оказа впоследствие напълно погрешно, че се готвя за решаващ ден. Приготвих си черно кафе и го изпих на терасата, наблюдавайки събуждащия се палатков лагер; няколко привърженици се запътиха към общите тоалетни. В утринната светлина каменистата долина изглеждаше тъмночервена. Далеч на изток се виждаха металните огради; участъкът, запазен за сектата, вероятно имаше площ от десетина квадратни километра. Спускайки се по извиващия се път, внезапно зърнах Венсан и Сюзан. Те се спряха на площадката, където предишната вечер бяхме оставили микробуса. Венсан размахваше ръце и сякаш защитаваше каузата си, но говореше тихо; бях твърде далеч, за да го разбера; тя го гледаше много спокойно, но изражението й оставаше непреклонно. Обръщайки глава, тя забеляза, че ги гледам, и постави длан върху ръката на Венсан, за да го накара да млъкне; аз влязох в пещерата си умислен. Изборът на Венсан не ми харесваше: това момиче с прозрачен и невъзмутим поглед, с атлетично, здраво тяло на млада протестантка-спортистка по всичко приличаше на фанатичка — можех спокойно да си я представя в някое радикално евангелистко движение или в някоя групичка на deep ecology[77]; в нашия случай вероятно бе предана телом и духом на пророка и нищо не би я убедило да се отрече от обета да обслужва сексуално само него. Точно тогава разбрах защо никога не бях вкарвал секти в скечовете си; да се подиграваш на човешките същества, да ги разглеждаш като смешни механизми е много лесно, когато съвсем банално са движени от алчност или желание; но когато създават впечатление, че ги води дълбока вяра, нещо, което стои над инстинкта за оцеляване, механизмът заяжда и смехът е принципно невъзможен.

Един по един привържениците излизаха от палатките облечени с бели туники и се отправяха към отвор, издълбан в основата на скалисто възвишение, който водеше към огромна естествена пещера, където се провеждаха беседите. Много палатки ми се сториха празни; след десетина минути от разговора ми с Ченгето разбрах, че тазгодишният зимен стаж бил посетен само от около триста души; за движение, което твърдеше, че наброява осемдесет хиляди привърженици в целия свят, това беше малко. Според него този неуспех се дължал на много високото ниво на лекциите на Мицкевич. „Хората нищо не разбират… В един стаж, предназначен за всички, е по-добре да се наблегне на по-прости, по-обединяващи чувства. Но пророкът се прехласва от точните науки…“ — заключи той с горчивина. Бях изненадан, че е толкова откровен; недоверието, което изпитваше към мен на стажа в Зворк, сякаш бе изчезнало. А може би търсеше в мое лице съюзник: вероятно се бе осведомил, бе разбрал, че съм много важен ВИП и евентуално ще играя някаква роля в организацията и дори ще влияя на решенията на пророка. Отношенията му с Учения очевидно не бяха добри: за последния той бе нещо като подчинен, способен единствено да следи за реда и да организира снабдяването с храна. Когато те двамата си разменяха доста язвителни понякога реплики, Хумориста избягваше да се намесва, иронизираше, не взимаше ничия страна, разчитайки изцяло на личните си отношения с пророка.

Първата лекция за деня започваше в осем часа и бе изнесена именно от Мицкевич. Беше озаглавена „Човешкото същество: материя и информация“. Докато го гледах как се качва на подиума, слаб и изпит, много сериозен, с куп книжа в ръката, си казах, че щеше да е съвсем на мястото си на семинар за студенти от магистърска степен, но че тук едва ли можеше да разчита на голям успех. Той набързо поздрави присъстващите и започна изложението си — никакво намигване към публиката, никакви шеги, никакъв опит да възбуди колективна, сантиментална или религиозна емоция; нищо освен чисто знание.

След половин час, посветен на генетичния код — много добре изучен в настоящия момент — и на все още непознатите модалности на проявленията му при синтеза на белтъчините, той все пак прибягна към някакъв сценичен ефект. Двама асистенти с известно усилие донесоха и поставиха на масата пред него контейнер, голям колкото торба с цимент и съставен от прозрачни пластмасови торбички, поставени една до друга, различни по размер и съдържащи разнообразни химични съединения — най-голямата бе пълна с вода.

— Това тук е човешко същество!… — почти възторжено възкликна Учения — впоследствие разбрах, че пророкът, взимайки предвид забележките на Ченгето, го бил помолил да оживи малко изложението си и дори го записал в ускорен курс по устна комуникация, с видеотренировки и участие на професионални артисти.

— Контейнерът на тази маса — продължи той — има абсолютно същия химичен състав като на възрастен човек с тегло шейсет и три килограма. Както сами виждате, ние се състоим главно от вода… — Той взе малко ножче, проби торбичката; потече слаба струя.

— Естествено, има големи различия… — Спектакълът свърши и той постепенно възвърна сериозния си тон; торбичката с вода омекна и бавно се сплеска. — Колкото и важни да са тези различия, те могат да се резюмират с една дума: информация. Човешкото същество е материя плюс информация. Днес познаваме с точност до грам състава на тази материя: става дума за прости химични елементи, които присъстват в голяма степен и в неживата природа. Информацията също ни е известна, поне по принцип — тя изцяло е записана върху ДНК, тази на ядрото и на митохондриите. Въпросната ДНК съдържа не само информацията, необходима за създаване на целия организъм, за ембриогенезата, но и тази, която след това управлява и командва функционирането на същия този организъм. Нужно ли е при това положение непременно да минем през ембриогенеза? Защо да не създадем направо възрастно човешко същество от нужните химични елементи и схемата, предоставена от ДНК? Няма съмнение, че бъдещите ни изследвания са в тази насока. Хората на бъдещето ще се раждат във възрастно тяло, тяло на осемнайсет години и именно този модел ще се възпроизвежда по-нататък, именно в тази идеална форма те ще достигнат — ние с вас ще достигнем, ако работата ми напредва така, както се надявам, — до безсмъртието. Клонирането е примитивен метод, проста имитация на естественото възпроизвеждане; развитието на ембриона не носи нищо, освен възможност за малформации и грешки; то се превръща в излишен етап, ако разполагаме с конструктивния план и необходимите материали.

— Не е така — продължи той, — и това е нещо, върху което искам да привлека вниманието ви, — с човешкия мозък. Наистина, съществуват някои елементарни схеми, някои базови елементи на способностите и чертите на характера вече са вписани в генетичния код, но по същество човешката личност, това, което съставя нашата индивидуалност и нашата памет, се оформя постепенно през целия ни живот чрез активиране и химическо усилване на невронните мрежи и съответните нервни окончания; с една дума, индивидуалната история създава индивида.

След все така скромния обяд седнах до пророка в неговия „Рейндж Роувър“. Мицкевич се качи отпред, един охранител застана на волана. Пътят продължаваше отвъд палатковия лагер и бе прокаран в скалата; много бързо потънахме в облак червен прах. След четвърт час колата спря пред чисто бял паралелепипед с квадратна основа, без никакви отвори, с основа двайсет и височина десет метра. Мицкевич включи дистанционното — една масивна врата с невидими панти се отвори в стената.

Вътре денонощно поддържали постоянни температура и осветление, обясни той. Една стълба ни отведе към висок надземен етаж, който обикаляше зданието и където бяха разположени кабинети. Метални шкафове, вградени в стените, бяха пълни с грижливо надписани DVD, съдържащи разнообразни данни. В долния етаж бе разположена само една полусфера с прозрачни пластмасови стени, в която се виждаха стотици също прозрачни тръби, отвеждащи към лъскави стоманени контейнери.

— Тези тръби съдържат химичните вещества, необходими за създаването на човешко същество — каза Мицкевич: — въглерод, водород, кислород, азот и различни микроелементи…

— Ето в това прозрачно кълбо — добави пророкът с треперещ глас — ще се роди първият човек, заченат напълно изкуствено; първият истински киборг!

Погледнах внимателно двамата мъже — за първи път, откакто бях срещнал пророка, той бе напълно сериозен и сякаш стъписан и почти уплашен от перспективите, които бъдещето предлагаше. Мицкевич изглеждаше напълно уверен в себе си и явно желаеше да продължи обясненията си — вътре в тази зала той бе истинският шеф, пророкът нямаше думата. В този момент осъзнах, че оборудването на лабораторията вероятно бе струвало скъпо и дори много скъпо и че навярно тук отива по-голямата част от членския внос и печалбите, че всъщност тази зала е истинският смисъл на съществуването на сектата. В отговор на въпросите ми Мицкевич уточни, че още сега били в състояние да осъществят синтеза на всички протеини и сложни фосфолипиди, участващи във функционирането на клетките; че също така можели да възпроизведат всички органели, с изключение, според него временно, на комплекса на Голджи, но се сблъскали с непредвидени трудности при синтеза на плазмената мембрана и следователно още не можели да създадат напълно функционална жива клетка. На въпроса ми дали са по-напреднали от други изследователски екипи, той се намръщи: явно не съм разбрал добре: те не само били напреднали, но и били единственият екип в света, занимаващ се с изкуствен синтез, при който ДНК вече не служи за развитието на ембрионални слоеве, а се използва само за информация с цел управление на завършения организъм. Именно това щяло да позволи да се прескочи стадият на ембриогенезата и да се създават направо възрастни индивиди. Докато сме оставали зависими от нормалното биологично развитие, щели да бъдат нужни около осемнайсет години, за да се изгради човешко същество; когато всички процеси бъдат овладени, този срок според него щял да бъде сведен до един час.

Даниел 25, 5

В действителност били нужни три века изследвания, за да се достигне целта, набелязана от Мицкевич още в началото на XXI век, и първите поколения неохора да бъдат създадени чрез клониране, от което той смятал, че ще се откаже много по-рано. Но неговите предвиждания в областта на ембриологията в дългосрочен план се оказали изключително плодотворни; за нещастие това довело до безпрекословно приемане и на идеите му за модела на мозъчното функциониране. Метафората за човешкия мозък като недетерминистична машина на Тюринг в края на краищата се оказала напълно безплодна; в човешкия ум настина съществуват неалгоритмични процеси, както посочва съществуването, установено от Гводел още през 1930 година, на недоказуеми пропозиции, които обаче недвусмислено могат да бъдат признати за верни. И тук на учените били нужни три века, за да изоставят тази насока на изследванията и да се примирят със старите механизми на условните рефлекси и обучението — но вече усъвършенствани, ускорени и много по-надеждни, което било постигнато чрез инжектиране в новия организъм на белтъци, взети от хипокампуса на стария организъм. Този метод — един вид хибрид между биохимичното и пропозиционалното — не отговаря на научната строгост, към която се стремели Мицкевич и първите му последователи, той само претендира, че представлява, както прагматично и малко нахално се изразява Пърс, „най-доброто, което можем да направим в реалния свят, като се има предвид действителното състояние на нашите знания“.

Даниел 1, 17

След като се въведе в паметта на приложението, възможно е да се промени поведението му.

kdm.fr.st

Първите два дни бяха запълнени най-вече с лекциите на Мицкевич, който почти не отделяше внимание на духовната и емоционалната страна на проблема; започнах да разбирам възраженията на Ченгето; никога, в нито един момент от човешката история религията не е можела да завладее масите, обръщайки се единствено към разума. Дори пророкът беше останал на заден план, срещах го, когато се хранехме, повечето време прекарваше в пещерата си и предполагам, че вярващите бяха леко разочаровани.

Всичко се промени в сутринта на третия ден, който бе посветен на пост и медитация. Към седем часа ме събуди меланхоличният и плътен звук на тибетските тромпети, свирещи проста мелодия, съставена само от три ноти. Излязох на терасата: слънцето изгряваше над каменистата долина. Един по един елоимитите се заизмъкваха от палатките си, просвайки рогозки на земята и налягайки около естрадата, където двама тръбачи свиреха от двете страни на пророка, застанал в поза „лотос“. Както останалите членове на сектата, той беше облечен с бяла туника; но докато техните бяха от обикновен памучен плат, неговата беше от лъскав бял сатен, искрящ на утринната светлина. След около две минути той заговори с бавен и дълбок глас, който, силно увеличен от високоговорителите, успяваше да заглуши звука на тръбите. С прости думи той прикани вярващите да усетят земята, на която лежат, да си представят вулканичната енергия, идваща от нейните недра, безмилостната й енергия, надвишаваща тази на най-мощните атомни бомби; да овладеят тази енергия, да я поемат в телата си, предназначени за безсмъртие.

След това той ги помоли да свалят туниките си и да подложат голите си тела на слънчевите лъчи; да си представят и тази колосална енергия, съставена от милиони едновременни термоядрени реакции, енергията на слънцето и на всички звезди.

Призова ги да проникнат дълбоко в тялото си, дълбоко под кожата си и да се опитат чрез медитация да видят клетките си и още по-навътре — техните ядра, съдържащи ДНК, която съхранява генетичната им информация. Подкани ги да осъзнаят своята ДНК, да се изпълнят с мисълта, че тя носи тяхната схема, схемата на тялото им, и че противно на материята, тази информация е безсмъртна. Помоли ги да си представят как тази информация преминава през вековете в очакване на Елоимите, които ще могат да възстановят телата им благодарение на високо развитата им технология и информацията, кодирана в ДНК. Помоли ги да си представят завръщането на Елоимите и момента, когато те самите, след период на очакване, наподобяващо дълъг сън, ще се върнат към живота.

Изчаках края на медитацията, за да се присъединя към тълпата, отправила се към пещерата, където се провеждаха лекциите на Мицкевич; бях изненадан от трескавата и не съвсем нормална радост, обхванала участващите — много от тях си говореха на висок глас и се спираха, за да се прегърнат за няколко секунди, други вървяха, подскачайки, а някои тананикаха весел напев. Пред пещерата беше опънат плакат, на който с разноцветни букви бе написано „ПРЕДСТАВЯНЕ НА ПОСОЛСТВОТО“. Близо до входа попаднах на Венсан, който явно не споделяше заобикалящата ни възбуда; в качеството си на ВИП-ове ние безспорно не бяхме длъжни да изпитваме обикновени религиозни емоции. Седнахме сред останалите; глъчката замлъкна, когато един гигантски екран с основа трийсет метра започна да се спуска по стената в дъното; след това стана тъмно.

Плановете на посолството бяха направени с помощта на триизмерни програми, вероятно AutoCad и Freehand; по-късно с изненада разбрах, че пророкът лично бе направил всичко. Въпреки че бе напълно невеж в почти всички области, той се увличаше от информатика, и то не само от видеоигри; бе овладял най-сложните графични инструменти и сам бе направил сайта на сектата с помощта на Dreamwear MX и дори бе написал стотина страници в HTML код. Във всеки случай както в плана на посолствата, така и при изготвянето на сайта, той бе дал воля на естествения си вкус към грозотата; до мен Венсан изстена мъчително, сведе глава и упорито остана загледан в коленете си през цялата прожекция, а тя продължи повече от половин час. Диапозитивите следваха един след друг, като при прехода по правило образът се разлагаше и съграждаше наново и всичко това под звуците на увертюрите на Вагнер, семплирани с гръмко техно. Повечето от залите на посолството имаха форма на съвършени геометрични тела — от дванайсетостен до двайсетостен; очевидно заради художествената условност, гравитацията не бе взета предвид и погледът на виртуалния посетител свободно се рееше от горе на долу в стаите, между които се виждаха украсени със скъпоценни камъни джакузи; навсякъде висяха отвратително реалистични порнографски гравюри. Огромните френски прозорци на някои зали гледаха към пейзаж с тучни ливади, обсипани с пъстри цветя, и аз се запитах как пророкът ще постигне това сред крайно оскъдната природа на Ланзароте; цялото хиперреалистично изобилие на цветя и треви ме наведе на мисълта, че този вид подробности едва ли ще го спрат и че навярно ще използва изкуствена растителност.

Последва финал, при който се издигнахме във въздуха и видяхме общия план на посолството — шестолъчна звезда със завити лъчи, — а после, чрез главозамайващо отдалечаване, камерата ни показа Канарските острови, земното кълбо, а в залата отекнаха първите тактове на „Така рече Заратустра“. След това настъпи тишина — на екрана се редуваха неясни изображения на галактични мъглявини. Тези образи също изчезнаха и един светлинен кръг се насочи към сцената, съпровождайки пророка, който подскачаше и блестеше в церемониалния си костюм от бял сатен с апликации, проблясващи диамантено. Гръмки овации избухнаха в залата, всички станаха, ръкопляскаха и крещяха: „Браво!“ Венсан и аз се почувствахме принудени също да станем и да аплодираме. Всичко това продължи поне двайсет минути; понякога аплодисментите затихваха и вече сякаш щяха да престанат, когато внезапно, най-вече от групичката на първите редове, насядала около Ченгето, прииждаше нова, още по-силна вълна от ръкопляскания, която завладяваше цялата зала. Преброих пет затихвания и пет вълни, преди пророкът, почувствал, че възторгът скоро ще спадне, да разтвори широко ръце. Веднага настъпи тишина. С дълбок и, трябва да призная, доста впечатляващ глас (но пък и звуковата уредба силно подчертаваше ехото и ниските тонове) той запя първите тактове на химна за посрещането на Елоимите. Мнозина около мене подеха думите полугласно. „По-сол-ство-то ще по-стро-им…“ — гласът на пророка премина към по-високи тонове. „Не ще по-жа-лим труд и сред-ства“ — пееха все повече хора край мен. „Ще бъде на-ше-то при-вет-стви-е“ — ритъмът стана по-неопределен и по-бавен, но пророкът поде с триумфален и мощно усилен глас, който отекна в цялата пещера: „Ще бъ-де Нов Еру-са-лим!“ Същият мит, същата мечта, все така могъща и в третото хилядолетие. „И ще отрие Бог всяка сълза от очите им…“[78] Тълпата потръпна от вълнение и след пророка всички подеха припева, който се състоеше само от три ноти, безконечно повтарящи една-единствена дума: „Ееее-лоо-им!… Ееее-лооо-им!…“ С протегнати към небето ръце Ченгето пееше гръмогласно. На няколко метра от мен забелязах Патрик със затворени зад очилата очи, с разтворени ръце, почти изпаднал в екстаз, а до него Фадиах, припомняйки си може би рефлексите на своите прадеди петдесятници, се извиваше на място, напявайки провлечено неразбираеми думи.

Последва нова медитация, този път в тишината и тъмнината на пещерата; след това пророкът отново взе думата. Всички го слушаха не само с почит, но и с безмълвно и радостно обожание, почти като омагьосани. Според мен това се дължеше най-вече на тона на гласа му, мелодичен и лиричен, който понякога спираше под напора на чувствата или мисълта, а понякога преминаваше в ентусиазирано кресчендо. Самата му реч ми се стори доста объркана; започна от разнообразието на формите и цветовете в животинския свят (призова ни да мислим за пеперудите, които сякаш съществуват само за да се възхищаваме на пъстроцветния им полет) и стигна до причудливите репродуктивни обичаи, характерни за някои животински видове (разпростря се например върху един вид насекоми, при които мъжкият, петдесет пъти по-малък от женската, живеел като паразит в корема й, преди да излезе да я оплоди и да загине), вероятно в библиотеката си имаше книга от рода на „Забавна биология“ (предполагам, че подобно заглавие съществува за всички науки). Но това безредно струпване водеше до една силна идея, която той ни изложи веднага: създавайки ни — нас и живота на тази планета — Елоимите несъмнено били учени от много високо ниво и следвайки примера им, ние също трябва да почитаме науката, основа на всяка практическа реализация, да я уважаваме и да й предоставим необходимите средства, за да се развива. По-специално, трябва да се поздравим, че сред нас се намира един от най-изтъкнатите световни учени (той посочи Мицкевич, който стана и се поклони сковано на тълпата под залп от аплодисменти); но ако Елоимите високо ценели науката, те също така били и хора на изкуството: науката е само средство за осъществяване на това невероятно разнообразие от живи същества, което може да се разглежда единствено като произведение на изкуството, най-величественото от всички. Само гениални творци са можели да създадат такова изобилие, такава красота, толкова възхитително богатство и естетическа фантазия.

— Затова за нас също така е голяма чест — продължи той — да приветстваме на този стаж двама много талантливи и световноизвестни творци… — Той посочи към нас.

Венсан стана неуверено; аз го последвах. След леко колебание хората около нас се отдръпнаха и широко усмихнати направиха кръг, за да ни аплодират. На няколко метра забелязах Патрик — той ми ръкопляскаше горещо и изглеждаше още по-развълнуван.

— Наука, изкуство, творчество, красота, любов… Игра, нежност, смях… Колко красив е животът, скъпи приятели! Колко е прекрасен и как ни се иска да продължава вечно!… Това, скъпи приятели, ще бъде възможно, много скоро ще бъде възможно… Обещанието е дадено и ще бъде изпълнено.

След тези последни и трогателно мистични думи той замълча, направи кратка пауза и отново запя химна за посрещане на Елоимите. Този път всички присъстващи го подеха силно, пляскайки бавно с ръце; до мен Венсан пееше с цяло гърло и аз самият за малко не изпитах истинско колективно чувство.

Постът свършваше в двайсет и два часа, под звездното небе бяха подредени големи маси. Поканиха ни да седнем наслуки, без да държим сметка за обичайните приятелски отношения, и това не представляваше никаква трудност, защото тъмнината бе почти пълна. Пророкът седна на една маса, разположена на подиум, и всички сведоха глави, докато той каза няколко думи за разнообразието на вкусовете и предпочитанията, за този нов източник на удоволствие, което целодневният пост ще ни накара да оценим по-добре; спомена също така, че трябва да се дъвче бавно. После, сменяйки темата, ни подкани да се съсредоточим върху прекрасната човешка личност, която седи срещу нас, върху всички прекрасни човешки личности в блясъка на великолепно развитите им индивидуалности, чието разнообразие и тук ни обещава нечувана пъстрота от срещи, радости и удоволствия.

Газовите лампи, поставени в ъглите на масите, се запалиха бавно и с леко свистене. Вдигнах очи: в чинията ми имаше два домата, срещу мен — двайсетгодишно момиче с много бяла кожа, чието лице напомняше картините на Ботичели; дългите й гъсти и черни коси падаха на вълни до талията й. За няколко минути тя се вживя в ролята, усмихна ми се, заговори ми, опита се да узнае повече за прекрасната човешка личност, която аз представлявах; тя се казвала Франческа, била италианка, по-точно — идвала от Умбрия, но учела в Милано; запознала се с учението на елоимитите преди две години. Обаче доста бързо приятелят й, който седеше от дясната й страна, се намеси в разговора; той пък се казвал Джанпаоло, бил актьор — е, играел в рекламни клипове, понякога в телефилми, с една дума, беше на същия стадий като Естер. Той също беше много красив: не много дълги кестеняви коси със златисти отблясъци и лице, което навярно може да се срещне у старите италиански майстори, чиито имена в момента не си спомнях; беше и доста едър, загорелите мускули на ръцете и гърдите му ясно се очертаваха под фланелката му. Лично той бил будист и дошъл на този стаж от любопитство — но първите му впечатления били добри. Доста бързо те престанаха да се интересуват от мен и започнаха оживен разговор — на италиански. Не само бяха великолепна двойка, но и изглеждаха искрено влюбени. Все още се намираха в този вълшебен момент, когато откриваш света на другия и имаш нужда да се прехласваш от това, което го прехласва, да се развличаш с това, което го развлича, да споделяш всичко, което го забавлява, радва и възмущава. Тя го гледаше с нежното очарование на жена, която знае, че мъжът я е избрал и се радва на този избор, като все още не е напълно свикнала с мисълта, че има приятел, мъж, който е само неин; тя все още вярва, че животът ще бъде много приятен.

Вечерята бе скромна, както обикновено: два домата, табуле[79], парче козе сирене; но след като масите бяха прибрани, се появиха дванайсетте годеници, облечени с дълги бели туники, които поднесоха амфори, пълни със сладък ябълков ликьор. Някаква еуфория от общуването, изразяваща се в множество леки, накъсани разговори, завладя присъстващите: мнозина тихо си тананикаха. Патрик се приближи и коленичи до мен, обещавайки ми, че често ще се срещаме в Испания, ще станем приятели и че мога да го посетя в Люксембург. Когато пророкът стана, за да вземе отново думата, го аплодираха възторжено в продължение на десет минути; под светлината на прожекторите сребристият му силует бе ограден с искрящ ореол. Той ни прикани да медитираме за множествеността на световете, да насочим мислите си към звездите, които можехме да видим, оградени от техните планети, и да си представим разнообразните форми на живот на тях, странната растителност, напълно непознатите животински видове и разумните цивилизации, някои от които, като например тази на Елоимите, са много по-напреднали от нашата и желаят да ни предадат знанията си, да ни приемат в своите редици, за да живеем заедно с тях във Вселената в наслада, постоянно обновяване и радост. Животът, завърши той, е чудесен и само от нас зависи да направим така, че всеки миг да заслужава да бъде изживян.

Когато той слезе от подиума, всички станаха и от двете му страни се образува плътен шпалир от вярващи, размахващи ръце към небето и повтарящи ритмично: „Еееелоооииим!“; някои се смееха неудържимо, други ридаеха. Щом стигна до Фадиах, пророкът спря и леко докосна гърдите й. Тя подскочи от радост и извика нещо като „Йееп!…“ Двамата потеглиха заедно през тълпата от привърженици, които пееха и аплодираха неистово. „Трети път! Той я избра за трети път!“ — прошушна ми Патрик гордо и ми обясни, че освен дванайсетте годеници, пророкът понякога удостоявал и някоя обикновена последователка с честта да прекара нощта с него. Постепенно възбудата спадна, привържениците влязоха в палатките си. Патрик избърса стъклата на очилата си, замъглени от сълзите му, прегърна ме през рамо и се загледа в небето. Изключителна нощ, каза ми той; чувствал по-силно от друг път вълните, идващи от звездите, любвеобилните вълни, изпратени ни от Елоимите; бил убеден, че те ще дойдат при нас именно в такава нощ. Не знаех какво да му кажа. Не само че никога не бях приемал някаква религия, но никога не бях мислил за възможността да го направя. За мен нещата бяха точно такива, каквито изглеждат: човекът е животински вид, произлязъл от други животински видове по пътя на сложен и мъчителен еволюционен процес; той е съставен от материя, образуваща органи, и след смъртта му тези органи се разлагат, превръщат се в по-прости молекули; не остава никаква следа от мозъчна дейност, от мислене и очевидно нищо, което може да бъде наречено дух или душа. Атеизмът ми беше толкова монолитен, толкова радикален, че дори никога не бях успявал да вземам тези теми на сериозно. Докато бях ученик, когато разговарях с някой християнин, мюсюлманин или евреин, винаги имах чувството, че тяхната вяра трябва да се приема като нещо вторично; че те очевидно не вярват директно и в буквален смисъл в предложените догми, но че става дума за условен знак, за един вид парола, която им дава достъп до общността на вярващите — така както при гръндж музиката или Doom Generation за любителите на тази игра. Убедената сериозност, с която те понякога обсъждаха помежду си еднакво абсурдни теологични съждения, сякаш противоречеше на тази хипотеза; но всъщност така беше и за истинските любители на всяка игра — за шахматиста или увлечения участник в някоя ролева игра фиктивното пространство на играта е нещо сериозно и реално от всяка гледна точка, дори може да се каже, че за него не съществува нищо друго, поне докато тя продължава.

Елоимитите поставяха пред мен абсолютно същата досадна загадка, характерна за всички вярващи. Разбира се, в някои случаи дилемата се решаваше лесно. Учения например очевидно не можеше да вземе на сериозно тези тъпотии, но той имаше много основателни причини да остане в сектата — като се има предвид еретичният характер на изследванията му, той никога не би получил на друго място толкова значителни кредити и лаборатория с толкова модерно оборудване. Останалите ръководители — Ченгето, Хумориста и, естествено, пророкът — също имаха материална облага от участието си. Случаят с Патрик бе по-любопитен. Да, сектата му бе дала възможност да си намери суперекзотична любовница и вероятно толкова „гореща“, колкото изглеждаше; сексуалният живот на банкерите и президентите на фирми, въпреки всичките им пари, обикновено е абсолютно жалък, те трябва да се задоволяват с кратки, баснословно скъпи срещи с компаньонки, които ги презират и винаги им демонстрират физическото си отвращение. Но все пак факт е, че Патрик показва истинска вяра, непресторено упование във вечността на насладите, предсказвани от пророка; за човек, чието поведение, от друга страна, носеше отпечатъка на силен буржоазен рационализъм, всичко това бе смущаващо.

Преди да заспя, дълго мислих за Патрик и Венсан. След първата вечер той повече не ме заговори. Събуждайки се рано на следващата сутрин, отново го видях, че се спуска по пътя, криволичещ край възвишението в компанията на Сюзан; и този път те изглеждаха потопени в сериозен и безизходен разговор. Разделиха се на първата площадка, като си кимнаха с глава, и Венсан се запъти обратно към стаята си. Чаках го до входа; той се стресна, като ме видя. Поканих го на кафе при мен; хванат натясно, той прие. Докато водата се топлеше, подредих чашите и приборите на малката масичка на терасата. Слънцето трудно пробиваше плътните и безформени тъмносиви облаци; тънка виолетова линия пробягваше над хоризонта. Налях му кафе; той си сложи захар и замислено разбърка съдържанието на чашата си. Седнах срещу него; той мълчеше и с наведени очи поднесе чашата до устните си.

— Влюбен ли си в Сюзан? — попитах аз.

Той ме погледна с тревога.

— Толкова ли си личи? — отговори той след продължителна пауза.

Кимнах утвърдително глава.

— Трябва да се дистанцираш… — продължих аз и убедителният ми тон сякаш изразяваше задълбочено предварително обмисляне, макар че идеята ми хрумна за първи път. Но аз продължих в същия дух: — Можем да се разходим из острова…

— Имаш предвид… да излезем от лагера?

— Забранено ли е?

— Не… Мисля, че не. Трябва да попитаме Жером…

Но тази перспектива сякаш го тревожеше.

— Да, разбира се! Да, разбира се! — възкликна добронамерено Ченгето. — Тук не е затвор! Ще помоля някого да ви закара в Аресифе или може би на летището: там по-лесно ще наемете кола.

— Нали ще се върнете тази вечер? — попита той, когато се качихме в микробуса. — Просто искам да знам…

Нямах никакъв план, исках само да отведа за един ден Венсан в нормалния свят, тоест неизвестно къде; тоест, като се има предвид мястото, където се намирахме — най-вероятно на плажа. Той проявяваше изненадващо покорство и липса на инициатива; човекът, от когото бяхме наели колата, ни даде карта на острова.

— Можем да отидем на плажа в Тегизе… — казах аз, това е най-лесно.

Той дори не си направи труд да ми отговори.

Беше си взел бански и кърпа и послушно седна между две дюни; изглеждаше готов да стои тук цял ден, ако се наложи.

— Има много други жени — казах аз просто ей така, за да започна разговора, но си дадох сметка, че нищо няма да излезе.

Сезонът още не бе настъпил, около нас имаше петдесетина души: девойки с привлекателни тела, придружени от момчета и майки с не толкова привлекателни тела и с малки деца. Принадлежността ни към едно общо пространство вероятно щеше да остане чисто теоретична; никой от тях не се намираше в реалност, с която по какъвто и да е начин ние бихме могли да взаимодействаме; за нас те съществуваха не повече, отколкото ако бяха образи на киноекран, дори бих казал — по-малко. Започвах да чувствам, че тази екскурзия в нормалния свят е обречена на неуспех и изведнъж разбрах, че на всичко отгоре има опасност тя да завърши много неприятно.

Не го бях направил нарочно, но бяхме седнали в онази част на плажа, където се разпореждаше ваканционният клуб „Томсън Холидейз“. Връщайки се от доста хладното море, в което не успях дори да се потопя, забелязах, че стотина души се бяха насъбрали около подиум, където бяха поставили звукова техника. Венсан не беше помръднал; седнал сред тълпата, той наблюдаваше заобикалящото го оживление с пълно безразличие; отивайки към него, прочетох на един бандерол: „Конкурс за Мис Бикини“. И наистина, десетина фльорцички на възраст от тринайсет до петнайсет години се фръцкаха и кудкудякаха близо до една от стълбите, които водеха към подиума. След впечатляваща музикална реклама висок негър, облечен като циркова маймуна, скочи на подиума и подкани момичетата да се качат.

— Ladies and Gentlemen, boys and girls[80] — крещеше той в своя HF микрофон, — welcome to the „Miss Bikini“ contest! Have we got some sexy girls for you today![81]

Той се обърна към първото момиче, високо източено девойче, облечено с миниатюрни бели бикини и с дълги червеникави коси.

— What’s your name?[82] — попита я той.

— Илона — отговори момичето.

— A beautiful name for a beautiful girl[83] — възторжено извика той. — And where are you from, Ilona?[84]

Идвала от Будапеща.

— Budaaaa-pest! That city’s hoooot!…[85] — изръмжа той ентусиазирано; девойчето избухна в нервен смях.

Той продължи със следващото момиче — рускинче с платиненоруса коса, много добре оформено, въпреки петнайсетте си години, и с вид на истинска въртиопашка, после зададе по няколко въпроса на останалите, като подскачаше и се пъчеше като пуяк в смокинга си от сребристо ламе и пускаше все по-неприлични шеги. Хвърлих отчаян поглед към Венсан; в това плажно увеселение той изглеждаше като Самюел Бекет в рапърски клип. След като приключи с девойчетата, негърът се обърна към четирима шейсетгодишни шкембелии, седнали зад малка масичка с бележник пред себе си, и високопарно ги посочи на публиката:

— And judging theeem… is our international jury!… The four members of our panel have been around the world a few times — that’s the least you can say! They know what sexy boys and girls look like! Ladies and Gentlemen, a special hand for our experts![86]…

Последваха няколко вяли ръкопляскания, а направените за посмешище дъртаци махнаха с ръка на семействата си в публиката. После започна самият конкурс — една след друга девойките по бикини се разхождаха по подиума, изпълнявайки нещо като еротичен танц: въртяха дупетата си, мажеха се с плажно масло, играеха с презрамките на сутиена и т.н. под звуците на гръмък хаус. Ето намирахме се в нормалния свят. Спомних си какво бе казала Изабел на първата ни среща: свят от вечни kids. Негърът беше възрастен kid, членовете на журито — застаряващи kids: във всичко това нямаше нищо, което би могло да накара Венсан да заеме отново мястото си в обществото. Предложих му да си тръгнем точно когато рускинчето пъхна ръка в долнището на бикините си; той прие с безразличие.

На карта с мащаб 1:200000, особено на картата „Мишлен“, всички изглеждат щастливи; нещата се влошават, когато мащабът е по-голям като на моята карта на Ланзароте; виждат се хотелските комплекси и развлекателната инфраструктура. При мащаб едно към едно попадаш в нормалния свят и това не е забавно; но ако продължиш с увеличението, попадаш в кошмар: започваш да различаваш акарите, микозите, паразитите, които разяждат плътта. Към два часа се върнахме в Центъра.

Тъкмо навреме, тъкмо навреме, Ченгето ни посрещна, подскачайки от възторг; пророкът току-що бил решил неочаквано да организира малка вечеря с присъстващите ВИП-ове, тоест с всички, които по някакъв начин имат връзки с медиите или публиката. Застанал до него, Хумориста енергично клатеше глава, намигайки ми, сякаш искаше да каже да не взимам всичко това на сериозно. Всъщност мисля, че той много разчиташе на мен, за да променя положението му — като отговорник за връзките с пресата, той досега беше претърпял редица неуспехи, в най-добрия случай сектата беше представена като сдружение от откачалки и наивници, вярващи в летящи чинии, а в най-лошия — като опасна организация, която проповядва идеи, намирисващи на евгеника и дори на нацизъм; пророкът също често бе осмиван заради последователните си провали в предишни поприща (автомобилен състезател, поп певец…). С една дума, един ВИП с тежест като мен за тях беше неочакван късмет, кислородна бутилка.

В трапезарията имаше около десетина души; разпознах Джанпаоло и Франческа. Вероятно той дължеше тази покана на актьорските си прояви, колкото и скромни да бяха те; очевидно понятието ВИП се възприемаше в широк смисъл. Разпознах и една доста пълна, платиненоруса жена, която бе пяла химна за посрещане на Елоимите толкова силно, че едва се издържаше; представи ми се като оперна певица, или по-точно хористка от операта. Заемах почетното място точно срещу пророка; той ме посрещна сърдечно, но изглеждаше напрегнат, тревожен, гледаше загрижено във всички посоки; успокои се малко, когато Хумориста седна до него. Венсан се разположи от дясната ми страна и впери поглед в пророка, който правеше топчета от хляб и машинално ги търкаляше по масата; изглеждаше уморен, разсеян, за първи път можех да му дам наистина шейсет и пет години.

— Медиите ни ненавиждат — каза той горчиво… — Ако сега изчезна, не знам какво ще стане с делото ми. Ще се нахвърлят като изгладнели кучета…

Хумориста, който се канеше да вметне някоя шега, се обърна към него, но по тона на гласа му разбра, че говори сериозно, и остана със зяпнала уста. Плоското му като ютия лице, малкият нос, рядката права косица — всичко го предопределяше за ролята на шут, той спадаше към онези лишени от чар същества, при които дори отчаянието не изглежда сериозно; очевидно след внезапното разпадане на сектата съдбата му едва ли щеше да бъде завидна, бях сигурен, че няма друг източник на доходи. Той живееше с пророка в Санта Моника в същата къща, където бяха настанени и дванайсетте годеници. Лично той нямаше сексуален живот и, общо взето, не правеше почти нищо — единствената му прищявка беше да си доставя от Франция чеснов салам, тъй като магазините за деликатеси в Калифорния били недобре снабдени; освен това колекционираше кукички за въдица и като цяло беше една жалка марионетка, лишена от собствени желания и изобщо от всякаква жизнена субстанция; пророкът го държеше отчасти по милост, отчасти за да подчертава собствената си изключителност и да си избива върху него комплексите.

Годениците на пророка се появиха с подноси, отрупани с ордьоври; вероятно за да подчертаят артистичния характер на сборището, те бяха сменили туниките с предизвикателни костюми на феи Мелюзини с островърхи шапки, обсипани със звезди и прилепнали рокли със сребърни пайети, отворени на дупетата им. В кулинарно отношение се бяха постарали: имаше малки банички с месо и различни мезета. Машинално пророкът погали задника на брюнетката, която му сервираше, но това като че ли не успя да му повиши настроението; той нервно нареди да поднесат веднага виното, изпи две чаша една след друга, после се облегна на стола си и продължително огледа присъстващите.

— Трябва да направим нещо с медиите… — каза той накрая на Хумориста. — Прочетох последния „Нувел Обсерватьор“, тази системна кампания срещу нас не може да продължава…

Събеседникът му смръщи вежди и като се замисли за миг, каза неуверено, сякаш изричаше забележителна истина:

— Няма да е лесно…

Бях изненадан от безразличието, с което приемаше нещата, защото в последна сметка официално именно той отговаряше за тях — и това бе очевидно, след като нито Учения, нито Ченгето присъстваха на тази вечеря. Вероятно беше напълно некомпетентен в тази област, както и във всички останали; беше свикнал с лошите резултати от дейността си и мислеше, че винаги ще е така, че всички край него са свикнали с неуспехите му; той също беше на около шейсет и пет години и вече не очакваше кой знае какво от живота. Устата му се отваряше и затваряше мълчаливо, видимо искаше да каже нещо смешно, да върне доброто настроение, но не успяваше, беше жертва на временна повреда на духовитостта си. В крайна сметка се отказа — сигурно си мислеше, че пророкът тази вечер не е в настроение, но ще му мине; успокоен, той спокойно се зае с баничката си.

— Как мислиш… — обърна се към мен пророкът, като ме гледаше право в очите. — Дали враждебното отношение на пресата е дългосрочен проблем?

— Общо взето, да. Ако заемеш позата на мъченик и се оплакваш непрекъснато, че си жертва на неоправдано отхвърляне, можеш да привлечеш някои психари; навремето Льо Пен успя да го направи. Но в крайна сметка губиш — най-вече ако искаш да имаш нови привърженици, тоест — да спечелиш и друга аудитория.

— Точно така, точно така!… Чуйте какво ми каза Даниел!… — Той стана от стола си и се обърна към всички: — Медиите ни обвиняват, че сме секта, макар че именно те не ни дават да станем религия, като изопачават системно идеите ни и ни пречат да имаме по-голяма аудитория, въпреки че нашите решения са валидни за всеки човек, независимо от националността, расата или предишните му религиозни убеждения!…

Присъстващите спряха да ядат, но никой не намери какво да каже. Пророкът седна обезсърчен, кимна с глава на брюнетката, която му наля още вино. След известно мълчание разговорите на масата продължиха: повечето се въртяха около роли, сценарии, разни проекти за филми. Мнозина от поканените вероятно бяха начинаещи или второразредни актьори: забелязал съм, че поради решаващата роля на случайността в живота им актьорите са лесна плячка за разни секти, вярвания и странни духовни учения. Любопитно е, че никой от тях не ме позна, което беше много добре.

— Harley de Dude was right… — каза замислен пророкът. — Life is basically a conservative option…[87]

Учудих се на кого говори, преди да разбера, че това бях аз. Той се усети и продължи на френски с искрена и неочаквана тъга:

— Знаеш ли, Даниел, единствената цел на човечеството е да се възпроизвежда, да продължава вида. Колкото и незначителна да изглежда, тя го преследва с невероятна настойчивост. Макар хората да са били нещастни, страшно нещастни, те продължават с всички сили да се противопоставят на всичко, което може да промени участта им; те искат деца, и то деца, които им приличат, за да изкопаят собствения им гроб и да запазят условията за нещастието. Когато им предлагаш някаква промяна, някакъв друг път, можеш да очакваш ожесточена съпротива. Не си правя илюзии за следващите години: колкото повече постигаме условията за техническото осъществяване на проекта, толкова по-яростна ще бъде борбата против нас. При това интелектуалната власт като цяло е в ръцете на привържениците на статуквото. Битката ще бъде трудна, извънредно трудна…

Той въздъхна, допи виното си и сякаш потъна в медитация, освен ако чисто и просто не се бореше с апатията; Венсан го гледаше с изключително внимание в този миг, когато настроението му се колебаеше между обезсърчението и безгрижието, между инстинкта на смъртта и поривите на живота; сега той все повече приличаше на стара, уморена маймуна. След две-три минути пророкът стана от стола и огледа присъстващите с малко по-голям интерес; мисля, че точно в този момент забеляза красотата на Франческа. Той направи знак на едно от момичетата, които сервираха, по-точно на японката, прошепна няколко думи на ухото й; тя се приближи до италианката и й предаде съобщението. Очарована, Франческа скочи и без дори да погледне приятеля си, седна от лявата страна на пророка.

Джанпаоло се изпъна, лицето му беше абсолютно неподвижно; отвърнах глава и неволно забелязах как пророкът гали с ръка косите на момичето; лицето му излъчваше детинско, старческо и дори, бих казал, трогателно очарование. Наведох очи над чинията си, но след трийсет секунди се уморих да съзерцавам сиренето и се осмелих да погледна встрани: Венсан продължаваше да фиксира безсрамно и дори с известно ликуване, помислих аз, пророка, който беше прегърнал момичето, поставило глава на раменете му. В момента, когато той бръкна в блузата му, погледнах инстинктивно Джанпаоло; той бе станал от стола, виждах в очите му блясъка на яростта и не бях единствен; всички разговори бяха спрели; победен, той бавно седна, сви се и наведе глава. Постепенно разговорите се подновиха отначало тихо, после както обикновено. Пророкът стана от масата, придружен от Франческа, още преди да сервират десерта.

На другия ден срещнах момичето на излизане от сутрешната лекция, тя говореше с някаква приятелка, италианка. Забавих стъпките си и я чух да казва: „Communicare[88]…“ Лицето й беше радостно, ведро, изглеждаше щастлива. Стажът сам по себе си бе заприличал на круиз: бях решил да присъствам само на сутрешните лекции, но да не ходя на следобедните занимания. Присъединих се към останалите за медитацията непосредствено преди вечерята. Забелязах, че Франческа отново седи до пророка и че си тръгнаха заедно; в замяна на това не видях Джанпаоло през целия ден.

На входа на една от пещерите имаше нещо като бар за топли напитки. Видях Ченгето и Хумориста, седнали на чаша липов чай. Ченгето говореше оживено, подчертавайки словото си с енергични жестове — явно темата го вълнуваше. Хумориста не отговаряше; той кимаше угрижено с глава, очаквайки патосът на събеседника му да намалее. Отидох при елоимита, който раздаваше напитките — не знаех какво да взема, винаги съм ненавиждал настойките. Разочарован, поръчах топло какао: пророкът разрешаваше какаото, при условие че е напълно обезмаслено — вероятно в чест на Ницше, чиято философия обожаваше. Когато минах край масата на двамата ръководители, те мълчаха; Ченгето строго оглеждаше помещението. Направи ми енергичен знак да седна при тях, очевидно зарадван от възможността да има нов събеседник.

— Тъкмо казвах на Жерар — започна той (ами да, дори този жалък нещастник си имаше име, може би и фамилно име, любящи родители, които са го дундуркали на коленете си, наистина животът е трудно нещо, ако продължа да мисля подобни неща, ще се гръмна, няма съмнение), — тъкмо казвах на Жерар, че според мен твърде много говорим за научната страна на нашата доктрина. Има цяло екологично течение „Ню Ейдж“, което се ужасява от генните технологии, защото гледа с лошо око на господството на човека над природата. Хората, отхвърлящи категорично християнската традиция, често са близки до езичеството и будизма; сред тях можем да имаме потенциални симпатизанти.

— Затова пък — хитро каза Жерар — привличаме феновете на биотехнологиите.

— Да — отговори Ченгето неуверено. — Но тях ги има най-вече в Калифорния, уверявам те, че в Европа не са много. — Той отново се обърна към мен: — Как мислиш?

Всъщност нямах мнение, струваше ми се, че в дългосрочен план привържениците на генната технология ще стават повече от противниците й, но най-много се изненадах, че те пак ме замесват във вътрешните си противоречия. Още не бях си дал сметка, но те вярваха, че като артист разбирам интуитивно мисловните нагласи, насоките на общественото мнение; не виждах причина да ги разубеждавам и след като изредих няколко баналности, които те изслушаха с респект, станах усмихнат от масата под претекст, че съм уморен, измъкнах се от пещерата и се запътих към палатковия лагер: искаше ми се да видя отблизо редовите привърженици на сектата.

Още беше рано и никой не си беше легнал; повечето седяха по турски пред палатките си сами и много рядко по двойки. Мнозина бяха голи (без да бъде задължителен, нудизмът бе широко практикуван от елоимитите. Нашите създатели, Елоимите, които постигнали пълен контрол над климата на родната си планета, също ходели голи, както подобава на всяко свободно и гордо същество, отхвърлило чувството за вина и срам; според пророка следите от първородния грях били изличени, сега ни водел новият закон на истинската любов). Общо взето, те не правеха нищо или пък медитираха по свой начин — мнозина седяха с разтворени длани и поглед, вперен в звездите. Палатките, раздадени от организацията, имаха форма на вигвами, но белият и леко блестящ плат беше много модерен — нещо от рода на „новите материи, използвани в космическите изследвания“.

С една дума, това беше племе, високотехнологично племе, мисля, че всички имаха Интернет, пророкът много държеше на това, за да може мигновено да им съобщава указанията си. Вероятно чрез Интернет имаха много обществени връзки, но като ги гледаше ей така, събрани заедно, човек бе поразен от изолацията и безмълвието им; всеки си стоеше пред палатката, без да говори, без да общува със съседите си, бяха на няколко метра едни от други, но сякаш не подозираха взаимното си съществуване. Знаех, че повечето нямат деца, нито домашни любимци (не беше забранено, но все пак бе посочено като нежелателно; ставаше дума да се създаде нов вид, а възпроизвеждането на съществуващите вече видове се смяташе за нещо остаряло, консервативно — то бе доказателство за слаб характер, който във всеки случай не свидетелства за истинска вяра; едва ли глава на семейство можеше да се издигне на висок пост в организацията). Извървях всички пътеки, минах край неколкостотин палатки, но никой не ме заговори; всички се задоволяваха с кимване с глава или бегла усмивка. В началото си помислих, че са смутени; все пак бях ВИП, имах привилегията непосредствено да разговарям с пророка; много бързо обаче си дадох сметка, че когато се срещаха помежду си в някоя алея, поведението им беше същото: усмивка, кимване и нищо повече. Излязох от лагера, извървях стотина метра по каменистия път и спрях. Имаше пълнолуние, чакълът и блоковете от лава се виждаха отлично; далеч на изток забелязах слабата светлина на защитните бариери, които ограждаха терена; намирах се сред нищото, беше топло и ми се щеше да стигна до някакво заключение.

Навярно съм стоял дълго време така в състояние на дълбока умствена празнота, защото, когато се върнах, лагерът вече беше стихнал; явно всички спяха. Погледнах часовника си — беше три и нещо. Помещението на Учения още светеше; той бе на бюрото си, но чу стъпките ми и ми направи знак да вляза. Мебелировката не бе толкова оскъдна, колкото си мислех: имаше диван с доста хубави копринени възглавнички, килими с абстрактни мотиви застилаха каменния под; той ми предложи чаша чай.

— Вероятно си разбрал, че има известно напрежение в ръководния екип… — каза той и млъкна.

Явно според тях аз бях основна фигура; продължавах да мисля, че преувеличават важността ми. Вярно е, че можех да дрънкам каквото си поискам, винаги се намираха медии да отразят думите ми; но това далеч не значеше, че трябва да ме слушат и да променят мнението си: всички бяха свикнали, че личностите говорят в медиите по най-различни теми и казват, общо взето, известни неща, но след това никой не им обръща внимание. С една дума, зрелището, превърнато в система за постигане на отвратителен консенсус, отдавна се беше сринало под тежестта на собствената си нищожност. Но аз не направих нищо, за да го опровергая; съгласявах се с онзи благосклонен неутралитет, който толкова често ми беше помагал в живота и ми беше позволил да изслушам куп интимни изповеди на хора от най-различни среди; впоследствие, изопачавайки ги грубо, ги използвах в моите скечове.

— Не се тревожа кой знае колко, пророкът ми има доверие… Но нашият имидж в медиите е катастрофален. Минаваме за побъркани, макар че нито една лаборатория в света не може понастоящем да постигне нашите резултати…

Той посочи с ръка стаята, сякаш всички предмети в нея: книгите по биохимия на английски на издателство „Елзевир“, дивидитата с данни, подредени над бюрото му, запаленият екран на компютъра, свидетелстваха за сериозността на изследванията му.

— Провалих кариерата си, като дойдох тук — продължи той с горчивина, — вече не ме печатат в известните списания…

Обществото е като многолистно тесто, никога не бях въвеждал учени в скечовете си; според мен ставаше дума за специфична прослойка, чиито амбиции и оценъчни критерии не засягат простосмъртните, с една дума, те с нищо не можеха да заинтересуват широката публика. При все това слушах, както слушах всички, воден от стар навик — бях нещо като стар шпионин на човечеството, шпионин в пенсия, но все още ме биваше, имах добри рефлекси, струва ми се, че дори кимах с глава, за да го насърча да продължи, но го слушах, без да чувам, докато говореше, думите му изтичаха от мозъка ми, несъзнателно го бях превърнал в нещо като филтър. Давах си обаче сметка, че Мицкевич е знаменит човек, може би един от най-знаменитите хора в историята на човечеството, той щеше да промени съдбата му на най-дълбоко биологично ниво, разполагаше със знания и умения да го направи, но може би лично аз не се интересувах кой знае колко от историята на човечеството, аз също бях стар и уморен и точно когато той говореше и се хвалеше със строгостта на своите експерименти, със сериозното си отношение към изготвянето и доказването на своите контрааргументи, внезапно пожелах Естер, нейната хубава, стегната вагина, спомних си как плътно обхващаше члена ми. Казах, че ми се спи, и щом излязох от пещерата на Учения, набрах номера на мобилния й, но нямаше никого, само гласовата поща, а аз нямах голямо желание да си бия чекия, на моите години вече много по-бавно произвеждах сперматозоиди, латентният период ставаше по-дълъг, все по-рядко животът ми правеше предложения и някой ден те щяха да изчезнат напълно. Разбира се, бях за безсмъртието, разбира се, в изследванията на Мицкевич имаше надежда, всъщност единствената възможна надежда, но това не беше за мен, нито за някого от моето поколение, в това отношение нямах никакви илюзии; оптимизмът, с който той говореше, вероятно не бе лъжа, а фикция, необходима не само на елоимитите, финансиращи проекта му, а най-вече на самия него. Няма човешки проект без надежда за завършване в разумен срок и по-точно — докато е жив създателят му; човечеството никога не е работило в колективен екип, включващ няколко поколения, макар че точно така става в крайна сметка: човек работи, умира и следващите поколения се възползват от труда му, освен ако не предпочетат да разрушат направеното. Въпреки това никой от онези, които са държали на този проект, никога не са изказали подобна мисъл, те винаги са предпочитали да я отбягват, защото в противен случай са щели чисто и просто да се откажат от всякаква дейност, просто са щели да легнат и да чакат смъртта. Точно затова Учения, колкото и да беше съвременен в интелектуален план, за мен си оставаше романтик, животът му бе насочван от стари илюзии и ето че се питах какво ли прави Естер, дали малката й еластична вагина пулсираше около други членове, и съвсем сериозно започвах да желая да си откъсна някой и друг орган, за щастие си бях взел няколко кутии рохипнол, бях се показал много предвидлив и спах около петнайсет часа.

Когато се събудих, слънцето беше слязло ниско на небето и веднага усетих, че става нещо странно. Канеше се да завали, но знаех, че няма да има буря, никога нямаше, валежите на острова почти не съществуваха. Палатковият лагер се къпеше в слаба жълтеникава светлина, вятърът развяваше входната завеса на някои палатки, но иначе селището беше пусто и никой не се разхождаше по пътеките. Всякаква човешка дейност беше прекратена, цареше пълна тишина. Изкачвайки се по хълма, минах покрай стаите на Венсан, Учения и Ченгето, без да срещна никого. Пещерата на пророка беше широко отворена — за първи път откакто бях дошъл, нямаше охранители на входа й. Когато влязох в първата зала, несъзнателно запристъпвах тихо. Докато вървях по коридора, който водеше към апартаментите му, чух приглушени гласове, шум от влачене на някаква мебел по пода и нещо подобно на ридание.

В голямата зала, където пророкът ме беше посрещнал при пристигането ми, бяха запалени всички лампи, но и там нямаше жива душа. Обиколих я, бутнах една врата, която водеше към офиса, върнах се обратно. Вдясно, близо до басейна, имаше друга врата, отвеждаща в коридор: стори ми се, че гласовете идват оттам. Продължих предпазливо и на завоя на втория коридор попаднах на Жерар, който стоеше изправен в отвора на вратата към стаята на пророка. Хумориста изглеждаше окаяно: лицето му беше още по-бледо от обикновено и огромните сенки под очите му показваха, че не е мигнал през нощта.

— Случи се… случи се… — прошепна той със слаб, треперещ глас. — Случи се нещо ужасно… — успя най-сетне да каже той.

Приближи се Ченгето и застана пред мен с разгневено лице и изпитателен поглед. Хумориста някак жаловито изблея.

— Добре, при това положение можем да го оставим да влезе — изсумтя Ченгето.

В спалнята на пророка имаше огромно кръгло легло с диаметър три метра, покрито с розов сатен; меки табуретки също от розов сатен бяха поставени тук-там из стаята, на трите стени имаше огледала, докато четвъртата представляваше голям френски прозорец, който гледаше към каменистата долина и отвъд нея — към първите вулкани, застрашителни в светлината на настъпващата буря. Прозорецът беше счупен, а в средата на леглото бе проснат трупът на пророка, гол и с прерязано гърло. Беше загубил страшно много кръв, сънната артерия беше направо срязана. Учения нервно сновеше от единия до другия край на помещението. На една табуретка седеше Венсан с отнесен вид и едва вдигна глава, като чу, че приближавам. Чернокоса девойка, в която разпознах Франческа, лежеше в ъгъла на стаята, облечена с окървавена нощница.

— Италианецът го е направил… — сухо каза Ченгето.

За пръв път виждах труп, но не бях силно впечатлен; не бях и много изненадан. Когато на снощната вечеря пророкът си избра Франческа, бях забелязал изражението на приятеля й и за няколко секунди бях помислил, че този път пророкът прекалява, че нещата този път няма да са толкова лесни, както обикновено; и когато в края на краищата Джанпаоло даде вид, че се подчинява, си казах, че и той ще се преклони като другите; явно съм се излъгал. Воден от любопитство, се приближих до прозореца; склонът бе стръмен, почти отвесен; тук-там се виждаха няколко издатини, скалата беше здрава, стоеше непоклатимо и не се ронеше, но все пак никак не бе лесно да я изкачиш.

— Да… — мрачно коментира Ченгето — вероятно много му се е насъбрало на сърцето…

Той продължи да обикаля стаята, грижливо отбягвайки Учения, който крачеше от другата страна на леглото. Хумориста стоеше като вкаменен до вратата и машинално разтваряше и свиваше пръсти, изглеждаше напълно ужасѐн и на ръба на паниката. В този момент за първи път осъзнах, че въпреки хедонистичните и либертинските идеи, демонстрирани от сектата, никой от близките съратници на пророка не водеше сексуален живот; при Хумориста и Учения това беше очевидно: единият не се чукаше поради импотентност, другият — поради липса на мотивация. Ченгето пък беше женен за своя връстница, преминала петдесетте, което означаваше, че едва ли всеки ден се отдава на чувствена разюзданост, но и ни най-малко не се възползваше от високото си положение в организацията, за да прелъсти някоя млада привърженичка. Самите вярващи, както установявах с нарастващо учудване, бяха в най-добрия случай моногамни и в повечето случаи „нулогамни“, с изключение на младите и красиви привърженички, когато пророкът ги канеше да споделят леглото му за една нощ. С една дума, в своята група пророкът се беше държал като абсолютен властващ самец и бе успял да пречупи мъжествеността на съратниците си — те не само че нямаха сексуален живот, но вече дори и не се опитваха да имат такъв, забраняваха си дори да се доближат до женските и бяха приели мисълта, че сексът е привилегия на пророка; едва сега разбрах защо в лекциите си той непрекъснато превъзнасяше женските ценности и безмилостно критикуваше мачизма: целта му беше просто да кастрира слушателите си. Всъщност при маймуните отделянето на тестостерон у подчинените самци намалява и в крайна сметка изчезва.

Небето постепенно избледняваше, облаците се разпръскваха; безнадеждна светлина скоро щеше да освети долината преди падането на нощта. Бяхме много близо до Тропика на Рака — бяхме там гросо мъдо, както би казал Хумориста, когато все още можеше да пуска майтапи. „Това е не-же-лайно, винаги за-кур-свам с мюсли…“ — с подобни духовитости той се опитваше да развесели ежедневието ни. Какво ще стане с този нещастник сега, когато Орангутан номер 1 вече го няма? Той хвърляше уплашени погледи към Ченгето и Учения, съответно Орангутан номер 2 и Орангутан номер 3, които продължаваха да сноват из стаята, оглеждайки се от глава до пети. Когато господстващият мъжкар не може повече да упражнява властта си, отделянето на тестостерон у повечето маймуни се възстановява. Ченгето можеше да разчита на поддръжката на военизираната част на организацията — той лично бе подбрал охранителите, беше ги обучил, те се подчиняваха единствено на неговите заповеди; докато беше жив, пророкът изцяло разчиташе на него по тези въпроси. От друга страна, лаборантите и техническият екип, отговорен за генетичния проект, имаха работа само с Учения. Общо взето, ставаше дума за класически конфликт между грубата сила и интелекта, между първичното въздействие на тестостерона и друга, по-интелектуална негова проява. Във всеки случай почувствах, че това щеше да продължи дълго, и седнах на една табуретка близо до Венсан. Той като че ли усети присъствието ми, усмихна се унило и отново потъна в мислите си.

Последваха петнайсет минути тишина; Учения и Ченгето продължаваха да обхождат помещението, мокетът заглушаваше шума от стъпките им. Като се имат предвид обстоятелствата, аз се чувствах доста спокоен; давах си сметка, че в близко бъдеще нито аз, нито Венсан трябва да играем някаква роля. В този случай ние бяхме второстепенни маймуни, почетни маймуни; стъмваше се, вятърът нахлу в стаята. Италианецът буквално бе взривил прозореца.

Внезапно Хумориста извади от джоба на якето си цифров фотоапарат — тримегапикселов „Сони — DSCF“, познах модела, и аз имах същия, преди да си купя осеммегапикселов „Минолта Dimage А2“, с дисплей полурефлекс и бридж и по-чувствителен при слаба светлина. Ченгето и Учения застинаха със зяпнала уста, втренчени в нещастната марионетка, която щъкаше из стаята и правеше снимка след снимка.

— Жерар, добре ли си? — попита Ченгето.

Според мен не, изобщо не беше добре, той щракаше машинално, без дори да нагласи обектива, и когато се доближи до прозореца, ми се стори, че ей сега ще скочи от него. „Стига!“ — изкрещя Ченгето. Хумориста застина: ръцете му така трепереха, че изтърва апарата. Все така просната в ъгъла, Франческа изстена. Учения също замръзна на място, застана срещу Ченгето и го погледна право в очите.

— Сега трябва да вземем решение — каза той с неутрален тон.

— Ще се обадим в полицията, няма друго решение.

— Ако се обадим на полицията, с организацията е свършено. Не можем да оцелеем след такъв скандал и ти го знаеш.

— Имаш ли друго предложение?

Последва нова, много по-напрегната пауза: сблъсъкът бе започнал и аз усещах, че този път ще има изход; много ясно предчувствах, че ще присъствам на второ убийство. Изчезването на харизматичния лидер винаги се управлява трудно в движения с религиозен характер; когато той не си е направил труда да посочи недвусмислено своя приемник, почти неизбежно се стига до разцепление.

— Той мислеше за смъртта… — намеси се Жерар с треперещ, почти детски гласец. — Все по-често ми говореше за нея; той не би желал организацията да изчезне, много се тревожеше, че след него всичко ще се разпадне. Трябва да направим нещо, трябва да се споразумеем по някакъв начин…

Ченгето смръщи вежди, обръщайки бегло глава към него, сякаш бе чул неприятен шум. След като разбра, че го считат за пълно нищожество, Жерар седна до нас, наведе глава и постави ръце на коленете си.

— Напомням ти — продължи спокойно Учения, гледайки Ченгето право в очите, — че за нас смъртта не е нещо окончателно, това всъщност е основната ни догма. Имаме генетичния код на пророка, трябва само да чакаме довършването на технологията.

— Мислиш ли, че ще чакаме двайсет години, докато твоето чудо заработи — яростно отвърна Ченгето, без дори да направи опит да прикрие враждебността си.

Учения трепна от обидата, но отговори спокойно:

— Християните чакат вече две хиляди години…

— Може би, но междувременно е трябвало да организират Църква, а такова нещо съм способен да направя само аз. Когато е било нужно да посочи наследник, Христос е избрал Петър: той не бил най-блестящият, нито най-интелигентният, нито най-дълбоко вярващият, но бил най-добрият организатор.

— Ако се откажа от проекта, няма кого да поставиш на мое място; а в такъв случай изчезва и всяка надежда за възкресение. Не вярвам, че ще издържиш дълго при тези условия…

Отново настъпи тишина, която ставаше все по-тягостна; не вярвах, че ще успеят да се разберат; между тях нещата бяха отишли твърде далеч, и то от дълго време; в почти пълния мрак забелязах как Ченгето стисна юмруци. Именно в този момент се намеси Венсан:

— Аз мога да заема мястото на пророка… — каза той спокойно и почти весело.

Двамата му събеседници подскочиха, Ченгето посегна към електрическия ключ, запали лампата и втурвайки се към Венсан, го разтърси за раменете:

— Какви ги дрънкаш? Какви ги дрънкаш? — крещеше му той право в лицето.

Венсан не реагира, изчака да го пусне и добави с все така игрив глас:

— Защо не, нали съм му син…

След първоначалното стъписване Жерар се намеси с жален глас:

— Възможно е… Напълно е възможно… Зная, че пророкът е имал син преди трийсет и пет години, веднага след създаването на Църквата, и че го е посещавал от време на време, но никога не говореше за това дори на мен. Родила го е една от първите му последователки, но малко след раждането се е самоубила.

— Така е… — спокойно каза Венсан с тон, в който звучеше отглас от отдавна отминала тъга. — Майка ми не можела да търпи постоянните му изневери, нито груповите сексуални игри, в които я карал да участва. Скъсала с родителите си — буржоа протестанти от Елзас, от много строго семейство, които никога не й простили, че е станала елоимитка, накрая нямала контакти почти с никого. Отгледаха ме родителите на баща ми, родителите на пророка; като бях малък, почти не го виждах, той не се интересуваше от малки деца. После, когато навърших петнайсет години, идваше все по-често при мен: разговаряхме, питаше ме какво искам да правя и накрая ме покани да вляза в сектата. Бяха ми нужни петнайсет години, за да се реша. Напоследък, отношенията ни бяха… как да кажа… малко по-спокойни.

В този момент си дадох сметка за един факт, който би трябвало да осъзная много по-рано: Венсан страшно приличаше на пророка: погледът им беше различен и дори противоположен, несъмнено това ми беше попречило да видя приликата, но чертите им — формата на лицето, цветът на очите, веждите — си приличаха изумително; на всичко отгоре той бе висок колкото него и имаше същото телосложение. Учения също разглеждаше много внимателно Венсан, вероятно стигна до същия извод и в крайна сметка именно той наруши мълчанието:

— Никой не знае докъде са стигнали изследванията ми, запазихме пълна тайна. Можем съвсем спокойно да обявим, че пророкът е решил да изостави застаряващото си тяло и да се пренесе генетичният му код в нов организъм.

— Никой няма да повярва! — яростно възрази Ченгето.

— Малцина, така е; вече нищо не можем да очакваме от големите медии, всички са срещу нас. Вероятно ще има огромно медийно покритие и всеобщ скептицизъм; но никой няма да може да докаже нищо, само ние имаме ДНК на пророка, никъде не съществува копие. Най-важно е привържениците да повярват; от години ги готвим за това. Когато Христос е възкръснал на третия ден, никой не е повярвал, освен първите християни; дори са се определяли по този начин: онези, които вярват в Христовото Възкресение.

— Какво ще направим с тялото?

— Не е проблем: ако намерят тялото, трябва само да не забележат раната на гърлото. Можем да използваме някоя вулканична пукнатина и да го хвърлим в разтопената лава.

— А Венсан? Как ще обясним изчезването на Венсан? — Ченгето изглеждаше потресен, възраженията му ставаха все по-неуверени.

— О, аз общувам с много малко хора… — намеси се непринудено Венсан; — освен това всички ме мислят за склонен към самоубийство, ако изчезна, никой няма да се учуди… Вулканичната пукнатина е добра идея, според мен тя ще ни позволи да напомним за смъртта на Емпедокъл. — Той издекламира по памет със странно ясен глас: „И тъй, слушай, Павзаний, разумни сине на Анхит… Аз ще ти разкажа и нещо друго; няма всъщност раждане при нито едно от всички смъртни неща, както и няма край в гибелната смърт, а има само смесване и размесване на смесените неща…“[89]

Ченгето мълчаливо размисли една-две минути и каза:

— Ще трябва да се заемем и с италианеца…

Разбрах, че Учения бе спечелил. Ченгето незабавно извика трима охранители, нареди им да претърсят лагера и ако намерят тялото, да го донесат тайно, завито в одеяло на задната седалка на микробуса. Направиха го за четвърт час: клетникът бил толкова объркан, че се опитал да премине през бариерите с електрически ток; естествено, загинал на място. Поставиха трупа на пода пред леглото на пророка. В този момент Франческа излезе от унеса си, видя тялото на приятеля си и започна да вие като животно. Учения се приближи до нея и спокойно, но силно я зашлеви няколко пъти: виковете й преминаха в неудържими ридания.

— Ще трябва да се заемем и с нея — мрачно отбеляза Ченгето.

— Мисля, че нямаме избор.

— Какво искаш да кажеш?

Внезапно изтрезнял, Венсан се беше обърнал към Учения.

— Според мен не можем да разчитаме на мълчанието й. Ако хвърлим и двете тела през прозореца от височина триста метра, те ще станат на каша; съмнявам се, че полицията ще иска да прави аутопсия.

— Може да стане… — каза Ченгето, след като размисли една минута — познавам добре началника на местната полиция. Ако им кажа, че преди няколко дни съм ги изненадал, докато са се изкачвали по външната стена, че съм ги предупредил за опасността, но че те са ми се изсмели в лицето… Всъщност изглежда съвсем правдоподобно, италианецът беше любител на екстремните спортове, мисля, че се е катерел без предпазно въже през уикенда в Доломитите.

— Добре… — каза Учения. Даде знак с глава на Ченгето, двамата мъже повдигнаха тялото на италианеца, единият го държеше за краката, другият — за раменете; направиха няколко крачки и го хвърлиха в празното пространство; бяха действали толкова бързо, че нито аз, нито Венсан имахме време да реагираме. С неудържима енергия Учения се върна при Франческа, вдигна я за раменете и я повлече по мокета; тя отново бе изпаднала в апатия и приличаше на пакет. В момента, когато Ченгето я хвана за краката, Венсан изрева: „Ееее!…“ Учения пусна италианката и се обърна сърдито:

— Какво има сега?

— Не можеш да постъпиш така все пак.

— И защо?

— Та това е убийство…

Учения не отговори нищо, изгледа Венсан от глава до пети и само скръсти ръце.

— Жалко, наистина… — каза той накрая и след няколко секунди добави: — Но мисля, че е неизбежно.

Дългите черни коси на момичето обрамчваха бледото й лице; кафявите й очи се спираха на всекиго от нас поотделно, имах чувството, че тя не е в състояние да разбере положението.

— Толкова е млада и красива… — прошепна Венсан умоляващо.

— Значи ако беше стара и грозна, отстраняването й щеше да ти се стори по-допустимо…

— Не… не — възрази Венсан смутено, — не исках да кажа това.

— Точно това искаше да кажеш — отвърна му безжалостно Учения. — Мисли си, че става дума за смъртна като всички нас до този момент — нищо повече от временна комбинация на молекули. Да, в случая комбинацията е красива; но тя е нетрайна като ледената шарка на стъклото, която изчезва при първото затопляне; за нейно нещастие тя трябва да си отиде, за да може човечеството да продължи своя път. Но ти обещавам, че няма да страда.

Той извади от джоба си предавател и прошепна няколко думи. След две минути двама охранители се появиха; носеха куфарче от мека кожа; той го отвори, извади малко стъклено шишенце и спринцовка. По знак, даден от Ченгето, двамата охранителни се оттеглиха.

— Чакай, чакай… — намесих се аз — аз също нямам намерение да ставам съучастник в убийство. И освен това нямам никаква причина да го правя.

— Имаш — сухо отвърна Учения. — Имаш напълно основателна причина — мога да повикам пазачите. Ти също си ненужен свидетел; тъй като си известен, изчезването ти несъмнено ще постави проблем; но известните хора също умират и освен това вече нямаме избор.

Той говореше спокойно, вперил поглед в очите ми; сигурен бях, че не се шегува.

— Тя няма да страда… — повтори той, много бързо се наведе над момичето, намери вената, инжектира разтвора.

Като всички останали бях убеден, че става дума за сънотворно, но за няколко секунди тя се вкочани, кожата й посиня и дишането й рязко спря. Чух зад мен Хумориста да стене жално като животно. Обърнах се — той трепереше с цялото си тяло и едва изрече: „Ха! Ха! Ха!“ — и отпред на панталона му се появи петно, разбрах, че се беше напикал. Вън от себе си, Ченгето също извади предавател, даде кратка заповед: след няколко секунди се появиха охранители, въоръжени с автомати, и ни обградиха. По заповед на Ченгето те ни отведоха в съседното помещение, мебелирано с маса и метални класьори, после излязоха и ни заключиха.

Не успях напълно да осъзная, че всичко това се случваше наистина; хвърлях невярващи погледи към Венсан, който ми се струваше в същото разположение на духа; и двамата не говорехме, само стоновете на Жерар нарушаваха тишината. След десет минути Учения се върна в помещението и разбрах, че всичко е реално, че пред мен стоеше убиец, че той беше преминал границата. Наблюдавах го с ирационален, инстинктивен ужас, но той изглеждаше напълно спокоен, според него постъпката му бе само техническа операция.

— Ако можех, щях да я пощадя — каза той, без да се обръща към някого от нас. — Но пак повтарям, става дума за обикновена смъртна и не смятам, че моралът има някакъв смисъл, ако субектът е смъртен. Ще постигнем безсмъртието; вие ще сте сред първите същества, които ще го получат; донякъде това ще бъде награда за мълчанието ви. Полицията ще дойде утре — имате цяла нощ за размисъл.

От следващите дни съм запазил странен спомен, сякаш бяхме навлезли в друго пространство, където обикновените закони не действаха и всичко — както най-доброто, така и най-лошото — можеше да се случи във всеки миг. Връщайки се назад обаче, трябва да призная, че в ставащото имаше някаква логика, съответстваща на желанието на Мицкевич, и че планът му се изпълняваше точка по точка до най-малката подробност. Най-напред началникът на полицията ни най-малко не се усъмни, че смъртта на двамата млади хора се дължи на злополука. Наистина, при вида на разкъсаните им тела с натрошени кости беше трудно да се предположи, че не падането е причина за смъртта им. А и тази банална злополука бе засенчена от изчезването на пророка. Преди разсъмване Ченгето и Учения бяха отнесли тялото му до една пукнатина, която водеше към малък вулканичен кратер; лавата го погълна веднага, наложи се да изпратят специално оборудване от Мадрид, за да го извадят и, естествено, всякаква аутопсия бе немислима. През същата нощ те бяха изгорили окървавените чаршафи, бяха извикали майстора, който се занимаваше с поддръжката на имението, за да поправи прозореца, с една дума, бяха развили доста впечатляваща дейност. Когато полицейският инспектор разбра, че става дума за самоубийство и че пророкът имал намерение след три дни да се въплъти в подмладено тяло, той замислено потърка брадичка — донякъде беше в течение на дейността на сектата, тоест предполагаше, че има работа с откачени, които вярват в летящи чинии и тем подобни, информацията му се ограничаваше с това и той заключи, че е по-добре да се отнесе към началниците си. Именно това очакваше Учения.

Още на другия ден аферата бе отразена на първите страници на вестниците — не само в Испания, но и в Европа, а много скоро и в целия свят. „Човекът, който мислеше, че е вечен“. „Безумният облог на човека-бог“ — заглавията горе-долу бяха от този род. След три дни седемстотин журналисти се бяха струпали зад защитните бариери; BBC и CNN бяха изпратили хеликоптери, за да заснемат лагера. Мицкевич подбра петима журналисти, изпратени от англосаксонски научни списания, и даде кратка пресконференция. Още в самото начало отхвърли възможността за посещение на лабораторията: официалната наука го изхвърлила, каза той, принудила го да работи извън нея; при тези обстоятелства той щял да съобщи резултатите едва когато сметнел за необходимо. В юридическо отношение позицията му била неоспорима — ставало дума за частна лаборатория, функционираща с частни капитали, той бил напълно в правото си да забрани достъпа до нея на когото и да било; самото имение било частна собственост, уточни той, кръженето на хеликоптерите над него и снимките му изглеждали съмнителни от законова гледна точка. Освен това не работел нито с живи организми, нито дори с ембриони, а с обикновени молекули на ДНК и с изричното съгласие на донора. Репродуктивното клониране наистина било забранено или ограничено в редица страни; но в случая не ставало дума за клониране, а нито един закон не забранявал изкуственото създаване на живот; законодателят просто не бил мислил за такава насока на изследванията.

Разбира се, в началото журналистите не повярваха, цялото им образование ги караше да гледат с присмех на тази хипотеза; но аз разбрах, че въпреки това те бяха впечатлени от личността на Мицкевич, от точните и логични отговори; в края на пресконференцията бях убеден, че поне двама от тях имаха съмнения — това бе предостатъчно, за да бъдат разпространени в преувеличен вид в популярните списания.

В замяна на това бях изумен от незабавната и безрезервна вяра на привържениците. Още на другия ден след смъртта на пророка Ченгето свика рано сутринта общо събрание. Той и Учения взеха думата, за да обявят, че пророкът бил решил чрез този акт на жертвоприношение и упование да изпълни пръв дадената дума. Той се хвърлил във вулкана, предавайки на огъня застаряващото си физическо тяло, за да възкръсне на третия ден в обновено тяло. Последните му думи в настоящата инкарнация, които те трябвало да съобщят на вярващите, били следните: „Моят път скоро ще бъде и ваш“. Очаквах тълпата да се развълнува, да реагира по някакъв начин, евентуално да изрази отчаянието си — нищо подобно. На излизане от събранието всички бяха съсредоточени, мълчаливи, но в погледите им блестеше надежда, сякаш винаги бяха очаквали тази новина. А пък аз си мислех, че добре познавам човешките същества. Явно познанието ми се основаваше на обичайните им подбуди — тези вярваха, за мен това беше нещо ново и променяше всичко.

След два дни те спонтанно напуснаха през нощта палатките си, насъбраха се около лабораторията и мълчаливо зачакаха. Сред тях имаше петима журналисти, избрани от Учения, от две информационни агенции, Франс прес и Ройтерс, от три телевизионни мрежи — CNN, bbc и, струва ми се, Скай Нюз. Имаше и двама испански полицаи, дошли от Мадрид със задачата да получат декларация от съществото, което щеше да излезе от лабораторията — всъщност не можеха да го обвинят в нищо, но положението му беше безпрецедентно: то твърдеше, че е пророкът, който официално бе мъртъв, без фактически да е умрял; твърдеше, че се е родило, без да има биологични майка и баща. Юристите на испанското правителство бяха обсъдили въпроса, но, естествено, не бяха намерили нищо, което поне отчасти да бъде приложено към настоящия случай; бяха решили да се задоволят с формална декларация, в която Венсан писмено щеше да потвърди претенциите си, и временно да му признаят статут на изоставено дете.

Когато вратите на лабораторията се отвориха, завъртайки се върху невидимите панти, всички станаха и на мен за миг ми се стори, че тълпата е обхваната от някакво животинско задъхване, съставено от стотици учестени дихания. На утринната светлина лицето на Учения изглеждаше напрегнато, изтощено, затворено. Той съобщи, че краят на възкресителната операция се сблъсква с неочаквани трудности; след като обсъдил въпроса с асистентите си, той решил да се даде допълнителен тридневен срок; ето защо приканва вярващите да се приберат в палатките, да стоят в тях колкото е възможно по-дълго, да съсредоточат мислите си върху ставащото преображение, от което зависи спасението на човечеството. Той им определи среща след три дни на залез-слънце в подножието на планината, ако всичко вървяло добре, пророкът щял да се върне в апартамента си и да се появи за първи път пред хората.

Гласът на Мицкевич беше сериозен, с подобаваща за случая доза безпокойство; този път забелязах вълнение, сред тълпата се разнесоха шушукания. Бях изненадан, че той така добре познава колективната психология. Първоначално беше предвидено стажът да завърши на другия ден, но според мен никой не помисли сериозно да си тръгне: триста и дванайсетте души, резервирали билети за връщане, се отказаха от резервациите си. Дори на мен ми бяха нужни няколко часа, преди да се сетя да се обадя на Естер. Още един път попаднах на гласовата поща и още един път й оставих съобщение; бях доста изненадан, че тя не се обажда, вероятно знаеше какво става на острова, защото медиите от цял свят вече говореха за това.

Допълнителният срок, естествено, увеличи недоверието на медиите, но любопитството не намаляваше, напротив, увеличаваше се с всеки изминал час и именно това искаше Мицкевич — той всеки ден правеше по две кратки изявления за трудностите, които срещал в последната минута, като този път се обръщаше само към петимата журналисти от научните списания, подбрани от него за събеседници. Той съвършено владееше темата и имах чувството, че и другите все повече и повече започваха да му вярват.

Бях изненадан и от поведението на Венсан, който все повече и повече влизаше в ролята си. От гледна точка на физическата прилика проектът още в началото ми се стори съмнителен. Венсан винаги беше проявявал изключителна дискретност и беше отказвал да говори публично, например да разказва за творчеството си, макар че пророкът многократно го бе приканвал да го стори; независимо от това повечето вярващи бяха имали възможност да се срещат с него през изминалата година. За няколко дни съмненията ми се разсеяха; с изненада си дадох сметка, че Венсан се преобразяваше физически. Първо, бе решил да си обръсне главата и приликата му с пророка бе станала още по-голяма; но най-учудващото беше, че постепенно се промениха изражението на погледа и тонът на гласа му. Сега в очите му имаше някаква жива, неуловима, хитра светлина, която преди никога не бях забелязвал; гласът му приемаше топли и прелъстителни нотки, които още повече ме смайваха. У него винаги бе имало някаква сериозност и дълбочина, които пророкът изобщо не притежаваше, но това също можеше да се обясни — съществото, което щеше да се прероди, беше преминало границите на смъртта и можеше да се очаква, че в резултат на този експеримент ще се появи по-необикновена и резервирана личност. Във всеки случай Ченгето и Учения бяха възхитени от промените, извършващи се у Венсан, мисля, че не бяха се надявали да постигнат толкова убедителен резултат. Единствено Жерар, когото трудно можех да продължавам да наричам Хумориста, реагираше зле: той по цели дни се скиташе из подземните галерии, сякаш все още се надяваше да срещне случайно пророка, беше престанал да се мие и смърдеше. Хвърляше недоверчиви и враждебни погледи към Венсан, подобно на куче, което вече не познава господаря си. Самият Венсан говореше малко, но погледът му бе лъчезарен и благосклонен, създаваше впечатление, че се готви за Божи съд и е превъзмогнал страха; по-късно сподели с мен, че през тези дни вече мислел за построяването на посолството, за обзавеждането му, нямал никакво намерение да запази нещо от плановете на пророка. Явно бе забравил за италианката, чиято смърт за момент сякаш беше поставила толкова болезнен проблем пред съвестта му; признавам, че и аз я бях позабравил. Всъщност Мицкевич може би имаше право: тя бе само съзвездие от скреж, красива мимолетна форма… Дългогодишната ми кариера в шоубизнеса беше притъпила моралното ми чувство; при все това вярвах, че все още съм запазил някои убеждения. Като всички обществени животни човечеството се е изградило върху забраната на убийството вътре в групата и най-общо върху ограничаване на допустимото насилие в междуличностните конфликти; всъщност точно такова беше истинското съдържание на понятието цивилизация. Тази идея беше валидна за всички мислими цивилизации, за всички „разумни същества“, както би казал Кант, независимо дали са смъртни или безсмъртни, тази истина бе абсолютна. Като размислих няколко минути, разбрах, че за Мицкевич Франческа не принадлежеше към групата: той се опитваше да създаде нов вид, който няма да има по-голямо морално задължение към хората, отколкото последните имат към гущерите или медузите; най-вече осъзнах, че няма да изпитам никакви угризения от принадлежността ми към този нов вид, че отвращението ми от убийството е от сантиментално или афективно, но не и от рационално естество; мислейки за Фокс, осъзнах, че убийството на куче би ме шокирало толкова, колкото и на човек, а може би и повече; после, както бях постъпвал при всички трудни обстоятелства в живота си, просто престанах да мисля.

Годениците на пророка оставаха затворени в стаите си и бяха уведомявани за хода на събитията, точно както и останалите привърженици; те бяха приели новината със същата вяра и наивно очакваха да получат подмладен любовник. За момент си помислих, че може би ще има затруднения със Сюзан: все пак тя познаваше лично Венсан, беше разговаряла с него; после разбрах, че не е така; тя също вярваше, и то повече от останалите, природата й изключваше дори възможността за съмнение. В това отношение, казах си аз, тя е много по-различна от Естер, не можех да си представя, че Естер би приела толкова нереалистични догми; дадох си сметка, че от началото на стажа се сещах по-малко за нея и добре, че беше така, защото тя продължаваше да не отговаря на съобщенията ми, може би бях оставил десетина, но все безуспешно. Не страдах кой знае колко, донякъде бях другаде, в някакво все още човешко пространство, но извънредно различно от всичко, което познавах досега; дори някои журналисти — забелязах го по-късно, четейки отзивите им, — бяха почувствали тази особена атмосфера, това усещане за предапокалиптично очакване.

В деня на възкресението вярващите се насъбраха от ранни зори в подножието на планината, макар че появата на Венсан бе предвидена едва за залез-слънце. След два часа хеликоптерите на телевизионните мрежи започнаха да бръмчат над зоната — в крайна сметка Учения им бе разрешил да прелитат над нея, но бе забранил на журналистите достъпа до имението. За момента операторите нямаха какво да заснемат — няколко кадри с малка мирна тълпа от хора, които кротко, мълчаливо и почти неподвижно чакаха да стане чудо. Когато хеликоптерите се връщаха, обстановката ставаше по-напрегната — привържениците ненавиждаха медиите, което беше нормално, като се има предвид начинът, по който досега се отнасяха към тях; нямаше обаче враждебни реакции, заплашителни жестове или викове.

Към пет часа следобед лека глъчка премина през тълпата; чуха се песни, подети под сурдинка, после отново се възцари тишина. Венсан, седнал по турски в централната пещера, изглеждаше не само съсредоточен, а сякаш извън времето. Към седем часа Мицкевич се появи на входа на пещерата. „Готов ли си?“ — попита го той. Венсан кимна безмълвно, стана пъргаво; дългата му бяла роба се развяваше около отслабналото му тяло.

Мицкевич излезе пръв, пристъпи по площадката, която се издигаше над тълпата от вярващи; всички едновременно скочиха на крака. Тишината бе нарушавана единствено от бръмченето на застаналите неподвижно във въздуха хеликоптери.

— Преминахме през вратата — каза той. Високоговорителите превъзходно бяха усилили гласа му, нямаше никакви смущения и ехо, бях сигурен, че ако имат добър микрофон, журналистите ще успеят да направят свестен запис. — Преминахме през вратата в едната и после в другата посока. Бариерата на смъртта вече не съществува; предсказанието се сбъдна. Пророкът победи смъртта; той отново е сред нас.

След тези думи той се отдръпна на няколко крачки и сведе почтително глава. Чакахме около минута, която ми се стори безкрайна, никой не говореше, нито помръдваше, всички погледи бяха насочени на запад. В момента, когато един лъч от залязващото слънце прониза облаците и освети отвора, Венсан излезе и пристъпи по площадката: именно тази картина, уловена от един оператор на ВВС, бе препредадена от всички световни телевизии. Обожание озари лицата на присъстващите, някои вдигнаха към небето разтворените си ръце, но не се чу нито вик, нито дори шепот. Венсан разпери ръце и след няколко секунди, през които само дишаше в микрофона, улавящ всяко негово дихание, заговори:

— Аз дишам като всеки един от вас… — каза той кротко. — Но вече не принадлежа на същия вид. Възвестявам ви появата на ново човечество… — продължи той. — От самото начало Вселената очаква раждането на вечно същество, вечно като нея, за да се оглежда в него като в чисто огледало, неопетнено от посегателствата на времето. Това същество се роди днес, малко след седемнайсет часа. Аз съм Параклет и изпълнението на обещанието. Засега съм сам, но моята самота няма да продължи, защото скоро и вие ще станете като мен. Вие сте първите ми съратници, триста и дванайсет на брой; вие сте първото поколение от новия вид, призован да замести човека; вие сте първите неохора. Аз съм началото, вие сте първата вълна. Днес навлизаме в нова ера, ходът на времето вече няма същия смисъл. Днес ние навлизаме във вечния живот. Този момент ще се запомни завинаги.

Даниел 25, 6

Освен Даниел 1, има само трима непосредствени свидетели на тези решаващи моменти: Злотан 1 — когото той нарича „Учения“, и Жером 1 — когото е кръстил „Ченгето“. Техните животописи по същество съвпадат с неговия разказ: незабавно приемане от страна на привържениците, безрезервна вяра във възкресението на пророка… Изглежда, планът веднага е проработил, ако изобщо може да се говори за „план“; Злотан 1, както показва животописът му, ни най-малко нямал чувството, че прибягва до измама, защото бил убеден, че ще постигне реални резултати след няколко години; според него ставало дума само за изпреварване на събитията.

Макар и много различен по тон и с елиптична краткост, която е смутила коментаторите, животописът на Венсан 1 също потвърждава хода на събитията и дори патетичния епизод със самоубийството на Жерар, онзи, когото Даниел 1 е нарекъл Хумориста, открит обесен в стаята си, след като се скитал окаян в течение на няколко седмици и точно когато Злотан 1 и Жером 1 започнали да обмислят как да го премахнат. Попаднал в плен на алкохола, Жерар се отдавал на сълзливи спомени за младите години, прекарани с пророка, и за „номерата“, които двамата заедно пробутвали. Изглежда, че нито единият, нито другият нито за миг не е вярвал в съществуването на Елоимите. „Беше само шега… — повтарял той, — само шега на надрусани хлапаци. Бяхме яли гъби, отидохме да се разходим сред вулканите и съчинихме цялата тая измишльотина. Никога не съм предполагал, че ще стигнем толкова далеч“… Бръщолевенето му започнало да става смущаващо, защото култът към Елоимите никога не бил изоставен официално, въпреки че доста бързо започнал да запада. Нито Венсан 1, нито Злотан 1 не отдавали голямо значение на хипотезата за съществуването на извънземни създатели, но и двамата споделяли идеята, че човешкото същество ще изчезне и че трябва да се подготви идването на неговия наследник. Според Венсан 1, дори и ако било възможно човекът да е създаден от Елоимите, близките събития показвали, че той все едно е навлязъл в процес на елоимизация или, казано по-просто, че за в бъдеще той щял да бъде господар и създател на живота. В тази перспектива посолството се превръщало в един вид мемориал на човечеството, предназначен да свидетелства за неговите стремежи и ценности пред бъдещата раса, което между другото се вписвало напълно в традиционната роля на изкуството. Жером 1 също бил абсолютно безразличен към въпроса за Елоимите, стига само да можел да се посвети на истинската си страст — създаване и организиране на структурите на властта.

Голямото разнообразие на мнения вътре в триумвирата на Основоположниците със сигурност е имало значение, както вече отбелязахме, за строгото и взаимнодопълващо се разпределение на функциите, което успели да осъществят, и за невероятния успех на елоимизма след възкресението на Венсан. От друга страна, то прави още по-учудващо съвпадението на техните свидетелства.

Даниел 1, 18

Усложняването на света не е оправдано.

Ив Роаси — Отговор на Марсел Фретрез

След крайното напрежение през дните преди възкресението на пророка в лицето на Венсан, след кулминацията на медиатичната му поява пред входа на пещерата под лъчите на залязващото слънце, следващите дни са ми оставили спомена за неясно и почти весело отпускане. Ченгето и Учения бързо бяха определили границите на съответните си задачи; веднага си дадох сметка, че те ще се придържат към тях и ако между тях не можеше да възникне никаква симпатия, то щяха да работят в ефикасен тандем, защото се нуждаеха един от друг, съзнаваха го и имаха слабост към безупречната организация.

След първата вечер Учения окончателно забрани на журналистите достъпа до имението и от името на Венсан отказа всякакви интервюта; той дори бе поискал да забранят на хеликоптерите да летят над тази зона. Началникът на полицията веднага се съгласи, защото целта му бе да успокои, доколкото е възможно, околното брожение. Действайки по този начин, Мицкевич преследваше само една цел: да съобщи на световните медии, че единствено той отговаря за информацията, че само той има право да я съобщава и че без негово разрешение нищо не може да бъде публикувано. След като безуспешно лагеруваха пред входа на имението, журналистите си тръгнаха на все по-големи групи и след една седмица се оказахме сами. Венсан сякаш окончателно бе преминал в друга реалност и вече нямахме контакт; веднъж обаче, срещайки ме на каменистата пътека, отвеждаща към предишните ни стаи, той ме покани да видя докъде са стигнали плановете за посолството. Последвах го в една подземна зала с бели стени, пълна с високоговорители и видеопрожектори. Той включи функцията „Представяне“ на компютъра. Това не беше посолство и не бяха истински планове. Имах чувството, че преминавам през огромни светлинни завеси, които се пораждаха, оформяха и изчезваха около мен. Понякога се намирах сред малки, искрящи и красиви предмети, които ме заобикаляха с дружелюбното си присъствие; после огромен прилив на светлина поглъщаше всичко и се появяваше нов декор. Изцяло се намирахме в бялата тоналност: бяло като сняг, като мляко, матовобяло, ослепителнобяло; всичко това нямаше никакво отношение с някаква възможна реалност, но беше красиво. Казах си, че може би истинската същност на изкуството е да показва измислени, невъзможни светове и че аз никога не бях се доближавал до нещо такова и дори никога не съм се чувствал способен да го направя; разбрах също така, че иронията, комизмът, хуморът трябваше да умрат, защото бъдещият свят бе свят на щастието, а в него те нямаха никакво място.

У Венсан нямаше нищо от доминиращия мъжкар, той нямаше никакъв вкус към харемите и няколко дни след смъртта на пророка проведе дълъг разговор със Сюзан, след което освободи останалите момичета. Не знам какво са си казали, не знам в какво вярваше тя, дали виждаше в него превъплъщение на пророка, или бе познала, че е Венсан, дали той й бе признал, че му е син, или тя си бе създала някакво друго мнение; мисля обаче, че за нея всичко това нямаше голямо значение. Неспособна да приеме всякакъв релативизъм и всъщност доста безразлична към истината, Сюзан можеше да живее само и изцяло в любовта. След като беше намерила ново същество, което да обича или може би вече обичаше от дълго време, тя бе открила и нов смисъл на живота си; знаех със сигурност, че те ще останат заедно до последния ден, или както се казва, докато смъртта ги раздели, с тази разлика, че този път смъртта можеше и да не настъпи, Мицкевич щеше да осъществи целите си, те заедно щяха да се превъплътят в нови тела и за първи път в историята на човечеството наистина щяха да изживеят една безкрайна любов. Любовта умира не защото сме уморени, а по-скоро от нетърпението, причинило тази умора, от нетърпението на телата, които знаят, че са обречени, но искат да живеят, искат в промеждутъка от отреденото им време да не пропуснат нито един шанс, нито една възможност, искат да използват максимално това ограничено, гаснещо, жалко, но тяхно собствено време за живот и следователно да не могат да обичат никого, защото всички други им изглеждат ограничени, гаснещи и жалки.

Въпреки тази нова ориентация към моногамност — впрочем имплицитна, тъй като Венсан не бе направил никакво изявление по този повод и не бе дал никакво указание, а изборът на Сюзан бе чисто индивидуален — седмицата след „възкресението“ се характеризираше със засилена, много по-свободна и разнообразна сексуална дейност. Дори чух да се говори за истински колективни оргии. Двойките, които се намираха в лагера, нямаха вид, че страдат, нямаше никакъв разрив на съпружеските отношения, нито дори банални кавги. Може би близката перспектива за безсмъртие вече правеше по-съдържателно понятието несобственическа любов, което пророкът бе проповядвал през целия си живот, без никога да успее наистина да убеди някого; мисля, че най-вече изчезването на смазващото му мъжко присъствие беше освободило вярващите и ги бе тласнало към желание за по-леки и игриви преживявания.

Това, което ме очакваше в собствения ми живот, едва ли щеше да бъде толкова смешно; предчувствах го все по-ясно. Едва вечерта преди да замина, успях да се свържа с Естер: тя ми обясни, че била много заета, играла главната роля в късометражен филм, било голям късмет, взели я в последния момент и снимките започнали точно след изпитите й — които впрочем взела блестящо; с една дума, тя говореше само за себе си. При това тя знаеше за събитията в Ланзароте и че аз съм пряк свидетел. „Que fuerte!“[90] — възкликна тя, което ми се стори оскъдно като коментар; в този момент разбрах, че аз също няма да й кажа всичко, че ще се придържам към обичайната версия за възможно мошеничество, без никога да й призная до каква степен съм замесен в тази история и че Венсан може би е единственият човек, с когото някой ден ще мога да говоря за това. Тогава разбрах защо „сивите кардинали“ и дори обикновените свидетели на дадено историческо събитие, чиито основни подбуди остават неизвестни за широката публика, в определен момент изпитват нужда да освободят съвестта си и да изложат всичко, което знаят, на лист хартия.

На другия ден Венсан ме изпрати на летището в Аресифе, той караше сам микробуса. В момента, когато отново поехме покрай странния плаж от черен пясък, изпъстрен с бели камъчета, се опитах да му обясня защо имам нужда от писмена изповед. Той ме изслуша внимателно и след като паркирахме и преди да влезем в залата за заминаващи пътници, ми каза, че разбира, и ми разреши да напиша това, което бях видял. Трябвало само разказът ми да не бъде публикуван преди смъртта ми или поне да поискам разрешение от Съвета на църквата — а именно от триумвирата, в който участват той, Учения и Ченгето, — за да го напечатам или дори да го дам за прочит на някого. Разбрах, че освен за тези условия, които бързо приех — знаех, че ми има доверие, — той мисли и за нещо друго, сякаш молбата ми го беше въвлякла в смътни размишления, които все още не бе способен да си изясни.

Изчакахме момента на качването ми в самолета в зала с огромни стъклени прозорци, разположена над пистите. В далечината се очертаваха вулканите — привични и донякъде успокояващи присъствия, открояващи се на тъмносиньото небе. Чувствах, че Венсан би искал това сбогуване да бъде по-сърдечно: от време на време той стискаше ръката ми или ме прегръщаше през рамо, но не намираше подходящите думи и не владееше подходящите жестове. Същата сутрин бях дал да ми вземат ДНК проби и официално бях приет в Църквата. Когато стюардесата извика пътниците за Мадрид, си казах, че този остров с умерен и неизменен климат, в който почти през цялата година времето е слънчево и топло, е идеалното място, за да навлезеш във вечния живот.

Даниел 25, 7

От Венсан 1 наистина узнаваме, че след този разговор с Даниел 1 на паркинга на летището в Аресифе за първи път му хрумнала мисълта за животопис, отначало въведен като притурка, като един вид палиативно средство, докато напреднат изследванията на Злотан 1 за свързването на мрежите на паметта, което обаче след логическите концептуализации на Пърс придобил такова голямо значение.

Даниел 1, 19

Трябваше да чакам два часа на летището в Мадрид преди полета за Алмерия и те бяха достатъчни, за да изляза от странното абстрактно състояние, в което се намирах след престоя ми при елоимитите, и отново да се потопя в страданието, както постепенно се влиза в леденостудена вода; въпреки горещината, още щом се качих в самолета, треперех от безпокойство. Естер знаеше, че трябва да замина същия ден, и аз с огромно усилие на волята не й съобщих, че ще имам двучасов престой в Мадрид, защото перспективата да ми каже, че два часа е много кратък срок, за да вземе такси и т.н., ми изглеждаше непоносима. Въпреки това през тези два часа, докато се скитах из магазините за CD, които бяха предприели безсрамна промоция на последния диск на Давид Бисбал (доста разголена, Естер бе участвала в един от последните клипове на певеца), из Puntas de fumadores[91] и бутиците с модни парцали „Jennyfer“, имах все по мъчителното чувство, че виждам как младото й тяло, още по-еротично в лятната рокля, пресича улиците на града на няколко километра оттук под изпълнените с възхищение погледи на момчетата. Спрях в „Тап Тап Тапас“ и си поръчах отвратителни кренвирши, плаващи в много мазен сос, които придружих с много бири; усещах как стомахът ми се подува и се пълни с лайна и ми хрумна да ускоря деструктивния процес, да стана стар, противен дебелак, за да се почувствам съвсем недостоен за тялото на Естер. Точно когато отварях третата бира „Маоу“, по радиото в бара пуснаха песен; не познавах певеца, но не беше Давид Бисбал, по-скоро традиционно латино, с онези опити за вокализи, които младите испанци вече смятат за смешни, певец за домакини, а не за мацки, но припевът гласеше Mujer es fatal[92] и си дадох сметка, че никога не съм чувал по-точен израз за това просто и тъпо нещо и че поезията, когато успее да постигне простота, е голяма работа, наистина big thing; на испански думата fatal чудесно подхождаше, не виждах коя друга отговаря по-добре на положението ми, намирах се в ад, в автентичен ад, сам бях попаднал в клопката, бях пожелал да се намърдам вътре, но не знаех изхода и дори не бях сигурен, че искам да изляза, неяснотата в ума ми, ако имам такъв, беше все по-голяма, във всеки случай имах поне тяло, тяло, изтерзано и измъчено от желание.

След като се прибрах в Сан Хосе, си легнах веднага, поглъщайки голяма доза приспивателни. През следващите дни само се скитах от стая в стая из вилата; вярно, че бях безсмъртен, но за момента това почти нищо не променяше, Естер продължаваше да не се обажда, а за мен само това имаше значение. Слушайки случайно някакво културно предаване по испанската телевизия (впрочем не беше случайно, беше истинско чудо, защото културните предавания по испанската телевизия са рядкост, испанците изобщо не ги обичат, както и изобщо културата, тази област им е дълбоко враждебна, понякога човек има чувството, че като говори за култура, им нанася лична обида), научих, че последните думи на Имануил Кант на смъртното му ложе били: „Стига толкова“. Внезапно бях обхванат от мъчителен пристъп на смях, придружен с болки в стомаха, които продължиха три дни, след което започнах да повръщам жлъчна течност. Извиках лекар, който каза, че съм се отровил, разпита ме какво съм ял през последните дни и ми препоръча да купувам млечни продукти. Купих ги и още същата вечер се отбих пак в „Дайамънд Найтс“, което бе оставило спомен за почтено заведение, където не ви юркат да консумирате на всяка цена. Около бара имаше трийсетина проститутки; но само двама клиенти. Избрах една мароканка, която едва ли бе на повече от седемнайсет години; деколтето й добре подчертаваше големите й гърди и наистина ми се стори, че всичко ще бъде наред, но когато отидохме в стаята, трябваше да приема очевидното: не се възбуждах дори за да нахлузя презерватив; при това положение тя отказа да ми духа, и какво да се прави? В края на краищата тя ми лъсна бастуна, като упорито гледаше ъгъла на стаята, правеше го много енергично и ме заболя. След една минута изтече някаква прозрачна течност и тя веднага ми пусна хуя; оправих си панталона и отидох да пикая.

На другия ден получих факс от режисьора на „ДИОГЕН ЦИНИКЪТ“. Чул, че съм се отказал от проекта за „ЧУК-ЧУК ПО МАГИСТРАЛАТА“, и наистина съжалявал: бил готов да се наеме с режисурата, ако се съглася да напиша сценария. Щял да мине през Мадрид следващата седмица, предлагаше ми да се срещнем.

Не поддържах редовни контакти с този тип, всъщност не бях го виждал от пет години. Щом влязох в кафенето, установих, че напълно съм забравил как изглежда; седнах на първата маса и поръчах бира. След две минути мъж на четирийсетина години, дребен, пълничък, с къдрави коси, облечен със странно ловно яке в зеленикав цвят с множество джобове, спря до масата ми широко усмихнат и с чаша в ръка. От небръснатата му физиономия личеше, че е чиста проба шмекер, но аз продължавах да не го разпознавам; все пак го поканих да седне. Агентът ми му дал да прочете проекта и въвеждащата сцена, която бях написал; намирал идеята за изключително интересна. Машинално кимнах, хвърляйки поглед към мобилния; от летището бях изпратил на Естер съобщение, че съм в Мадрид. Тя се обади в подходящия момент, точно когато съмненията пак щяха да ме нападнат, и обеща да мине след десетина минути. Вдигнах очи към режисьора, все още не си спомнях името му, но знаех, че не ми харесва, не харесвах възгледа му за човечеството и изобщо нямах какво да правя с този тип. Той ми предлагаше да работим заедно над сценария; подскочих от това му хрумване. Той забеляза, даде заден ход и ме увери, че мога да работя и сам, ако предпочитам, че ми има пълно доверие. Нямах никакво желание да се занимавам с тъпия сценарий, исках само да поживея още съвсем малко, ако бе възможно, но не можех да му го кажа направо, той беше от хората със змийски език, новината незабавно щеше да се разпространи из цялата гилдия, а по неясни причини — може би само от умора — ми се струваше необходимо да заблуждавам хората още няколко месеца. За да поддържам разговора, му разказах историята за германеца, който изял някакъв тип, когото срещнал в Интернет. Отначало му отрязал пениса, опържил го с лук и го хапнали заедно. След това го убил, после го разфасовал и напълнил фризера си. От време на време изваждал по едно парче, размразявал го и го готвел, като всеки път използвал различна рецепта. Моментът на съвместното ядене на пениса бил силно религиозно преживяване, истинско общение между него и жертвата, казал той на следователите. Режисьорът ме слушаше с тъпа и жестока усмивка, като вероятно си въобразяваше, че имам намерение да вмъкна тези неща в сценария, и вече се наслаждаваше на гнусните образи, които ще може да извлече от тях. За щастие Естер пристигна, усмихната, с плисираната си пола, която се развяваше около бедрата й, и се хвърли в прегръдките ми с непринуденост, която ме накара да забравя всичко. От време на време режисьорът я гледаше с вид на ценител — тя бе поставила краката си на стола срещу себе си, бе ги разтворила леко, не носеше бельо и всичко това изглеждаше естествено и логично — обикновено следствие от околната температура, очаквах всеки момент да си избърше котето с някоя от книжните салфетки на бара. Най-сетне той каза довиждане, обещахме да поддържаме контакта. След десет минути бях в нея и се чувствах добре. Чудото се повтаряше и бе така силно, както в първия ден, и отново повярвах за последен път, че ще продължи вечно.

Несподелената любов е кръвоизлив. През следващите месеци, докато в Испания настъпваше лятото, все още успявах да си казвам, че всичко върви добре, че сме равни в любовта, но за жалост никога не съм имал дарбата да се самозалъгвам. След две седмици тя ми дойде на гости в Сан Хосе и макар да ми отдаваше тялото си със същата непринуденост и без почти никакви задръжки, забелязах, че все по-често се отдалечава на няколко метра, за да говори по мобилния си. По време на тези разговори тя непрекъснато се смееше, много по-често, отколкото с мен, обещаваше, че скоро ще се върне, и намерението ми да й предложа да прекараме заедно лятото се обезсмисли напълно; отведох я на летището почти с облекчение. Бях избегнал раздялата, все още бяхме заедно, както се казва, и следващата седмица аз отидох в Мадрид да я видя.

Знаех, че тя продължава да ходи често по барове и да прекарва понякога цели нощи в танци; нито един път обаче не ми предложи да я придружа. Представях си как отговаря на приятелите си, които я канят да излезе: „Не, тази вечер не мога, с Даниел съм…“ Вече познавах много от тях, повечето бяха студенти или актьори; често в стил груув, със средно дълги коси и удобни дрехи; обратно, някои комично подчертаваха стила мачо или латински любовник, но всички очевидно бяха млади, а и можеше ли да бъде другояче? Понякога се питах колко от тях са й били любовници? Тя никога не правеше нищо, което да ме постави в неудобно положение; но и аз никога не се почувствах част от групата й. Спомням си една вечер, вероятно към десет часа, бяхме около десетина души в един бар и всички оживено говореха за предимствата на различните заведения, някои по-хаус, други — по-транс. От десет минути имах ужасно желание да им кажа, че и аз искам да навляза в този свят, да се забавлявам с тях, да стоя до края на нощта; бях готов да ги умолявам да ме заведат. После случайно забелязах лицето си в огледалото и разбрах. Бях чукнал четирийсетака; лицето ми беше загрижено, сковано, издаваше житейския ми опит, отговорностите, неприятностите; ни най-малко не приличах на човек, с когото някой може да се весели; бях обречен.

През нощта, след като се бях любил с Естер (това бе единственото нещо, което все още наистина вървеше между нас, навярно само тази част от моето Аз беше останала млада и непокътната), съзерцавайки нейното бяло и гладко тяло, което спеше на лунната светлина, с болка си спомнях за Дебелия задник. Ако трябваше, както казва Евангелието, да бъда мерен със собствения си аршин, то работата ми бе спукана, защото няма съмнение, че се бях държал с Дебелия задник безмилостно. Не че милостта щеше да помогне кой знае колко: можеш да извършиш много неща от съчувствие, но не и да се дървиш, не, не става.

По времето, когато срещнах Дебелия задник, бях на около трийсет години и започвах да имам известен успех — все още не бях завладял широката публика, но ме ценяха. Бързо забелязах дебелата бледолика жена, която идваше на всичките ми представления, сядаше на първия ред и всеки път ми подаваше бележника си с автографи. Бяха й нужни шест месеца, за да се осмели да ме заговори — макар че не, мисля, че в крайна сметка аз поех инициативата. Тя бе образована жена, преподаваше философия в един парижки университет и, честна дума, отначало изобщо нищо не подозирах. Помоли ме да й разреша да публикува коментиран препис на скечовете ми в „Каие д’етюд феноменоложик“; естествено, се съгласих. Признавам, че дори бях поласкан, бях със средно образование, а тя ме сравняваше с Киркегор. Започнахме да си пишем по Интернет в продължение на няколко месеца, постепенно нещата взеха друга насока и накрая приех да отида на вечеря в дома й. Трябваше да се усъмня още щом видях пеньоара й, но все пак успях да си тръгна, без да я унижа много, поне така се надявах, ала още на другия ден започнаха първите порнографски мейлове. „Ах, да те почувствам най-сетне в мен, да усетя как плътта на твоето стъбло разтваря моето цвете…“ Беше ужасно, тя пишеше като Жерар дьо Вилие[93]. Не можеше да се каже, че е запазена, изглеждаше по-стара, но всъщност бе на четирийсет и седем години, когато я срещнах — точно на колкото бях и аз, когато срещнах Естер. В мига, когато осъзнах този факт, скочих от леглото задъхан от тревога и закрачих насам-натам из стаята — Естер спеше спокойно, беше се отвила. Господи, колко беше хубава!

По онова време си мислех — и след петнайсет години си спомням за това със срам и отвращение, — мислех си, че след известна възраст сексуалното желание изчезва, или поне ви оставя относително спокойни. Как съм могъл аз, който се имах за проницателен, язвителен, тънък ум, как съм успял да си създам толкова жалка илюзия! По принцип добре познавах живота, дори бях чел книги и ако имаше проста тема, тема, по която, както се казва, всички са единодушни, тя бе именно тази. Сексуалното желание не само не изчезва, но с възрастта става все по-жестоко, все по-болезнено и ненаситно — и дори у мъжете, между другото доста малко на брой, при които изчезва отделянето на хормони, ерекцията и всички свързани с нея проблеми, все едно влечението към младите женски тела не намалява, а става, и това е може би още по-лошо, cosa mentale[94], желание за желанието. Такава е истината, такива са фактите, това са повтаряли неуморно всички сериозни автори.

Като крайна мярка бих могъл да оближа катерицата на Дебелия задник — представях си как лицето ми се впуска между отпуснатите бедра и белезникавите й тлъстини и как езикът ми се опитва да съживи увисналия й клитор. Но бях сигурен, че дори и това няма да помогне и само ще усили терзанията й. Като всички останали жени тя искаше да бъде наебана, нямаше да се задоволи с по-малко, нямаше начин да се споразумеем.

Избягах, спасих се като всички мъже в подобни обстоятелства: престанах да отговарям на мейлите, забраних да я пускат в гримьорната ми. Тя не се отказа в продължение на пет, може би седем години, преследваше ме ужасно много години наред; мисля, че продължи и след срещата ми с Изабел. Естествено, аз нищо не бях й казал, нямах никакъв контакт с нея; може би в крайна сметка интуицията, женската интуиция, както се говори, съществува; във всеки случай тя избра точно този момент, за да изчезне, да напусне живота ми или може би живота изобщо, както многократно ме беше заплашвала.

След тази мъчителна нощ взех първия полет за Париж. Естер бе леко учудена, мислеше, че ще прекарам цялата седмица в Мадрид, аз също така бях предвидил нещата и изобщо не разбирах причината за внезапното ми заминаване, може би исках да хитрувам, да покажа, че и аз имам свой живот, своя работа, че съм независим, — но все едно, номерът не мина, тя изобщо не показа, че е развълнувана или смутена от новината, и само рече: „Bueno…“[95] Мисля, че постъпките ми вече нямаха никакъв смисъл, че започвах да се държа като старо смъртноранено животно, което тръгва ту в една, ту в друга посока, блъска се във всички препятствия и се чувства все по-слабо, уплашено и опиянено от мириса на собствената си кръв.

Използвах за предлог желанието си да видя отново Венсан, поне така казах на Естер, но едва когато кацнах на Роаси, си дадох сметка, че наистина искам да го видя, не знам точно защо, може би просто за да се убедя, че щастието е възможно. Той се беше настанил със Сюзан в къщата на баба си и дядо си — там, където практически беше живял през целия си живот. Беше началото на май, но времето беше мрачно и червената тухлена постройка изглеждаше тъжна; бях изненадан от имената на табелката върху пощенската кутия: „Сюзан Лонгфелоу“, добре, но „Венсан Макори“. Ами да, пророкът се казваше Робер Макори, а Венсан вече нямаше право да носи името на майка си; фамилията Макори му бе дадена по административен път, защото трябваше да има някаква, докато чакаше решението на съда. „Аз съм грешка…“ — ми беше казал Венсан, намеквайки за родството си с пророка. Може би; но баба му и дядо му го бяха приели и обичали като жертва, бяха горчиво разочаровани от бонвиванския и безотговорен егоизъм на сина си, впрочем характерен за цяло едно поколение, преди нещата да се влошат и да остане само егоизмът, след като бонвиванството се изпари; във всеки случай те го бяха приели, бяха разтворили вратите на дома си и това бе нещо, което аз например никога не бих направил за сина си, дори мисълта да живея под един покрив с този малък задник щеше да бъде непоносима за мен, просто аз и той бяхме хора, които не би трябвало да съществуват, за разлика от Сюзан, която сега живееше в тази старинна, претрупана, мрачна обстановка, далеч от родната си Калифорния, но веднага се бе почувствала добре, нищо не бе изхвърлила: разпознах семейните снимки в техните рамки, медалите на дядото и биковете с движещи се глава и крака, сувенири от престоя в Коста Браво. Може би бе проветрила, бе купила цветя, не знам, нищо не разбирам, винаги съм живял като на хотел, нямам инстинкт за дом, ако до мен няма жена, едва ли бих мислил за него, във всеки случай сега къщата беше станала семейно огнище, в което хората могат да бъдат щастливи, тя явно умееше да създава уют. Сюзан обичаше Венсан, веднага го разбрах, беше очевидно, но преди всичко тя обичаше. В природата й бе заложено да обича, както на кравата — да пасе (или на птицата да пее; или на плъха — да души). След като бе загубила предишния си господар, тя почти моментално си беше намерила нов и светът около нея отново се бе изпълнил с позитивна очевидност. Вечерях с тях и прекарахме приятна, хармонична вечер, страдах съвсем малко, но все пак нямах смелост да остана да спя у тях и си тръгнах към единайсет часа, след като си резервирах стая в „Лутеция“.

На станцията „Монпарнас-Биенвеню“ отново се замислих за поезията, може би защото се бях срещнал с Венсан, а това винаги ме караше да осъзнавам по-отчетливо границите си: от една страна, в творчеството, но също така и в любовта. Трябва да кажа, че в този момент минавах покрай един афиш „Стихове в метрото“ и по-точно пред този, който възпроизвеждаше стихотворението „Свободен съюз“ на Андре Бретон. Независимо от отвращението, което предизвиква личността на Андре Бретон, независимо от глупостта на заглавието, жалък оксиморон, доказателство не само за известно размекване на мозъка на автора, но и за силния усет за реклама, характерен за сюрреализма и в последна сметка изразяващ същността му, трябваше да призная: в този случай кретенът бе написал хубаво стихотворение. Явно не само аз имах някакви задръжки, защото на следващия ден, минавайки покрай същия афиш, забелязах, че върху него някой беше написал: „Вместо тъпите ви стихотворения по-добре изпратете повече вагони в пиковите часове“. Това върна доброто ми настроение и дори повиши самочувствието ми през целия следобед; вярно, че бях само един комик, но все пак бях комик.

След вечерята ми у Венсан предупредих на рецепцията в „Лутеция“, че вероятно ще задържа стаята си за няколко дни. Те приеха новината с любезно разбиране. В крайна сметка, наистина бях известен; можех да си позволя да си харча парите, пиейки на бара коктейли „Александра“ с Филип Солерс или с Филип Бувар — може би не и с Филип Леотар[96] — вече беше умрял; но в края на краищата, като се има предвид известността ми, можех да имам достъп до тези три категории Филиповци. Можех да прекарам нощта с някоя словенска транссексуална курва; с една дума, можех да водя блестящ светски живот и вероятно точно това очакваха от мен. Хората стават известни с едно-две талантливи произведения, не повече, самият факт, че едно човешко същество има да каже едно-две неща, е доста учудващ; след това те се справят сами с упадъка си: едни — спокойно, други — болезнено, зависи от човека.

Аз обаче не направих през следващите дни нищо такова, а още на другия ден пак се обадих на Венсан. Той бързо беше разбрал, че ми е неприятно да гледам неговото семейно щастие, и ми предложи да се срещнем в бара на „Лутеция“. Всъщност той говори само за проекта на посолството, което според него трябвало да бъде предназначено за хората на бъдещето. Беше си поръчал лимонада, но не докосна чашата си; от време на време някоя звезда минаваше през бара, забелязваше ме и ми кимаше съучастнически; Венсан не обръщаше никакво внимание на всичко това. Говореше, без да ме гледа, без дори да провери дали го слушам, гласът му беше едновременно замислен и отсъстващ, сякаш говореше на магнетофон или даваше показания пред анкетна комисия. Докато ми обясняваше идеята си, разбрах, че той постепенно се отдалечава от първоначалното си намерение, че проектът става все по-амбициозен и че целта му вече не бе онова, което един високопарен автор от XX век бе нарекъл „човешкият жребий“. За човечеството вече имало, каза ми той, многобройни свидетелства, които единодушно стигали до плачевно заключение: с една дума, този сюжет бил известен. Бавно, но безвъзвратно той се отдалечаваше от бреговете на хората, за да плава към абсолютното другаде, където аз не се чувствах способен да го следвам, и несъмнено то беше единственото пространство, в което лично той можеше да диша свободно, несъмнено животът му никога не е имал друга цел, но в такъв случай той трябваше да я преследва сам; в крайна сметка винаги е бил сам.

Вече не сме същите, настоя той тихо, станали сме вечни; вярно, нужно ни е време, за да свикнем с тази мисъл; въпреки това нещата са се променили изцяло, и то още отсега. След заминаването на последователите Учения останал с няколко сътрудници в Ланзароте и продължавал изследванията си; нямало съмнение, че в крайна сметка ще успее. Човешкият мозък имал големи размери, непропорционално големи в сравнение с първичните потребности, свързани с оцеляването, с елементарното търсене на храна и сексуален партньор; най-сетне сме щели да започнем да го използваме. В обществата с голяма престъпност, припомни той, никога не е могла да се развие истинска култура на ума просто защото физическата сигурност е предпоставка за свободното мислене и никаква философия, никаква поезия, никаква творческа мисъл не е можела да се роди у индивид, който трябва да се грижи за оцеляването си и да бъде постоянно нащрек. След като се гарантира съхраняването на нашата ДНК, ние ставаме потенциално безсмъртни и ще се окажем в условия на абсолютна физическа сигурност, каквато никога нито едно човешко същество не е имало; никой не можел да предвиди какви ще са последствията за умственото му развитие.

Този спокоен и някак неангажиращ разговор ми подейства изключително добре и аз за първи път започнах да мисля за собственото си безсмъртие и да гледам на нещата по-нашироко. Но когато се върнах в стаята си, намерих на мобилния съобщение от Естер, която просто ми пишеше: „I miss you“[97], и отново почувствах впита в плътта ми нуждата си от нея. Радостта е толкова рядко нещо. На другия ден се качих на самолета за Мадрид.

Даниел 25, 8

Невероятното значение, което хората са придавали на сексуалните проблеми, винаги е ужасявало и озадачавало неочовешките им коментатори. Беше мъчително да виждаш как Даниел 1 постепенно се доближава до Лошата тайна, както казва Върховната сестра; беше тягостно да усещаш как полека-лека е осъзнавал една истина, която, след като бъде установена, може единствено да го унищожи. През историческите периоди повечето хора са смятали за правилно с настъпването на възрастта да намекват за сексуалните проблеми като за несъществени детинщини и да считат, че истинските теми, достойни за вниманието на зрелия човек, са политиката, бизнесът, войната и така нататък. По времето на Даниел истината започнала да излиза наяве; ставало все по-ясно и трудно да се скрие, че истинските цели на хората, единствените, към които биха са стремили спонтанно, ако имаха тази възможност, са изключително от сексуален порядък. За нас, неохората, това е истински препъникамък. Ние никога няма да можем, предупреждава Върховната сестра, да си съставим пълна представа за това явление; ние можем да се доближим до разбирането му само ако постоянно си спомняме няколко ръководни принципа, от които най-важният е, че при човешкия вид, както при всички предшестващи го животински видове, индивидуалното оцеляване няма абсолютно никакво значение. Дарвиновата измислица за „борбата за съществуване“ дълго време е прикривала елементарния факт, че генетичната ценност на даден индивид, способността му да предава на потомството си своите белези, най-общо може да се сведе до един-единствен параметър — броят на децата, които в крайна сметка той може да създаде. Ето защо не трябва ни най-малко да се учудваме, че всяко животно, независимо какво е то, било готово да пожертва щастието си, физическото си добруване и в крайна сметка живота си само за един обикновен сексуален акт — волята на вида (за да говорим с финалистки термини), мощният хормонален механизъм (ако държим на детерминистичния подход) неизбежно е трябвало да го доведе до подобен избор. Поради блестящата окраска и оперение, поради шумното и зрелищно любовно парадиране самците безспорно можели да бъдат открити и разкъсани от своите врагове; при все това подобно решение, систематично било предпочитано, казано генетически, след като позволявало по-ефективно размножаване. Това подчиняване на индивида на вида, основаващо се на неизменни биохимични механизми, е било също толкова силно и у човешкото животно, но при утежняващото обстоятелство, че сексуалните нагони не се ограничавали само в периода на разгонване, а можели да действат постоянно — животописите на хората ни показват например, че поддържането на физически облик, способен да прелъсти представителите на противния пол, било единственият смисъл на грижата за здравето и че старателната грижа за тялото, на което съвременниците на Даниел посвещавали все по-голяма част от свободното си време, всъщност нямало друга цел.

Сексуалната биохимия на неохората — и безспорно това е истинската причина за моя задух и за дискомфорта, който ме обхващаше, докато четях разказа на Даниел 1 и следвах етапите на неговата Голгота — е останала почти същата.

Даниел 1, 20

Нищото унищожава.

Мартин Хайдегер

От началото на август в централната долина се бе установила зона на високо въздушно налягане и щом пристигнах на летището в Барахас, почувствах, че лошо ми се пише. Жегата едва се издържаше и Естер закъсняваше; пристигна след един час гола под лятната си рокля.

Бях забравил забавящия еякулацията крем в „Лутеция“ и това бе първата ми грешка; изпразних се много бързо и за първи път почувствах, че тя се разочарова. Тя продължи да се движи леко, но членът ми беше непоправимо мек и тя се отдръпна с гримаса на примирение. Бих дал много, за да се надървя пак; мъжете от рождение живеят в суров свят, свят с много прости и безмилостни изисквания, и малцина биха оцелели, ако жените не проявяваха разбиране. Още в този момент ми се стори, че докато ме е нямало, тя е спала с друг.

Взехме метрото, за да отидем да пийнем с двама нейни приятели; потта залепяше плата до тялото й, виждаха се много добре тъмните кръгове около зърната на гърдите й и вдлъбнатината на дупето й; естествено, всички момчета по улицата я зяпаха; някои дори й се усмихваха.

Трудно ми беше да участвам в разговора, от време на време успявах да схвана някоя фраза, да разменя няколко реплики, но много бързо се обърках, пък и все едно мислех за друго, чувствах, че съм поел по хлъзгав, много хлъзгав наклон. Когато се върнахме в хотела, я попитах; тя призна, без да прави сцени. „It was an ex boyfriend…“[98] — каза тя, за да ми покаже, че това няма голямо значение. „And a friend of him“[99] — добави след неколкоминутно колебание.

Значи с двама; добре де, двама, в края на краищата не й било за първи път. Срещнала бившето си гадже случайно в някакъв бар, той бил с приятел и така тримата се оказали в едно легло. Попитах я как е било, не можах да се сдържа. „Good, good“[100], отговори тя, все пак обезпокоена от насоката на разговора. „It was comfortable“[101] — уточни тя, но се усмихна. Уютно, да, можех да си представя. Направих ужасно усилие, за да не я попитам дали бе правила свирка на приятеля си или на двамата, дали я бяха чукали отзад; чувствах как образите нахлуват и дълбаят дупки в мозъка ми; очевидно ми личеше, защото тя млъкна и челото й стана по-загрижено. Тя бързо взе единственото възможно решение: зае се с члена ми и го направи толкова нежно, с такава ловкост на пръстите и устата, че противно на очакванията ми, пак се възбудих и след една минута бях в нея и всичко беше наред, всичко отново беше наред, бях на ниво, тя също и дори мисля, че отдавна не бе имала такъв оргазъм — поне с мен, казах си аз след две минути, но този път успях да прогоня мисълта от главата си, стиснах я в прегръдките си много нежно, с цялата нежност, на която бях способен, и с всички сили се съсредоточих върху тялото й, върху топлото и живо присъствие на тялото й тук и сега.

Днес си мисля, че тази толкова нежна, дискретна, негласна сценка оказа решително влияние върху Естер, защото поведението й през следващите седмици се ръководеше от една-единствена мисъл — да не ме наскърбява; да се опита, доколкото й позволяват средствата, да ме направи щастлив. Средствата й да направи мъжа щастлив бяха значителни и пазя спомен за период на огромна наслада, озарена от ежеминутно плътско блаженство, което не мислех, че може да се понесе и преживее. Спомням си, че беше мила, умна, спомням си нейното проницателно съчувствие и прелестта й, но всъщност нямам истински спомен, никакъв образ не се откроява в съзнанието ми, знам само, че изживях няколко дни и няколко седмици в определено състояние, състояние на достатъчно и пълно, но все пак човешко съвършенство. Някои хора понякога са чувствали възможността за съществуването му, но никой досега не е успял да го опише правдоподобно.

От много отдавна тя имаше намерение да организира парти за рождения си ден, на 17 август, и през следващите дни започна да се занимава с приготовлението му. Искаше да покани много хора, стотина души, и реши да се обърне към един неин приятел, който живееше на улица „Сан Исидор“. Той имаше голям апартамент на последния етаж с тераса и басейн; покани ни на чаша, за да поговорим. Беше висок тип, казваше се Пабло, имаше дълга черна къдрава коса, изглеждаше по-скоро готин; беше облякъл лек халат, за да ни отвори, но на терасата го свали; голото му тяло беше мускулесто и загоряло от слънцето. Предложи ни портокалов сок. Дали беше спал с Естер? Дали щях да си задавам този въпрос за всички мъже, които срещахме? Тя беше толкова внимателна и предпазлива след вечерта на завръщането ми; вероятно забеляза безпокойство в погледа ми, защото отклони предложението да се попече на слънце край басейна и старателно ограничи разговора до подготовката на купона. Не можело и дума да става да купим достатъчно кокаин и екстази за всички; тя предложи да поеме разноските за първата доза, която ще загрее гостите, и да помоли двама-трима дилъри да минат по-късно. Пабло можел да се нагърби с това, в момента имал прекрасни доставчици; в порив на великодушие той предложи да купи няколко попърси.

На 15 август, празника на Богородица, Естер се люби с мен по-страстно от всякога. Бяхме в хотел „Санс“, леглото бе поставено срещу голямо огледало и беше толкова горещо, че всяко движение бе придружено с обилно потене; ръцете и краката ми бяха разтворени на кръст, нямах сила да мръдна, цялата ми чувствителност се беше съсредоточила в члена ми. Повече от час тя стоя върху мен, току-що епилираното й коте се свиваше и разпускаше около хуя ми. През цялото време тя галеше с ръка потните си гърди, като ме гледаше право в очите, усмихваше се и съсредоточено улавяше всяка промяна в желанието ми. Другата й ръка държеше ташаците ми, които тя ту по-леко, ту по-силно натискаше, следвайки ритъма на котето си. Когато почувстваше, че ще се изпразня, тя внезапно спираше, натискаше ги енергично с два пръста, за да спре еякулацията в самото начало; след като опасността преминеше, тя продължаваше да се движи напред-назад. Прекарах един, а може би два часа на границата на залпа, в най-голямата наслада, която един мъж може да изпита, и в крайна сметка именно аз я помолих за милост и пожелах да се изпразня в устата й. Тя се изправи, сложи възглавница под задника ми, попита ме дали добре виждам огледалото; не, по-добре било да се отместя малко. Отместих се в края на леглото. Тя коленичи между бедрата ми, лицето й бе до члена ми, който тя започна да ближе методично, сантиметър по сантиметър, преди да го налапа; после започна да ме гали с пръсти бавно, но силно, сякаш искаше да извлече всяка капка сперма от моите дълбини, а езикът й продължаваше да се движи напред-назад. Със замъглено от потта зрение, загубил всякаква представа за време и пространство, успях все пак да продължа още малко този момент, езикът й трикратно се завъртя, преди да се изпразня, и тогава, сякаш цялото ми тяло, излъчващо удоволствие, изчезна, погълнато от небитието, в прилив на блажена енергия. Тя задържа члена ми в устата си, почти неподвижна, като само забавено го смучеше със затворени очи, сякаш за да чуе по-добре виковете на моето щастие.

После легна, сгуши се в прегръдките ми, докато нощта бързо се спускаше над Мадрид, и едва след половин час неподвижна нежност ми каза това, което трябвало да ми каже от няколко седмици — никой освен сестра й не знаел още, смятала да го съобщи на приятелите си по време на купона за рождения си ден. Била приета в престижна музикална академия в Ню Йорк и имала намерение да прекара там една учебна година. Същевременно я избрали за малка роля в голяма холивудска продукция за смъртта на Сократ; тя щяла да бъде прислужница на Афродита, а Сократ щял да играе Робърт де Ниро. Нейната роля била малка, най-много една седмица снимки, но ставало дума за Холивуд и хонорарът бил достатъчен, за да плати за обучението и престоя си. Щяла да замине в началото на септември.

Струва ми се, че запазих пълно мълчание. Бях като вкаменен и неспособен да реагирам, мислех, че ако произнеса само една дума, ще избухна в сълзи. „Bueno… It’s a big chance in my life…“[102] най-сетне каза тя умолително, като зарови глава в подмишницата ми. За малко не й предложих да отида в САЩ, да живея там с нея, но думите умираха в мен, преди да ги изрека, давах си сметка, че тя не бе и помислила за такава възможност. Тя дори не ми предложи да я посетя: ставаше дума за нов етап от живота й, за ново начало. Запалих нощната лампа, изгледах я внимателно, за да разбера дали ще забележа у нея някакъв възторг от Америка, от Холивуд; не, нямаше нищо подобно, тя изглеждаше разумна и спокойна, просто взимаше най-доброто и най-рационалното решение, като се имат предвид обстоятелствата. Изненадана от продължителното ми мълчание, тя обърна глава, за да ме погледне, дългите й руси коси падаха от двете страни на лицето й, погледът ми неволно се спря на гърдите й, легнах, загасих лампата, поех дълбоко въздух; не исках да разваля нещата, не исках тя да ме вижда, че плача.

Тя посвети целия следващ ден на подготовката си за празника; ходи в козметичен салон, за да й направят маска на лицето и да изгладят кожата й; чаках я и пушех цигара след цигара в хотелската стая. На другия ден беше същото: след фризьора се отби в няколко магазина, купи си обеци и нов колан. В главата ми цареше празнота, както навярно се чувства осъденият на смърт в очакване на екзекуцията — убеден съм, че като изключим онези, които вярват в Бога, останалите едва ли прекарват последните си часове във връщане към миналото и равносметка; сигурен съм, че те се опитват да прекарат времето по възможно най-неутралния начин; най късметлиите спят, но аз не бях като тях, мисля, че през тези два дни изобщо не успях да мигна.

Когато на 17 август тя почука на вратата на стаята ми и се появи на прага, разбрах, че няма да преживея заминаването й. Тя носеше прозрачна блузка, вързана под гърдите и очертаваща извивката им; златистите й чорапи, захванати с жартиери, стигаха на сантиметър под ултракъсата й пола, наподобяваща широк колан от златист винил. Не носеше бельо и когато се наведе, за да завърже високите си ботуши, дупето й се показа и аз неволно протегнах ръка да го погаля. Тя се обърна, прегърна ме и ме погледна с такова съчувствие и нежност, че за миг помислих: ей сега ще ми каже, че се е отказала и че ще остане с мен завинаги. Тя обаче не каза нищо такова и взехме такси, за да отидем в апартамента на Пабло.

Първите гости пристигнаха към двайсет и три часа, но истинският празник започна едва към три през нощта. Отначало се държах доста прилично, като полунебрежно се разхождах сред гостите с чаша в ръка; мнозина ме познаваха или ме бяха виждали в киното, което ми даде повод за няколко доста банални разговора — все едно музиката гърмеше и аз се задоволявах само с кимане с глава. Имаше около двеста души и безспорно аз единствен бях над двайсет и пет години, но това не ме разстройваше, бях изпаднал в някакво странно спокойствие; вярно е, че в известен смисъл катастрофата вече бе станала. Естер беше ослепителна, поздравяваше гостите и ги целуваше възторжено. Сега вече всички знаеха, че след две седмици тя заминава за Ню Йорк, и отначало се уплаших да не изглеждам смешен, в крайна сметка намирах се в положението на онзи, когото разкарват, но никой не ми го намекна, хората ми говореха сякаш всичко беше нормално.

Към десет часа „хаусът“ се смени с „транс“, бях изпил Бог знае колко чаши с пунш и започнах да чувствам умора, щеше да бъде прекрасно, ако можех да спя, си казах аз, но не бях убеден, алкохолът ми беше помогнал да потисна тревогата, но аз я чувствах дълбоко в себе си, жива и готова да ме разкъса при най-малкия признак на слабост. Вече бяха започнали да се оформят двойки, бях забелязал движение по посока на спалните. Тръгнах наслуки по един коридор, отворих една врата, украсена с плакат, изобразяващ сперматозоиди в едър план. По всичко личеше, че е имало миниоргия; полуголи момичета и момчета лежаха напреки на леглото. В ъгъла руса тийнейджърка с тениска, вдигната над гърдите, правеше свирки; приближих се за всеки случай до нея, но тя ми направи знак да си вървя. Седнах до леглото недалеч от една брюнетка с матова кожа и великолепен бюст, чиято пола беше вдигната над кръста. Тя изглеждаше дълбоко заспала и не реагира, когато разтворих бедрата й, но когато бръкнах с пръст в котето й, отблъсна ръката ми машинално, без да се събуди. Примирен, седнах отново до леглото и прекарах половин час в тъпо отчаяние; после видях да влиза Естер. Тя беше весела, в блестяща форма и придружена от един приятел — дребен, много рус хомосексуалист, страшен сладур, с къси коси, когото бях вече виждал. Тя беше купила две дози кокаин и клекна, за да приготви тръбичките, после постави на земята парчето картон, което беше използвала; не беше забелязала присъствието ми. Първата доза взе приятелят й. Когато тя на свой ред коленичи на пода, полата й се вдигна високо и откри дупето й. Тя пъхна картонената тръбичка в ноздрата си и точно когато с точен и сръчен жест бързо смръкна белия прах, разбрах, че в паметта ми ще се запечати завинаги образът на това невинно, аморално животинче, което не беше нито добро, нито лошо, а само търсеше своята порция възбуда и удоволствие. Внезапно се сетих за начина, по който Учения описваше италианката: красива комбинация на частици, гладка повърхност без индивидуалност, чието изчезване няма да има никакво значение… И именно в това нещо бях влюбен, то беше единственият смисъл на живота ми — и най-лошото — продължаваше да е. Тя се изправи внезапно, отвори вратата — в стаята нахлу още по-силна музика — и се запъти обратно при гостите. Без желание станах и я последвах; когато стигнах в централното помещение, тя вече танцуваше. Започнах да танцувам близо до нея, но тя сякаш не ме виждаше, косите й се развяваха около лицето й, блузката й бе мокра от пот, зърната на гърдите й стърчаха под плата, бийт музиката беше все по-бърза — поне 160 BPM — и аз я следвах все по-трудно, скоро ни раздели група от три момчета, после се оказахме гръб в гръб, залепих задника си до нейния, в отговор тя започна да мърда, дупетата ни се търкаха все по-силно, после тя се обърна и ме позна. „Ола, Даниел…“, каза ми тя с усмивка и после пак затанцува, друга група момчета ни раздели и изведнъж почувствах, че съм страшно уморен, че ще падна, седнах на един диван и реших да си сипя уиски, но идеята не беше добра, защото веднага ми стана лошо, вратата на банята беше заключена и аз потропах неколкократно, повтаряйки: „I’m sick! I’m sick“[103], докато най-сетне едно момиче дойде да ми отвори, беше се завило с кърпа през кръста; веднага затвори след мен и после се върна във ваната, където я чакаха двама младежи; тя коленичи и единият й го вкара веднага, докато другият заставаше в удобна за минет поза. Аз се втурнах към клозета и си пъхнах пръста в устата, повръщах дълго, мъчително, докато се почувствах малко по-добре, след което отидох да си легна в стаята, където нямаше вече никого, освен брюнетката, която преди малко ме бе отблъснала. Тя спеше все така спокойно с вирната над кръста пола и въпреки желанието си започнах да се чувствам ужасно тъжен. Станах и тръгнах да търся Естер и се вкопчих в нея, буквално и безсрамно, прегърнах я през кръста и я помолих да ми говори, да продължава да ми говори, да остане с мен, да не ме оставя сам; тя се освободи с растящо нетърпение, за да отиде при приятелите си, но аз настоявах, прегръщах я, тя отново ме отблъскваше и виждах как лицата на обкръжаващите стават все по-сериозни, вероятно те нещо ми казваха, но аз не разбирах нищо, грохотът на басовете покриваше всичко. Най-сетне я чух да повтаря настойчиво: „Please, Daniel, please… It’s a party!“[104], но безрезултатно. Чувството, че съм изоставен, продължаваше да нараства, да ме поглъща, отново поставих глава на рамото й и тогава тя яростно ме отблъсна с две ръце, крещейки: „Stop that!“[105] Тя наистина изглеждаше вбесена, много хора край нас бяха спрели да танцуват, аз се обърнах и се запътих към спалнята, свих се на пода, хванах главата си с ръце и за първи път поне от двайсет години насам започнах да плача.

Празникът продължи и през следващия ден, към пет часа следобед Пабло се върна с шоколадови кифли и кроасани, взех един кроасан и го натопих в чаша с капучино, музиката беше по-кротка, някакъв мелодичен и бодър „чилаут“, няколко момичета танцуваха, размахвайки бавно ръцете си като големи крила. Естер беше на няколко метра, но не ми обърна никакво внимание, когато седнах, и продължи да разговаря с приятелите си, да си припомня други вечери и точно в този момент разбрах всичко. Тя заминаваше за САЩ за една година, а може би и завинаги; там щеше да намери нови приятели и, разбира се, ново гадже. Безспорно бях изоставен, но те също, в положението ми нямаше нищо особено. Тази абсолютна привързаност, която ме изпълваше и щеше да ме измъчва все повече и повече, докато ме унищожи, за нея не означаваше нищо, нямаше никакво оправдание и никакъв смисъл; телата ни съществуваха сами за себе си, не можехме да изпитваме нито едни и същи страдания, нито едни и същи радости, ние очевидно бяхме две отделни същества. Изабел не обичаше оргазма, а Естер не обичаше любовта, тя не искаше да бъде влюбена, отхвърляше това чувство за изключителност, за зависимост и цялото й поколение беше като нея. Бродех сред тях като някакво праисторическо чудовище с моите романтични тъпотии, с моята привързаност и моите вериги. За Естер, както за всички девойки от нейното поколение, сексът беше само забавно развлечение, почиващо на прелъстяването и еротизма, и не предполагаше някакъв специален сантиментален ангажимент; любовта, както и милостта, според Ницше винаги е била само фикция, измислена от слабите, за да създадат у силните чувство за вина, за да ограничат естествената им свобода и жестокост. Някога жените били слаби, особено, когато раждали; в началото имали нужда от закрилата на силен покровител и за тази цел измислили любовта, сега са станали силни, независими и свободни и вече са се отказали както да внушават, така и да изпитват едно чувство, което няма никаква конкретна мотивация. Хилядолетната цел на мъжете, изразена понастоящем перфектно от порнофилмите и свеждаща се до лишаване на секса от всякаква емоционална конотация и до превръщането му в чисто развлечение, при това поколение най-сетне се бе осъществила. Тези млади хора не можеха нито да почувстват, нито да разберат точно какво чувствах аз, но дори и да можеха, щяха да изпитат някакво смущение като от нещо смешно и малко срамно, като от някаква отживелица. Подложени на десетилетна усилена дресировка, те в крайна сметка бяха успели да изтръгнат от сърцето си едно от най-древните чувства и сега вече край — разрушеното не можеше да се възстанови, както парчетата от счупена чаша не могат да се слепят от само себе си; те бяха постигнали целта си: в нито един миг от живота си нямаше да познаят любовта. Бяха свободни.

Към полунощ някой отново включи техномузиката и гостите започнаха да танцуват; пласьорите си бяха тръгнали, но имаше още значително количество екстази и попърси. Скитах се в тягостните си мисли, навяващи тъга и безизходица като низ от тъмни стаи. Неволно си спомних Жерар, хумориста елоимит. „Това е нежелайно…“ — казах по едно време на някакво момиче, дрогирана шведка, която все едно говореше само английски; тя ме изгледа странно и тогава забелязах, че мнозина ме гледат странно и че от няколко минути си говоря сам. Поклатих глава, погледнах часовника си и седнах на един шезлонг до басейна; вече бе два часът, но беше все така задушно.

По-късно си дадох сметка, че отдавна не съм виждал Естер, и тръгнах да я търся. В хола нямаше много хора; прескочих неколцина гости в коридора и я открих в една стая в дъното, легнала в центъра на една група. Беше облечена само със златистата си поличка, вдигната до кръста. Зад нея стоеше висок къдрав брюнет, който можеше и да е Пабло, галеше дупето й и се канеше да й го вкара. Тя говореше с друг много мускулест брюнет, когото не познавах; междувременно си играеше с члена му, потупваше с него носа си, бузите си и се усмихваше. Затворих незабелязано вратата; още не знаех, но това щеше да бъде последният ми спомен за нея.

Още по-късно, когато слънцето изгряваше над Мадрид, набързо си избих една чекия до басейна. На няколко метра от мен стоеше момиче, облечено в черно, с безизразен поглед; помислих, че тя дори не е забелязала присъствието ми, но тя се изплю встрани точно когато се изпразних.

В края на краищата заспах и вероятно съм спал дълго, защото когато се събудих, нямаше никого; дори Пабло беше излязъл. На панталона ми имаше изсъхнала сперма и навярно бях разлял уиски върху ризата си, защото смърдеше. Станах с мъка, прекосих терасата, прескачайки остатъци от храна и празни бутилки. Облегнах се на балкона и се загледах в улицата под мен. Слънцето вече залязваше, скоро щеше да се стъмни и аз почти знаех какво ме очаква. Очевидно бях поел по финалната права.

Даниел 25, 9

Блестящи метални сфери се носят в атмосферата; те бавно се въртят около оста си и издават тиха, трептяща мелодия. Местното население се отнася към тях със странно чувство на почит и сарказъм. Безспорно, това население се състои от социални примати — но дали ставаше дума за диваци, за неохора или за някакъв трети вид? Тяхното облекло — големи черни пелерини и черни качулки с прорези за очите — не позволяваше да се разбере точно. Разрушенията вероятно съответстваха на реални местности — от време на време някои кадри напомняха описанието на Ланзароте, направено от Даниел 1; не разбирах добре какво цели Мари 23 с тази иконографска реконструкция.

Не сме престанали да се вълнуваме от центъра на аперцепции, от емотивните ССИИ, които още съществуват.

Дори ако, както понякога подозирах, Мари 23, неохората и аз самият бяхме само програмни фантоми, възможността за съществуване на тези фантоми доказва наличието на една или няколко ССИИ, независимо дали природата им е биологична, цифрова или интермедийна. Съществуването дори само на една ССИИ доказва, че в даден момент се е извършило стесняване на полето на безбройните възможности; това стесняване е предпоставка за парадигмата на съществуването. Даже Бъдещите — ако предположим, че съществуват, — трябва да съобразят онтологичния си статус с общите условия за функциониране на ССИИ. Още Хартъл и Гел-Ман са установили, че когнитивната функция на ССИИ (Системи за събиране и използване на информация) предполага устойчивост и взаимно изключване на събитийните поредици. За наблюдаващата ССИИ, независимо дали тя е естествена или изкуствена, само един свят от вселената може да има реално съществуване; този извод съвсем не изключва възможността за съществуване на други светове, но забранява достъпа до тях на даден наблюдател или (за да използваме доста мистериозната формулировка на Гел-Ман), „във всеки свят присъства само този свят“. По този начин самото наличие на общност от наблюдатели, дори ако те са само две ССИИ, доказва съществуването на реалността.

Ако се придържаме към общоприетата хипотеза за непрекъсната еволюция на органичните съединения, няма никаква причина да се смята, че еволюцията на диваците е била прекъсната от Голямата Суша, но и нищо не посочва, че те са успели, както мисли Мари 23, да си възвърнат използването на езика и да формират разумни общности, създавайки Нови социални формирования на базата на принципи, противоположни на въведените от Основоположниците.

Но Мари 23 е обладана от темата за тези общества на диваците и по време на все по-оживените ни разговори постоянно се връща към тях. Чувствам у нея някакъв интелектуален кипеж, своеобразно нетърпение, което обхваща и мен, въпреки че във външните условия нищо не оправдава излизането от нашето състояние на застой, и често след интермедиацията се чувствам развълнуван и някак отслабнал. Присъствието на Фокс бързо ме успокоява и аз се настанявам в любимия си фотьойл в северния ъгъл на централното помещение, за да чакам със затворени очи, седнал спокойно в светлината, следващия ни контакт.

Даниел 1, 21

Взех влака за Биариц още същия ден; в Андае имаше прекачване, минаваха момичета с къси поли и цареше отпускарска атмосфера — всичко това очевидно малко ме засягаше, но все още бях способен да го отбележа, все още бях човешко същество, нямаше защо да си правя илюзии, не бях напълно обръгнал, никога нямаше напълно да се освободя, не и преди истинската ми смърт. Когато пристигнах в Биариц, отседнах във „Вила Йожени“, бивша резиденция, подарена от Наполеон III на императрицата и превърната през XX в. в луксозен хотел. Ресторантът също се казваше „Вила Йожени“ и в гида „Мишлен“ беше обозначен с една звезда. Взех си сепии в собствен сос с ориз; беше вкусно. Имах чувството, че мога да ям едно и също нещо всеки ден и изобщо, че мога да остана тук много дълго, може би до края на живота си. На другия ден си купих лаптоп „Samsung X10“ и принтер „Canon 180“. Имах намерение да започна проекта, за който бях говорил с Венсан — да опиша за още неизвестните читатели събитията, на които станах свидетел в Ланзароте. Много по-късно водих дълги разговори с него и след като надълго и нашироко му обясних как този разказ ме успокояваше, макар и слабо, как се радвах на частичната си прозорливост, той реши да помоли всички кандидати за безсмъртие да напишат своя животопис, и то по възможно най-изчерпателен начин; в сравнение с тях моят проект стана много по-автобиографичен.

Естествено, идвайки в Биариц, смятах да се срещна с Изабел, но след като се настаних в хотела, ми се стори, че всъщност няма нищо спешно и реакцията ми бе странна, защото за мен беше очевидно, че ми остава малко време живот. Всеки ден се разхождах по плажа около четвърт час и си казвах, че може би ще я срещна заедно с Фокс; това не се случи и след две седмици се реших да й се обадя по телефона. В края на краищата тя може би беше напуснала града, не бяхме се виждали повече от година.

Тя не беше напуснала града, но ми каза, че ще го направи, щом майка й умре — което щяло да се случи до една-две седмици, най-много месец. Не изглеждаше особено щастлива, че ме чува, и аз първи й предложих да се срещнем. Поканих я на обед в ресторанта на хотела ми; не било възможно, каза тя, там не пускали кучета. В крайна сметка се уговорихме да се видим, както обикновено, в „Сребърният сърфист“, но веднага почувствах, че има някаква промяна. Беше странно, трудно обяснимо, но за първи път ми се стори, че тя ми се сърди; дадох си сметка също така, че никога не съм й говорил за Естер, че не съм й казал нито дума, и ми бе трудно да разбера защо, тъй като ние бяхме, пак повтарям, цивилизовани, модерни хора, в раздялата ни нямаше нищо долно, най-вече от финансова гледна точка, може да се каже, че след нея бяхме останали добри приятели.

Фокс беше поостарял и надебелял, но беше все така ласкав и игрив; трябваше да му помогна, за да се качи на коленете ми, и толкова. Говорихме за него десетина минути: той бил любимец на бабите рокаджийки от Биариц, вероятно защото английската кралица имала такова куче, Мик Джагър също, след като получил благородническа титла. Той съвсем не е помияр, обясни ми тя, а уелско корги пемброк, придворната порода на кралското семейство; причините, поради което тази благородна издънка се бе оказала на тримесечна възраст в компанията на глутница бездомни кучета, скитащи край испанска магистрала, завинаги щяха да останат в тайна.

Тази тема ни занимава почти четвърт час, но неизбежно, сякаш по силата на естествена закономерност, стигнахме до същината на проблема и аз разказах на Изабел историята си с Естер. Разказах й всичко от самото начало, говорих повече от два часа и завърших с описание на рождения й ден в Мадрид. Тя ме изслуша внимателно, без да ме прекъсва и без истински да се изненада. „Да, ти винаги си обичал секса…“ — каза тя кратко и тихо точно когато се впуснах в еротични разсъждения. От много отдавна се досещала, каза ми тя, след като свърших; била доволна, че съм се осмелил да го споделя с нея.

— В крайна сметка само две жени са имали значение в живота ми — заключих аз, — ти, която не обичаше достатъчно секса, и Естер, която не обичаше достатъчно любовта.

Този път тя не скри усмивката си.

— Така е… — каза ми тя с променен и странно лукав и младежки глас, — наистина нямаш късмет. — Изабел се замисли и добави: — В края на краищата мъжете никога не са доволни от жените си…

— Рядко, наистина.

— Искат противоречиви неща. Е, жените също, но по-отскоро. Може би полигамията е била добро решение…

Тъжно нещо е крушението на цивилизацията, тъжно е, когато виждаш как потъват нейните най-светли умове — започваш да се чувстваш неуютно в живота и в крайна сметка закопняваш за установяване на ислямска република. Е, да кажем, че е тъжно донякъде; очевидно има и по-тъжни неща. Изабел винаги беше обичала теоретичните разговори, отчасти това ме привлече към нея; колкото безплодни и дори печални да са те, когато ги водиш сам, толкова дълбоки, творчески и нежни са веднага след любене — веднага след истинския живот. Гледахме се право в очите и аз предчувствах, че нещо ще се случи, шумовете в кафенето сякаш бяха изчезнали и ние бяхме навлезли в зона на мълчанието, още не знаех дали тя е временна или окончателна и тогава, като продължаваше да ме гледа в очите, с ясен и категоричен глас тя ми каза: „Още те обичам“.

Спах при нея още същата нощ, а и през следващите нощи, без обаче да освобождавам стаята си в хотела. Както очаквах, апартаментът й бе подреден с вкус; намираше се в малък жилищен комплекс сред парк на стотина метра от океана. С истинско удоволствие приготвях паничката на Фокс и го разхождах; сега той тичаше по-бавно и се интересуваше по-малко от другите кучета.

Всяка сутрин Изабел взимаше колата, за да отиде в болницата; прекарваше по-голямата част от времето си в стаята на майка си; грижели се много добре за нея, ми каза тя, което в наши дни било изключение. Като всяка година лятото във Франция беше ужасно горещо и като всяка година в болниците и старческите домове възрастните хора мряха масово поради липса на грижи; но отдавна вече никой не се възмущаваше, това, така да се каже, беше навлязло в бита, като естествено средство за ликвидиране на статистическото нарастване на броя на много старите хора, което неминуемо нанасяше ущърб на икономическото равновесие в страната. Изабел беше различна и живеейки с нея, отново оценявах моралното й превъзходство; в сравнение с жените и мъжете от нейното поколение, тя беше по-великодушна, по-внимателна, по-любвеобилна. Но в сексуален план между нас не се случи нищо; спяхме в едно легло, без дори да се смущаваме, но и без да се примирим. Честно казано, бях уморен, горещината ме потискаше, чувствах се толкова енергичен, колкото умряла стрида и това вцепенение обхващаше всичко — през деня сядах да пиша на малка масичка, която гледаше към градината, но не ми хрумваше нищо, нищо не ми изглеждаше важно или значително, бях изживял живот, който завършваше, това е, бях като другите, кариерата ми на шоумен сега ми изглеждаше много далечна, от нея не беше останала никаква следа.

При все това понякога осъзнавах, че разказът ми поначало има друга цел; разбирах, че в Ланзароте бях присъствал на един от най-важните и може би най-решаващия етап от еволюцията на човешкия род. Една сутрин, когато се чувствах малко по-бодър, се обадих на Венсан — в момента се местели, каза ми той, решили да продадат имението на пророка в Санта Моника и да преместят седалището на Църквата в Шьовийи-Ларю. Учения останал в Ланзароте, близо до лабораторията, но Ченгето и жена му вече се преместили, купили къща близо до неговата и строели нови помещения, наемали работници и смятали да купят дялове в местен телевизионен канал, посветен на новите култове. Очевидно, той вършеше важни и значителни неща, поне така му се струваше. Но аз не успявах да му завиждам — през целия си живот се бях интересувал единствено от хуя си и от нищо друго, сега той беше мъртъв и аз го следвах в печалния му упадък, бях си получил заслуженото, повтарях си аз, преструвайки се, че изпитвам мрачна наслада, докато всъщност умствената ми нагласа клонеше все повече и повече към най-обикновен ужас, подсилван от постоянната и агресивна жега и неизменния блясък на лазура.

Изабел чувстваше всичко това и ме гледаше, въздишайки. След две седмици стана ясно, че нищо няма да излезе, по-добре беше да си тръгна пак, и то окончателно, този път бяхме наистина твърде стари, изхабени, твърде разочаровани, можехме само да се измъчваме взаимно и да се упрекваме в общата невъзможност на нещата. При последната ни вечеря (вечер ставаше малко по-хладно, бяхме изнесли масата в градината и Изабел беше се постарала да сготви нещо) аз й разказах за Църквата на елоимитите и за обещанието за безсмъртие, направено в Ланзароте. Разбира се, тя беше следила част от информациите, но като повечето хора мислеше, че всичко това е алабала, и не знаеше, че съм бил там. Осъзнах, че дори и да си спомняше за Робер Белгиеца, тя никога не се е срещала с Патрик и че беше минало много време, откакто беше заминала, даже се изненадах, че не съм й говорил за това по-рано. Несъмнено идеята беше още съвсем нова, самият аз постоянно забравях, че съм безсмъртен. Започвайки от самото начало, й обясних всичко, като направих необходимите уточнения, наблегнах на личността на Учения, подчертах колко ме е впечатлил с компетентността си. Нейният интелект все още функционираше много добре, мисля, че тя нищо не разбираше от генетика, никога не бе намерила време да се заинтересува от нея, но схващаше с лекота обясненията ми и веднага направи съответните изводи.

— Безсмъртие значи… — каза тя. — Нещо като втори шанс.

— Да, или трети шанс, безкрайно много шансове. Истинско безсмъртие.

— Добре. Съгласна съм да им дам своята ДНК и да им завещая имуществото си. Остави ми координатите им. Ще го направя и за Фокс. Що се отнася до майка ми… — Тя се поколеба и се натъжи. — За нея е твърде късно; няма да разбере. В този момент много се мъчи; мисля, че наистина иска да умре. Иска небитието.

Бързата й реакция ме изненада и май от този момент усетих интуитивно, че ще се случи нещо ново. Сам по себе си фактът, че на Запад може да се роди нова религия, беше изненада, защото през последните трийсет години европейската история беше белязана от масовото и смайващо бързо крушение на традиционните вероизповедания. Векове наред в страни като Испания, Полша, Ирландия дълбоката, единодушна и широко разпространена католическа вяра организираше обществения живот и поведението като цяло, определяше морала и семейните отношения, ръководеше културната и художествената продукция, социалната йерархия, условностите, житейските правила. Само за няколко години, дори не и в границите на едно поколение, за невероятно кратък срок всичко това бе изчезнало, беше се изпарило в небитието. В тези страни понастоящем никой не вярваше в Бог, не се съобразяваше с религията, дори не си спомняше, че е вярвал; това се извършваше безпроблемно, безконфликтно, без никакво насилие, нито протест, без никаква дискусия, така лесно, както тежкият предмет, задържан за известно време от външно препятствие, възвръща равновесието си, след като бъде освободен от него. Може би духовните вярвания на човека съвсем не напомнят онзи масивен, солиден, непоклатим блок, както обикновено си ги представяме; може би, обратно, те са най-мимолетното, най-крехкото и най-бързо зараждащото се и умиращо нещо у човека.

Даниел 25, 10

Повечето свидетелства потвърждават: именно от този момент Църквата на елоимитите щяла да набере най-голямо количество привърженици и да се разпространи безпрепятствено из целия западен свят. След като за по-малко от две години движението на елоимитите изместило будистките течения на Запад, то със същата лекота погълнало последните останки от рухналото християнство и после се обърнало към Азия, чието завладяване, започнато от Япония, също било изненадващо бързо, най-вече като се има предвид, че този континент в течение на векове успешно е устоявал на всички опити на християнските мисионери. Истина е, че времената били други и че елоимизмът вървял, така да се каже, по петите на потребителския капитализъм, който, превръщайки младостта във върховна ценност, постепенно унищожил почитта към традицията и култа към прадедите с обещанието си да запази завинаги същата тази младост и удоволствията, свързани с нея.

Странно е, че ислямът се оказал по-дълготраен бастион на съпротива. Подкрепяна от масовата и непресекваща имиграция, мюсюлманската религия засилвала влиянието си в западните страни практически със същия ритъм, както и елоимизмът. Въпреки че била насочена най-вече към населението, дошло от Магреб и Черна Африка, тя се ползвала с все по-голям успех и сред „коренните“ европейци. Този успех се дължал главно на нейния мачизъм. Отказът от мачизма наистина направил мъжете нещастни, но ни най-малко не допринесъл за щастието на жените. Все повече мъже и най-вече жени мечтаели за връщане на системата, в която жените са целомъдрени и подчинени, а девствеността им — непокътната. Заедно с това обаче еротичният стремеж към телата на младите момичета продължавал да нараства и разпространението на исляма било възможно единствено благодарение на някои компромиси, направени от едно ново поколение имами, които, вдъхновявайки се от католическата традиция, реалити-шоуто и усета за зрелище на американските телеевангелисти, изработили за мюсюлманската публика назидателен сценарий за живот, основан върху две понятия, относително чужди на ислямската традиция — внезапния обрат и опрощаването на греховете. В типичната схема, възпроизведена съвсем точно в множество теленовели, снимани най-вече в Турция или Северна Африка, момичето, за ужас на родителите си, отначало води разпуснат живот, изпълнен с алкохол, наркотици и ненаситна сексуална свобода. После, в резултат на някакво събитие, което предизвиква у нея спасителен обрат (мъчителен аборт, среща с млад, почтен и благочестив мюсюлманин, който учи за инженер), тя изоставя светските изкушения и се превръща в покорна, целомъдрена и забулена съпруга. Същата схема съществувала и в мъжки вариант, където главни герои били предимно рапъри, като при тях се наблягало повече на престъпността и употребата на твърди наркотици. Успехът на този лицемерен сценарий бил още по-голям и поради факта, че възрастта, на която се извършвал обратът (между двайсет и две и двайсет и пет години), съвпадала с момента, когато младите арабки, поразително красиви като момичета, започвали да дебелеят и да чувстват нужда от по-широки и прикриващи дрехи. По този начин за едно-две десетилетия ислямът в Европа успял да влезе в ролята, която имал католицизмът през най-блестящия си период, и станал „официална религия“, чието предназначение е да организира календара, както и редица миниритуали, въвеждащи някакъв ритъм в хода на времето, да има достатъчно примитивни догми, за да бъде достъпен за мнозинството, но като запази известна двусмисленост, привлекателна и за най-свободомислещите, да проповядва заплашителна нравствена суровост, а на практика да предоставя на всеки съгрешил пътечки за завръщане в лоното й. Същото явление се наблюдавало и в САЩ най-вече сред негърската общност, с тази разлика, че там католицизмът, разпространен сред латиноамериканската имиграция, дълго време запазил господстващи позиции.

Но това можело да продължи само известно време и след няколко години нежеланието да остарее, да се вразуми и да се превърне в дебела матрона обхванало на свой ред и децата на имигрантите. Когато дадена обществена система е разрушена, това разрушение е окончателно и не е възможно никакво връщане назад; законите на социалната ентропия, на теория валидни за която и да е човешка релационна система, били доказани напълно аргументирано едва след два века от Хюлет и Дюд; но интуитивно хората ги познавали много преди това. Рухването на исляма на Запад странно напомня падането на комунизма, станало няколко десетилетия преди това: и в двата случая отливът започва в страните, където е роден, и за няколко години помита мощните и свръхбогати организации в страните, които са го приютили. Когато арабските държави след години подривна дейност, провеждана най-вече посредством тайни контакти в Интернет и сваляне на упадъчни културни продукти, най-сетне успели да постигнат начин на живот, почиващ върху масовото потребление, сексуалната свобода и развлеченията, увлечението на населението било толкова силно и несдържано, както преди половин век в комунистическите страни. Както често се е случвало в човешката история, движението се зародило в Палестина, и по-точно в резултат на внезапния отказ на палестинските момичета да ограничат съществуването си само с постоянно създаване на бъдещи воини на Аллаха, както и на желанието им да се възползват от свободата на нравите, с която разполагали съседките им в Израел. За няколко години промяната, носена от техномузиката (както някога рокът символизирал притегателната сила на капиталистическия свят, но този път много по-ефикасно поради съществуването на Интернет), обхванала всички арабски страни, които трябвало да се преборят с масов бунт на младежите и очевидно не успели. Тогава станало безкрайно ясно, че в мюсюлманските държави само невежеството и принудата са съхранявали примитивната вяра; лишени от своя тил, ислямските течения се сринали изведнъж.

Елоимитите били напълно адаптирани към цивилизацията на развлеченията, в която били родени. Без да налагат никакви морални ограничения и свеждайки човешкото съществуване до интереса и удоволствието, те обаче възприели основното обещание, давано от всички монотеистични религии: победата над смъртта. Като отстранил духовното и мистичното измерение, елоимизмът просто свел значението на тази победа и същността на обещанието до безкрайното удължаване на физическия живот, т.е. до безкрайното задоволяване на физическите желания.

Първата съществена церемония, отбелязваща приемането на нов вярващ — вземането на ДНК, — се съпътствала от подписването на акт, в който кандидатът поверявал на Църквата след смъртта си цялото си имущество; тя си запазвала правото да го инвестира и се задължавала да му го върне след възкресението. Това не шокирало особено, защото набелязаната цел била да се премахне естественото родство и следователно цялата система на наследяване, а смъртта била представяна като неутрален период, обикновен стазис в очакване на подмладеното тяло. След мощна кампания сред американските бизнес среди първият новоприет елоимит бил Стийв Джобс, който поискал и получил частична отмяна на правилото в полза на децата си, създадени, преди да открие елоимизма. Бил последван почти веднага от Бил Гейтс, Ричард Брансън и после от много други ръководители на най-големи световни фирми. Църквата станала извънредно богата и няколко години след смъртта на пророка вече представлявала първата европейска религия по размер на инвестиции и брой на привърженици.

Втора съществена церемония бил преходът към очакване на възкресението — с други думи, самоубийството. След период на колебания и несигурност се утвърдил обичаят то да се извършва публично с хармоничен и прост ритуал, в избран от вярващия момент, когато той сметнел, че физическото му тяло вече не може да му доставя радостта, която съвсем закономерно очаквал от него. То се извършвало с изключителна непоколебимост и вяра в скорошното възкресение, което силно ни изненадва, тъй като Мицкевич, въпреки предоставените му колосални средства за изследвания, не постигнал реален напредък и макар че наистина можел да съхранява безкрайно образци от ДНК, за момента бил неспособен да създаде жив организъм, по-сложен от обикновена клетка. Вярно е, че безсмъртието, обещано навремето от християнството, почивало върху още по-несигурни основи. Всъщност идеята за безсмъртие никога не е изоставяла човека и въпреки че след ограничения и принуди той е трябвало да се откаже от древните си вярвания, все пак е запазил жива носталгията по тях, никога не се е примирил и е бил готов при наличието на някакво що-годе приемливо обяснение да се отдаде безпрекословно на новата вяра.

Даниел 1, 22

Тогава един податлив на изменения култ ще вземе емпирично надмощие над отживялата догма и ще подготви постоянния възход, който позитивизмът възлага на афективния елемент в религията.

Огюст Конт, „Призив към консерваторите“

По природа бях толкова малко вярващ, че бях безразличен към вярванията на другите; без да се притеснявам и без да придавам значение на този факт, съобщих на Изабел координатите на Църквата на елоимитите. Опитах се да се любя с нея през тази последна нощ, но безуспешно. За няколко минути тя ми налапа хуя, но разбирах, че не беше вършила подобно нещо от години, а за да го правиш, все пак е нужна минимална доза вяра и въодушевление; в устата й членът ми си оставаше мек, ташаците ми висяха и не реагираха на неубедителните й ласки. В края на краищата тя се отказа и ме попита дали искам приспивателно. Исках, разбира се, мисля, че не трябва да се отказваме от подобно предложение, няма защо да се мъчим. Тя винаги е била способна да стане първа, за да приготви кафе, все още можеше да прави такъв род неща. По листата на люляците трептеше роса, беше малко по-хладно, бях си купил билет за влака в 8 и 32 и лятото си отиваше.

Както обикновено, установих се в „Лутеция“ и прекарах там дълго, месец или два, без да се обадя на Венсан; не мога да кажа защо, правех същите неща като някога, но някак забавено, сякаш трябваше да разделя на части действията си, за да ги върша по възможно най-добрия начин; от време на време сядах на бара и спокойно и флегматично се наливах; доста често ме заговаряха бивши познати. Не правех никакво усилие да поддържам разговора и не се смущавах; това е едно от малкото предимства да си звезда, по-скоро бивша звезда в моя случай — когато случайно срещнеш някого и, както е нормално, започнете да скучаете заедно, без някой от вас да е причина за това, или казано другояче, отегчавате се по взаимно съгласие, винаги другият се чувства виновен, че не е успял да удържи разговора на достатъчно възвишено ниво и да създаде остроумна и топла обстановка. Ситуацията е удобна и дори отморяваща от момента, когато наистина започне да не ти пука. Понякога по време на подобен словесен обмен, задоволявайки се само с клатене на глава, аз се отдавах на неволни мечти — обикновено доста неприятни: мислех за кастинги, при които Естер трябва да се целува с млади мъже, за сексуални сцени в различни късометражни филми, в които трябва да участва; спомням си колко се вбесявах — впрочем безполезно, можех да й направя сцена или да избухна в плач, но нищо нямаше да се промени — и много добре си давах сметка, че все едно няма да мога да издържа дълго при такива условия, бях твърде стар и вече нямах сили. Тази констатация ни най-малко не намаляваше болката ми, защото в моето състояние единственият ми изход беше да страдам до края, никога нямаше да забравя тялото й, кожата й, лицето й, никога нямаше така силно да почувствам, че човешките отношения се раждат, развиват и умират по съвсем детерминистичен начин, толкова неизбежен, колкото движението на планетите, и че е абсурдно и безсмислено да се надяваш, че ходът им поне малко ще се измени.

Можех да живея дълго в „Лутеция“, е, не колкото в Биариц, защото въпреки всичко започнах да пия твърде много, тъгата бавно дълбаеше своето леговище в органите ми и аз с часове стоях в „Бон Марше“, втренчен в пуловерите, беше тъпо да продължавам по този начин. Една октомврийска сутрин, може би в понеделник, се обадих на Венсан. Още щом пристигнах в къщата в Шьовийи-Ларю, ми се стори, че съм попаднал в мравуняк или кошер, във всеки случай в някаква организация, където всеки имаше точно определена задача и нещата бяха започнали да функционират пълноценно. Венсан, с мобилен телефон в ръка, ме чакаше в антрето, готов да излезе. Като ме видя, стана, стисна приятелски ръката ми и ме покани да го придружа в новите помещения. Бяха купили малка офис сграда, строителството й още не бе завършено, работниците поставяха изолиращи плоскости и халогенни лампи, но около двайсетина души вече работеха — някои отговаряха на телефона, други пишеха писма или актуализираха базите данни, или кой знае какво, с една дума, бях попаднал във фирма и дори в голяма фирма, ако искам да бъда точен. Ако има нещо, което никога не съм предполагал, когато срещнах Венсан за първи път, бе превръщането му в шеф на предприятие, но в крайна сметка това бе възможно и на всичко отгоре той изглеждаше съвсем добре в тази роля, все пак в живота стават и позитивни неща, едва ли може да бъде сведен до чист упадък, това би било крайно опростителство. След като ме представи на двама сътрудници, той съобщи, че е удържал важна победа — след неколкомесечна юридическа битка Административният съд разрешил на Църквата на елоимитите да откупят за свои нужди култовите сгради, които католическата църква вече нямала възможност да стопанисва. Единственото им задължение било същото, което имали и предишните собственици: в партньорство с Националния институт за паметниците на културата да опазват състоянието на художественото и архитектурното наследство, но нямало никакво ограничение относно култа, който ще се изповядва в тези сгради. Дори в епохи, които от естетична гледна точка са били по-облагодетелствани от нашата, ми съобщи Венсан, щяло да бъде невъзможно само за няколко години да се постигне планирането и осъществяването на такова богатство от художествени ценности; това решение щяло да позволи да посветят всичките си усилия на изграждането на посолството, като същевременно предоставят на вярващите изключително красиви култови сгради.

Точно когато Венсан започна да ми обяснява своето виждане за естетиката на ритуалите, влезе Ченгето, облечен с безупречен тъмносин блейзър; той също изглеждаше в ослепителна форма и енергично ми стисна ръката. Определено сектата ни най-малко нямаше вид да е пострадала от смъртта на пророка, напротив, нещата като че ли вървяха още по-добре. Нищо не се бе случило след постановката с възкресението от началото на лятото в Ланзароте, но събитието бе имало такъв отзвук в медиите, че това бе достатъчно; постоянно прииждаха молби за повече информация, като много от тях бяха последвани от присъединяване, броят на привържениците и капиталите нарастваха непрекъснато.

Същата вечер бях поканен на вечеря у Венсан заедно с Ченгето и жена му — за първи път я виждах и тя ми се стори спокойна, солидна и по-скоро приветлива личност. Още един път бях изненадан от факта, че Ченгето изглежда като висш служител във фирма или като държавен чиновник, отговарящ за разпределянето на субсидиите за селското стопанство във високопланинските области; у него нищо не говореше за мистицизъм или за някаква религиозност. Той дори изглеждаше напълно лишен от впечатлителност и съвсем равнодушно съобщи на Венсан за зараждането на тревожна тенденция, появила се в някои страни, където сектата отскоро имала влияние — по-специално в Италия и Япония. В учението на елоимитите нищо не посочваше как трябва да се извърши церемонията на самоубийството; тъй като цялата информация, необходима за възстановяването на тялото на вярващия, бе съхранена в неговата ДНК, тялото му можеше да се разчлени или изгори и това нямаше голямо значение. Изглежда, в някои първични организации се бе появила нездрава театралност във връзка с разпръскването на съставните части на тялото; това засягало в най-голяма степен лекарите, социалните работници и медицинските сестри. Преди да се сбогува, Ченгето връчи на Венсан едно досие от около трийсет страници, както и три DVD — повечето церемонии бяха заснети. Приех поканата да пренощувам; Сюзан ми сипа коняк, а Венсан започна да чете. Намирахме се в гостната на баба му и дядо му и нищо не се бе променило след първото ми посещение — облегалките на фотьойлите и кадифеното канапе все така бяха покрити с дантелени покривки, снимките на алпийски пейзажи продължаваха да висят в рамките си, дори филодендронът до пианото беше същият. Докато преглеждаше досието, Венсан ставаше все по-мрачен; той предаде на Сюзан съдържанието му на английски, а след това ми посочи няколко примера.

— В организацията в Римини източили кръвта от тялото на един вярващ; после участниците в ритуала се намазали с нея и изяли черния му дроб и половите му органи. В организацията в Барселона вярващият помолил да окачат трупа му на касапски ченгел и да го предоставят на всички: тялото му висяло в някакво мазе две седмици; участниците се обслужвали, режели по едно парче и обикновено го изяждали на място. В Осака елоимитът поискал с помощта на компресор тялото му да бъде превърнато в сфера с диаметър двайсет сантиметра, да бъде обвито със силикон и използвано като топка за боулинг: изглежда, приживе бил страстен любител на боулинга.

Венсан прекъсна, гласът му леко трепереше; явно бе шокиран от размерите на подобно явление.

— Това е обществена тенденция… — казах аз. — Всеобща тенденция към варварство, няма как да я избегнете…

— Не знам какво да правя, не знам как да спра всичко това. Проблемът е, че никога не сме говорили за морал…

— There are not a lot of basic socio-religious emotions… — намеси се Сюзан. — If you have no sex, you need ferocity. That’s all…[106]

Венсан замълча, замисли се, сипа си отново коняк; едва на следващата сутрин на закуска той ни съобщи решението си да организира в световен мащаб акцията „ДАЙТЕ СЕКС НА ХОРАТА. ДОСТАВЕТЕ ИМ УДОВОЛСТВИЕ“. След смъртта на пророка сексуалният живот на вярващите бързо беше западнал и се беше стабилизират на средното за страната, т.е. много ниско ниво. Упадъкът на сексуалния живот беше всеобщ проблем, присъщ на всички социални прослойки, на всички развити народи, с изключение на много младите хора; дори хомосексуалистите, след кратък период на разюзданост, настъпил вследствие на либерализацията на техните практики, се бяха успокоили и вече се стремяха към моногамност и умерен семеен живот, посветен на културен туризъм и запознанство с местните вина. За елоимизма това беше тревожен проблем, защото дори когато се основава върху надеждата за безсмъртие, една религия значително увеличава привлекателната си сила, ако може да предложи веднага по-пълноценен, по-разнообразен, по-възторжен и по-весел живот. „С Христос живееш по-интензивно“ — такава е била приблизително постоянната тема на рекламните кампании, организирани от католическата църква непосредствено преди изчезването й. Доразвивайки идеята на Фурие, Венсан беше замислил да върне сакралната проституция, класическа в древен Вавилон, и на първо време да се обърне към бившите годеници на пророка; щял да организира с желаещите нещо като оргийно турне с цел да даде на привържениците пример за постоянно сексуално отдаване и да разпространи във всички местни звена на Църквата едно течение на похотливост и удоволствие, което да спре развитието на некрофилството и увлечението от смъртта. Сюзан намери идеята за превъзходна: познавала момичетата, можела да им се обади и била сигурна, че повечето щели да приемат с възторг. През нощта Венсан беше нахвърлил поредица от скици, които да бъдат разпространени по Интернет. Рисунките бяха откровено порнографски (изобразяваха групи от по двама до десетина души, мъже и жени, използващи ръцете, устите и половите си органи по всички мислими и немислими начини), но и максимално стилизирани, с много чисти линии, като по нищо не приличаха на отвратителния порнографски реализъм, характерен за творбите на пророка.

След няколко седмици стана ясно, че акцията има огромен успех — турнето на годениците на пророка беше истински триумф и в местните си организации привържениците умело възпроизвеждаха еротичните сцени, скицирани от Венсан; това им доставяше такова удоволствие, че в повечето страни броят на присъстващите на сбирките се утрои; сексуалната оргия, противно на други, по-светски и по-скорошни по произход сексуални предложения, като например груповия секс, вече не изглеждаше като отживелица. И още един, много по-показателен факт: разговорите между вярващите във всекидневието, стига да съдържаха минимално съпреживяване, се съпътстваха от пипане, размяна на ласки и дори от взаимна мастурбация; с една дума, повторната сексуализация на човешките отношения беше на път да се осъществи. Именно в този момент всички си дадоха сметка за една подробност, която първоначалният ентусиазъм им бе попречил да забележат: в желанието си за стилизация Венсан твърде много се беше отдалечил от реалистичното изобразяване на човешкото тяло. Ако фалосът все още беше доста правдоподобен (макар и правоъгълен, без косми и видими вени), то вулвата в неговите рисунки бе сведена до дълга и тънка цепка, лишена от косми и продължаваща разделителната линия на дупето. Естествено, тя можеше да се разтваря, за да приема всякакви членове, но пък не беше способна на никаква отделителна функция. Всички отделителни органи бяха изчезнали и така нарисуваните същества, макар и да можеха да се любят, очевидно нямаше как да се хранят.

Нещата можеха да спрат дотук и да бъдат мотивирани с художествената условност, ако не се беше намесил Учения, който се върна от Ланзароте през декември, за да представи напредъка на работата си. Въпреки че все още живеех в „Лутеция“, прекарвах по-голямата част от времето си в Шьовийи-Ларю; не бях член на Управителния съвет, но бях един от непосредствените свидетели на събитията и всички ми имаха доверие. Естествено, в Париж ставаха най-различни неща, имаше политически новини и културен живот, но аз не се и съмнявах, че важните и значителните неща се случват в Шьовийи-Ларю. От дълго време бях убеден, макар и да не бях го изразил нито във филмите, нито в скечовете си, тъй като нямах реален контакт с явлението: политическите или военните събития, естетическите или културните промени могат да играят роля и понякога много голяма роля в живота на хората, но никога нищо не може да има такова историческо значение, както зараждането на новата или рухването на съществуващата религия. На познатите, които все още срещах на бара в „Лутеция“, казвах, че пиша; те вероятно предполагаха, че пиша роман, и не бяха ни най-малко изненадани; винаги бях имал репутация на комик литератор; ако знаеха, казвах си понякога, ако знаеха, че не става дума за художествено произведение, а че се опитвам да опиша едно от най-важните събития в човешката история; ако знаеха, казвам си аз сега, дори нямаше да се изненадат кой знае колко. Всички те бяха свикнали с унилото си и еднообразно съществуване, бяха свикнали да не се интересуват от реалния живот и да предпочитат коментара му; разбирах ги, и аз бях такъв някога, а отчасти и сега, и може би много повече. Нито веднъж след лансирането на акцията „ДАЙТЕ СЕКС НА ХОРАТА. ДОСТАВЕТЕ ИМ УДОВОЛСТВИЕ“ не бях помислил да се възползвам от сексуалните услуги на годениците на пророка, нито бях поискал от някоя вярваща да ме дари с минетче или обикновена чекия, които щях да получа без никакъв проблем; Естер продължаваше да владее ума ми, тялото ми, всичко. Споделих го веднъж с Венсан, беше към края на сутринта, много хубава, вече зимна сутрин, от прозореца на кабинета му гледах дърветата в общинския парк: Можеше да ме спаси само акцията „ЖЕНА ТИ ТЕ ЧАКА“, но нещата ни най-малко не вървяха в тази посока. Той ме погледна тъжно, мъчно му беше за мен, лесно му беше да ме разбере, вероятно си спомняше за онези неотдавнашни моменти, когато любовта му към Сюзан изглеждаше невъзможна. Размахах леко ръка, тананикайки: „Лалала…“ и направих гримаса, която никак не беше смешна; после като Заратустра в началото на залеза си се отправих към стола.

Все пак присъствах на събранието, когато Учения обяви, че рисунките на Венсан са не само художествена визия, а предвиждат бъдещия човек. От дълго време храненето на животните му изглеждало примитивна система с нищожна енергийна производителност, отделяща прекалено голямо количество отпадъци, които не само трябва да се изхвърлят, но в интервалите водят до значително изхабяване на организма. Отдавна мислел да снабди новото човешко същество с онази система за фотосинтеза, която по прищявка на еволюцията била характерна за растенията. Системата за прякото използване на слънчевата енергия очевидно била по-здрава, по-съвършена и по-надеждна — доказателство за това била практически безграничната продължителност на живота на растенията. Освен това прибавянето към човешката клетка на автотрофни свойства[107] не било толкова сложна операция, колкото си мислим; от известно време неговите екипи вече работели по този въпрос и броят на необходимите гени се оказал странно малък. Преобразеното по този начин човешко същество щяло да живее освен от слънчевата енергия само с помощта на вода и малко минерални соли; храносмилателният апарат, както и отделителната система, можели да изчезнат — излишните минерали лесно щели да бъдат изхвърляни с водата посредством потта.

Свикнал да следи доста повърхностно обясненията на Учения, Венсан машинално кимна, а Ченгето мислеше за нещо друго; ето така само за няколко минути и въз основа на една набързо направена скица на художник бе решена Стандартната Генетична Ректификация, която щеше да бъде приложена на всички ДНК единици, предназначени за възкресение, и да набележи окончателната граница между неохората и техните предци. Останалата част на генетичния код си оставаше непроменена; при все това ставаше дума за нов вид и дори, ако трябва да бъдем точни, за ново царство.

Даниел 25, 11

Ирония е фактът, че СГР замислена отначало в резултат на обикновена естетическа условност, позволила на неохората да оцелеят след последвалите климатични катастрофи, които никой не можел да предвиди по онова време, докато хората от предишната раса били почти изцяло унищожени.

По този решаващ въпрос животописът на Даниел 1 още веднъж съвпада напълно с животописите на Венсан 1, Злотан 1 и Жером 1, дори ако те не отделят равностойно място на събитието. Докато Венсан 1 го споменава само на няколко места в разказа си, а Жером 1 почти изцяло го премълчава, то Злотан 1 посвещава десетки страници на идеята за СГР и на изследванията, които след няколко месеца довели до реалното й изпълнение. Общо взето, животописът на Даниел 1 се счита от коментаторите за централен и каноничен. Ако Венсан 1 набляга твърде много върху естетическото значение на ритуалите, Злотан 1 почти изцяло се посвещава на описание на научната си работа, а Жером 1 — на въпросите за дисциплината и материалната организация, Даниел 1 е единственият, който ни дава пълен и същевременно леко дистанциран разказ за зараждането на Църквата на елоимитите; ако другите, увлечени от всекидневието, са мислели единство за разрешаването на практическите проблеми, той, както изглежда, единствен е наблюдавал всичко отстрани и наистина е разбрал значимостта на събитията, които са ставали пред очите му.

За мен, както и за всички мои предшественици от серията Даниел, това положение означава особена отговорност — моят коментар не е и не може да бъде обикновен, тъй като засяга съвсем отблизо обстоятелствата около създаването на нашия вид и на неговата ценностна система. Важността му нараства и поради факта, че далечният ми предшественик е бил за Венсан, както вероятно и за себе си, типично човешко същество, представител на вида си, един от многото.

Според Върховната сестра ревността, желанието и стремежът за създаване на потомство имат същия произход, както и страданието от битието. Именно то ни кара да търсим другия като палиативно средство; трябва да надминем този стадий, за да достигнем състоянието, когато битието само по себе си ще представлява постоянен източник на радост; когато интермедиацията ще бъде само свободна игра, а не съставна част от нашето съществуване. С една дума, трябва да достигнем до свободата на безразличието, предпоставка за възможността за съвършено спокойствие.

Даниел 1, 23

На Коледа към десет часа сутринта научих, че Изабел се е самоубила. Не бях изненадан — за няколко минути усетих в себе си някаква празнота, но тя беше предвидима и очаквана. Още когато си тръгнах от Биариц, знаех, че тя ще го направи; знаех го от погледа й в последната сутрин, когато прекрачих прага на кухнята, за да се кача в таксито за гарата. Също така подозирах, че ще изчака смъртта на майка си, за да се грижи за нея докрай и да не й причини мъка. Знаех, че и аз рано или късно щях да избера подобно решение.

Майка й беше починала на 13 декември; Изабел беше купила гробно място в градското гробище и се беше погрижила за погребението; беше написала завещанието си, беше подредила нещата си; на 24 декември си бе инжектирала голяма доза морфин. Не само че бе умряла, без да страда, но вероятно беше умряла с радост или поне в онова състояние на еуфорично отпускане, което е характерно за въздействието на този наркотик. Същата сутрин беше завела Фокс в приют за кучета; не ми беше оставила писмо, мислейки вероятно, че е излишно, че аз ще я разбера и без него, но се беше разпоредила да ми дадат кучето.

Заминах след няколко дни, тя вече беше кремирана; сутринта на 30 декември отдих в „Дома на покойника“ на гробището в Биариц. Той представляваше голямо кръгло помещение, чийто стъклен покрив го изпълваше със сива светлина. В стените бяха издълбани малки ниши, където се плъзгаха метални кутии с праха на покойниците. Над всяка от тях имаше етикет с името и фамилията на починалия, написани с шрифт „англе“. В средата се намираше мраморна, също кръгла маса, заобиколена със столове от стъкло, или по-точно от прозрачна пластмаса. След като ме въведе, пазачът сложи на масата кутията с праха на Изабел и ме остави сам. Докато се намирах в помещението, никой не можеше да влезе; малката червена лампичка, която светваше, когато бе заето, напомняше за снимачна площадка. Както повечето хора останах в залата в продължение на десетина минути.

Прекарах странна новогодишна нощ — сам в стаята си във „Вила Йожени“, — като в главата ми се въртяха прости и извънредно непротиворечиви мисли за смъртта. На 2 януари сутринта отидох да взема Фокс. За жалост, преди да си замина, трябваше да се върна в апартамента на Изабел, за да взема книжата за уреждане на наследството. Щом стигнахме до входа на дома й, забелязах, че Фокс подскочи от радостно очакване; беше станал още по-дебел — породата корги е склонна към напълняване, но той се затича към вратата на Изабел, а после задъхан спря да ме изчака, докато аз много по-бавно се изкачвах по алеята с оголените от зимата кестени. Той нетърпеливо изджавка, когато потърсих ключовете; горкият, казах си аз, горкичкият. Щом отворих вратата, той се втурна в апартамента, обиколи го набързо, върна се и ме погледна въпросително. Докато търсех книжата в бюрото на Изабел, той на няколко пъти пак обходи помещенията едно по едно, душейки навсякъде, и пак се връщаше при мен, като спираше на прага на стаята и ме гледаше ядосано. Краят на всеки живот донякъде наподобява разтребване; човек вече няма желание да се впуска в нови проекти и се задоволява с вършене на текущи неща. Всяко нещо, което никога не сме правили, дори и толкова безобидно като приготвяне на майонеза или шахматна партия, постепенно става недостъпно, желанието за нов опит или за ново усещане изчезва напълно. У Изабел всичко бе в идеален ред и само за няколко минути намерих завещанието й и нотариалния акт за апартамента. Нямах намерение веднага да отида при нотариуса, казах си, че ще се върна по-късно в Биариц, знаейки, че ще ми бъде мъчително и вероятно никога няма да имам смелост да го направя, но това нямаше голямо значение, вече нищо нямаше голямо значение. Като отворих плика, видях, че връщането ми бе излишно; тя бе завещала всичко на Църквата на елоимитите, видях стандартния договор; юридическият отдел щеше да се заеме с това.

Фокс ме последва с желание, когато напуснах апартамента; вероятно мислеше, че отиваме на разходка. В един зоомагазин до гарата му купих пластмасов контейнер за пътуването. После взех билет за бързия влак до Ирун.

Времето в Алмерия беше топло, пелена от ситен дъжд обвиваше кратките дни, които създаваха усещането, че нямат начало, и това мрачно спокойствие вероятно би ми подхождало, можех да прекарам седмици със старото си куче ей така, унесен в мечти, които дори не бяха такива, но за жалост обстоятелствата не го позволяваха. На километри около къщата ми бяха започнали строителни работи, изграждаха се нови вили. Имаше кранове, бетонобъркачки, беше почти невъзможно да стигнеш до морето, без да заобикаляш купчини с пясък или нахвърляни метални греди, струпани сред булдозерите и камионите на строежа, които работеха непрекъснато, изхвърляйки гейзери от кал. Постепенно загубих навика си да излизам освен два пъти на ден заради разходката на Фокс, която вече не беше приятна: той виеше и се притискаше до мен, уплашен от шума на камионите. От продавача на вестници научих, че Хилдегард е умряла, а Хари е продал къщата и е отишъл да дочака края на дните си в Германия. Престанах да излизам от стаята си и започнах да прекарвам по-голямата част от дните си в леглото в състояние на голяма умствена празнота, която обаче ме измъчваше. Понякога си спомнях как пристигнахме тук с Изабел преди няколко години, с какво удоволствие тя подреждаше къщата и най-вече се опитваше да отглежда цветя, да направи градина; все пак бяхме имали и щастливи мигове. Спомних си и за последното ни любене в нощта сред дюните след посещението ни у Хари; вече нямаше дюни, булдозерите бяха изравнили терена, сега той се бе превърнал в кална повърхност, заобиколена с огради. И аз щях да продам къщата, нямах причина да остана тук; свързах се с един брокер, който ми каза, че сега вече цената на терените много се увеличила, можех да разчитам на значителна печалба. Не знаех много добре в какво състояние ще умра, но във всеки случай щях да умра богат. Помолих го да се опита да ускори продажбата дори ако офертата не е толкова изгодна, колкото се надява; с всеки изминал ден това място ставаше все по-непоносимо. Имах чувството, че работниците не само не изпитват никаква симпатия към мен, но че направо ме мразят, че нарочно минават съвсем близо до мен с огромните си камиони, като ме пръскат с кал и тероризират Фокс. Вероятно имах основание — бях чужденец, човек от Север, освен това те знаеха, че съм по-богат от тях, много по-богат; изпитваха към мен глуха, животинска омраза, още по-неудържима, защото бе безсилна, обществената система пазеше хора като мен, а обществената система беше стабилна, полицаите бяха навсякъде и все по-често патрулираха наоколо, Испания току-що си бе избрала социалистическо правителство и то бе по-неподатливо от другите на корупцията, в по-малка степен бе свързано с местната мафия и беше твърдо решено да защитава заможната и образована класа, която бе основният й електорат. Никога не съм изпитвал симпатия към бедните, а още по-малко днес, когато животът ми бе провален; превъзходството, което парите ми даваха над тях, можеше дори да бъде известно утешение — можех да ги гледам отвисоко, докато ринеха чакъла с лопати, прегърбени от усилие, докато разтоварваха греди и тухли; можех да гледам с ирония загрубелите им ръце, мускулите им, календарите с голи мадами, които красяха кабините на строителните им машини. Но знаех, че подобно нищожно задоволство нямаше да ми попречи да им завиждам заради тяхната непринудена и проста мъжественост; нито заради младостта им, заради грубата очевидност на тяхната пролетарска, животинска младост.

Даниел 25, 12

Тази сутрин малко преди разсъмване получих от Мари 23 следното съобщение:

Натежалите клепки

на съня ми смутен

са чаровни и бледи

като облачен ден.

106, 2426, 2715, 473. На екрана се появи огромна гостна с бели стени, мебелирана с ниски бели кожени дивани, мокетът също беше бял. През огромния стъклен прозорец се забелязваха небостъргачите на Крайслер Билдинг — вече ги бях виждал на някаква стара репродукция. След няколко минути млада неожена, най-много на двайсет и пет години, навлезе в полето на камерата и застана срещу обектива. Косата и космите на катерицата й бяха къдрави, гъсти и черни; добре сложеното й тяло с широк ханш и кръгли гърди излъчваше сила и енергия; физически доста приличаше на онова, което си представях. Бързо премина съобщение и застана върху образа.

Задушава ме морето и пясъкът,

дните отминават като ято,

като птици в небето над Ню Йорк,

като неумолимия полет на големи птици.

Хайде! Време е да счупим черупката

и да отидем отвъд искрящото море.

По нови, но познати на стъпките ни пътища

ще тръгнем заедно, несигурни и слаби.

Не е тайна, че някои от неохората дезертират: дори ако темата никога не е била поставяна, тук-там са се появявали намеци, слухове. Не се взимат никакви мерки срещу дезертьорите, не се прави нищо, за да бъдат открити; просто станцията, която са обитавали, е окончателно затворена от екип на Централния град; родствената линия, която представляват, се обявява за прекъсната.

След като Мари 23 е решила да изостави поста си, за да отиде при диваците, знам, че каквото и да й кажа, нищо няма да промени решението й. Няколко минути тя обикаляше из стаята; изглеждаше обхваната от силна нервна възбуда и на два пъти едва не напусна полето на камерата. „Не знам какво ме очаква — каза тя накрая, обръщайки се към обектива, — но съм сигурна, че имам нужда да живея по-пълноценно. Дълго мислих, преди да взема решението си, опитах се да съпоставя всички сведения, с които разполагах. Обсъждах избора си с Естер 31, която също живее в развалините на Ню Йорк; дори се срещнахме физически преди три седмици. Не е невъзможно, отначало чувстваш извънредно умствено напрежение, не е лесно да напуснеш станцията, усещаш огромно безпокойство и объркване, но не е невъзможно…“

Приех информацията и кимнах с глава, за да й кажа, че съм разбрал. „Наистина става дума за потомка на същата Естер, която е познавал твоят прародител — продължи тя. — За момент помислих, че ще пожелае да ме придружи; но в крайна сметка се отказа, поне засега, но имам чувството, че и тя не е доволна от нашия начин на живот. На няколко пъти говорехме за теб; мисля, че ще се зарадва, ако навлезе във фаза на интермедиация“.

Отново кимнах с глава. Тя впери поглед в обектива за няколко секунди, без да каже нищо, и после със странна усмивка метна лека раница на гърба си, обърна се и напусна полето на камерата от лявата му страна. Дълго стоях неподвижен пред екрана, на който както преди се виждаше изображение на празната стая.

Даниел 1, 24

След неколкоседмично униние се залових с животописа си, но това съвсем слабо облекчи болката ми; бях стигнал до срещата ми с Изабел и съчиняването на това смътно копие на истинския ми живот ми изглеждаше нездраво, във всеки случай ни най-малко не вярвах, че творя нещо важно и забележително. В замяна на това Венсан му придаваше голямо значение и всяка седмица ми се обаждаше, за да разбере как върви, дори веднъж ми каза, че по свой начин това, което върша, се равнява по значение на изследванията на Учения в Ланзароте. Естествено, той преувеличаваше, но все пак започнах да работя по-усърдно; странно е как бях стигнал дотам, че да му се доверявам и да го слушам като някакъв оракул.

Постепенно дните се удължаваха, времето стана по-топло и сухо и започнах да излизам повече; избягвайки строежа срещу къщата, поемах по пътя, който се изкачваше по хълмовете, и после слизах до крайбрежните скали; оттам наблюдавах морето, огромно и сиво, плоско и сиво като живота ми. Спирах на всеки завой, следвайки темпото на Фокс; виждах, че той е щастлив от тези дълги разходки, макар че вече му беше трудно да върви. Лягахме си много рано, преди залеза; никога не гледах телевизия, не бях подновил абонамента си за сателитната телевизия; вече не четях много и дори Балзак беше започнал да ме отегчава. Безспорно общественият живот ме засягаше по-малко, отколкото по времето, когато пишех скечовете си; още тогава знаех, че съм избрал ограничен жанр, който няма да ми позволи да направя през цялата си кариера и една десета от онова, което Балзак е направил само в един свой роман. От друга страна, напълно съзнавах какво му дължа: пазех всичките си скечове, всички представления бяха записани, това правеше около петнайсет дивидита; нито веднъж през тези безкрайни дни не ми хрумна да ги гледам. Често ме бяха сравнявали с френските моралисти, понякога с Лихтенберг; но никога никой не бе споменал Молиер или Балзак. Все пак препрочетох „Възход и падение на куртизанките“, най-вече заради образа на Нюсенжен. Беше забележително, че Балзак е съумял да придаде на персонажа на този влюбен дъртак толкова патетично измерение, което, ако се замислим, всъщност е напълно очевидно и е заложено в самата дефиниция на влюбения дъртак. Но ето че Молиер ни най-малко не бе мислил за това, вярно е, че той е пишел комедии, а с тях проблемът е все един и същ, в края на краищата се сблъскваме с една и съща трудност: в действителност животът не е комичен.

Една дъждовна априлска сутрин, след като половин час джапах из калните коловози, реших да съкратя разходката си. Когато стигнах до вратата на къщата си, забелязах, че Фокс го няма; дъждът се усили, не се виждаше нищо на пет метра разстояние; чух съвсем близо шума на багер, който не можех да видя. Влязох да си взема мушамата и след това тръгнах да го търся под проливния дъжд; обиколих едно по едно всички места, където Фокс обичаше да се спира и да души.

Открих го едва привечер; намираше се само на триста метра от къщата, вероятно бях минал край него няколко пъти, без да го забележа. Виждаше се само окървавената му глава с изплезен език и с неподвижен поглед, изразяващ ужас. След като разрових с ръце калта, извадих тялото, което се беше разкъсало като кървавица, червата му се влачеха; намираше се далеч от шосето, камионът нарочно се беше отбил встрани, за да го смаже. Свалих мушамата си, за да го завия, и се прибрах вкъщи прегърбен, с потънало в сълзи лице, отвръщайки очи, за да не срещна погледа на работниците, които спираха при преминаването ми със злобна усмивка на устните.

Навярно съм плакал дълго, защото когато се поуспокоих, нощта вече бе паднала; строежът беше празен, а дъждът продължаваше. Излязох в градината, която вече не беше градина, а прашно изоставено място през лятото и кална локва — през зимата. Лесно изкопах гроб до къщата; поставих отгоре една от любимите му играчки, малко пластмасово пате. Пороят довлече още кал и играчката изчезна; отново избухнах в сълзи.

Не знам защо, но през тази нощ нещо у мен се счупи, подобно на последна защитна преграда, която бе останала въпреки заминаването на Естер и смъртта на Изабел. Може би защото смъртта на Фокс съвпадна с момента, когато в животописа си разказвах как го бяхме намерили на едно отклонение от магистралата между Сарагоса и Тарагоне; може би просто защото бях по-стар и съпротивителните ми сили отслабваха. Със сълзи на очи се обадих на Венсан през нощта и ми се струваше, че никога вече няма да престана да плача, че до края на живота си ще правя само това. Вече бях наблюдавал подобно явление у някои възрастни хора: понякога лицето им е спокойно, неподвижно, в ума им сякаш царуват мир и безразличие, но щом възстановят контакта си с действителността, щом дойдат на себе си и се замислят, те веднага се разплакват — кротко, непрекъснато, дни наред. Венсан ме изслуша внимателно, не каза нищо, въпреки късния час; после ми обеща веднага да се обади на Учения. Генетичният код на Фокс бил запазен, припомни ми той, и ние сме станали безсмъртни; ние, но също и домашните ни любимци, ако го пожелаем.

Той като че ли вярваше в това; като че ли вярваше безпрекословно и аз изведнъж се почувствах стъписан от радост, но и от недоверие: бях израснал и остарял с мисълта за смъртта и с убеждението, че тя е всесилна. Дочаках утрото в някакво странно състояние на ума, сякаш щях да се събудя в омагьосан свят. Безцветната светлина на раждащия се ден озари морето; облаците бяха изчезнали, на хоризонта се появи късче синьо небе.

Мицкевич се обади малко преди седем часа. Да, ДНК на Фокс била запазена и се съхранявала в много добри условия; за съжаление в момента клонирането на кучета било толкова невъзможно, колкото и на хора. Малко оставало до целта, било въпрос на години, а може би на месеци; опитите с плъхове вече били успешни и дори било извършено клониране, макар и не репродуктивно, на една домашна котка. Странно, но кучето поставяло по-сложни проблеми; той обаче ми обеща да ме държи в течение и се зарече Фокс първи да се възползва от новата техника.

Гласът му, който не бях чувал от много отдавна, създаваше същото впечатление за знание, умение и компетентност и когато затворих телефона, усетих нещо странно: ставаше дума за неуспех, за момента всичко се бе провалило и несъмнено бях осъден да прекарам живота си съвсем сам. За пръв път започнах да разбирам Венсан и останалите вярващи; започвах да разбирам значението на Обещанието и докато слънцето уверено се заизкачва над морето, аз за първи път смътно усетих далечно и неопределено чувство, наподобяващо надежда.

Даниел 25, 13

Заминаването на Мари 23 ме смути повече, отколкото очаквах; бях свикнал с нашите разговори; загубата им ме натъжи, липсваха ми, а все още не се бях решил да вляза в контакт с Естер 31.

Разпечатах топографските скици на местата, през които Мари 23 трябваше да премине на път за Ланзароте; често мисля за нея и си я представям през различните етапи на пътуването й. Живеем като забулени с воал, зад укрепление от факти, но имаме избор да разкъсаме воала, да разрушим укреплението; все още човешки, телата ни са готови да заживеят наново. Мари 23 реши да напусне нашата общност и това е свободно и окончателно отпътуване, но аз упорито не мога да свикна с тази мисъл. Върховната сестра препоръчва при такива обстоятелства да се чете Спиноза; посвещавам му по един час дневно.

Даниел 1, 25

Едва след смъртта на Фокс осъзнах напълно размерите на апорията[108]. Времето се променяше бързо, много скоро в Южна Испания щеше да стане горещо; разголени момичета вече се печаха на слънце на близкия плаж, най-вече през уикендите, и аз започнах да чувствам възраждането на нещо слабо и вяло, което дори не беше желание — защото тази дума предполага поне минимална вяра във възможностите за осъществяването му, — а само спомен, призрак на онова, което би могло да се нарече желание. Виждах cosa mentale, последното мъчение, и в този момент най-сетне можех да кажа, че съм разбрал. По изтънченост и интензивност сексуалното удоволствие не само беше по-висше от всички други житейски удоволствия; то не само беше единственото, което не причинява никаква вреда на организма, а обратно, поддържа го на най-високо ниво на жизненост и сила; то беше единственото удоволствие, единствената истинска цел на човешкото съществуване и всички останали — независимо дали са свързани с богатата храна, тютюна, алкохола или наркотиците — бяха само смешни и отчаяни компенсации, мини-самоубийства, които не смееха да назоват истинското си име, опити за по-бързо разрушаване на тялото, което вече няма достъп до едничкото удоволствие. Човешкият живот беше организиран ужасно просто и в продължение на двайсет години, в сценариите и филмите си, аз само се бях въртял около една-единствена действителност, която можех да изразя с няколко изречения. Младостта беше времето на щастието, неговата единствена възраст — водейки безделен и безгрижен живот, заети отчасти с не особено ангажиращо обучение, младежите можеха да се посветят без ограничения на свободното ликуване на телата си. Те можеха да играят, да танцуват, да обичат, да търсят все по-нови и нови удоволствия. Можеха да излизат рано сутрин от купон, придружени от избраните от тях сексуални партньори, и да наблюдават унилата върволица от чиновници, запътили се към работните си места. Те бяха солта на земята и всичко им беше дадено, позволено, възможно. По-късно, вече създали семейства и навлезли в света на възрастните, те щяха да опознаят неприятностите, работата, отговорностите, трудностите на живота; щяха да плащат данъци, да се подчиняват на административни формалности и да присъстват, безпомощни и засрамени, на бавната в началото, а после все по-бърза деградация на телата си; щяха най-вече да отглеждат смъртни врагове в собствения си дом — децата си, щяха да ги обичат, да ги хранят, да се тревожат от болестите им, да намират средства за обучението и удоволствията им и, противно на случващото се при животните, това нямаше да продължи само един сезон; до края на живота си те щяха да останат роби на потомството си, времето на радостта окончателно щеше да приключи за тях, щяха да се бъхтят докрай, въпреки болката и нарастващите здравословни проблеми, докато станат ненужни и не бъдат окончателно изхвърлени на бунището като негодни и безполезни старци. Децата им ни най-малко нямаше да им бъдат признателни, напротив, те никога нямаше да приемат, че упоритите им усилия са били достатъчни и докрай щяха да ги смятат за виновни за всичко само защото са родители. От този мъчителен, белязан със срам живот щеше да бъде безмилостно прогонена всякаква радост. Пожелаеха ли да се доближат до телата на младите, те щяха да бъдат прогонвани, отхвърляни, правени за посмешище, опозорявани, а в наши дни най-често и затваряни. Тялото на младите, единственото желано благо, което някога е бил способен да създаде светът, беше предназначено изключително за младежите и съдбата на старите беше да работят и да търпят. Такъв беше истинският смисъл на солидарността между поколенията: той се състоеше чисто и просто в холокост на всяко поколение в името на следващото, жесток, продължителен холокост, който не беше съпроводен с никакво съчувствие, с никакво утешение, с никаква материална или емоционална компенсация.

Аз бях изменил. Бях изоставил жена си малко след като забременя, бях отказал да се занимавам със сина си, бях безразличен към смъртта му; бях отхвърлил веригите, разчупил затворения кръг на възпроизводство на страданията и може би това бе единственият благороден жест, единственият автентичен бунт, с който можех да се гордея в края на посредствения си, въпреки привидно артистичния му характер, живот; дори за кратко бях спал с момиче на годините, които щеше да навърши синът ми. Докрай бях защитавал истината с думи и дела, подобно на възхитителната Жан Калман, която по едно време беше най-старият човек на планетата, почина на сто двайсет и две години и на идиотските въпроси на журналистите: „Кажете, Жан, не вярвате ли, че ще се срещнете с дъщеря си? Не вярвате ли, че има нещо после?“ отговаряше неизменно с величествена откровеност: „Не. Нищо. Няма нищо. И няма да видя дъщеря си, защото тя е мъртва.“ Между другото бях отдал почит на Жан Калман в един скеч, припомняйки нейното потресаващо признание: „Аз съм на сто и шестнайсет години и не искам да умра“. Никой не разбра навремето, че бях използвал иронията на точното копие; съжалявах за това недоразумение, съжалявах най-вече, че не бях по-настоятелен и не изтъкнах в по-голяма степен, че борбата й беше борба на цялото човечество, единствената достойна борба. Естествено, Жан Калман умря, Естер ме напусна и, по-общо казано, биологията надделя; и макар че това стана въпреки нас, въпреки мен, въпреки Жан, ние не се бяхме предали, ние до края бяхме отказали да сътрудничим и да одобряваме една система, чийто замисъл беше да ни разруши.

Осъзнавайки героизма си, прекарах прекрасен следобед; все пак реших още на другия ден да замина за Париж, вероятно заради плажа, гърдите на момичетата и котетата им; в Париж също имаше момичета, но гърдите и котетата им се виждаха по-малко. Това не бе единствената причина, дори и ако имах нужда от известна дистанция (по отношение на гърдите и котетата). След размислите ми от изминалата вечер бях изпаднал в такова състояние, че възнамерявах да напиша сценарий за нов спектакъл: нещо жестоко, радикално, в сравнение с което предишните ми провокации ще изглеждат като сладникаво хуманистично дърдорене. Бях се обадил на агента си и бях уговорил среща, за да поговорим; той бе доста изненадан, от толкова дълго време му повтарях, че се чувствам изхабен, мъртъв, че в края на краищата ми беше повярвал. Въпреки това беше приятно изненадан, бях му причинил куп неприятности, но пък му бях помогнал да спечели много пари и, общо взето, той ме харесваше.

В самолета за Париж под влияние на бутилка „Саутърн комфорт“, купена в безмитния магазин на летището в Алмерия, моята героична омраза се трансформира в самосъжаление, което с помощта на алкохола не изглеждаше толкова неприятно, написах следното стихотворение, изразяващо доста добре настроението ми през последните седмици; мислено го посветих на Естер.

Няма, няма любов

(не докрай, не съвсем).

От живота сме болни

и сами ще умрем.

И зовът ни за милост

е слаб вик в пустошта.

Вече нямаме сили,

но е жадна плътта.

Край на всички надежди,

на младежкия взор,

старостта ни отвежда

в своя мрачен затвор,

скътал спомена празен

за отминали дни,

притъпена омраза

и разбити мечти.

На летището „Роаси“ изпих едно двойно еспресо, от което напълно изтрезнях, и докато търсех кредитната си карта, попаднах на текста. Предполагам, че е невъзможно да напишеш каквото и да е, без да почувстваш някаква възбуда, някаква нервна екзалтация, която, колкото и ужасно да е съдържанието на написаното, ти пречи да се чувстваш потиснат. След време обаче нещата се променят и аз веднага си дадох сметка, че това стихотворение не съответства само на моето настроение, а и на един банален факт — колкото и да се напъвах, да протестирах и да се измъквах, аз вече чисто и просто се намирах в лагера на старите и нямаше никаква надежда да го напусна. За известно време предъвквах тази горестна мисъл, както дълго предъвкваме някое ястие, за да свикнем с горчивината му. Напразно — потискаща в началото, мисълта си оставаше все така потискаща и след по-продължителен оглед.

Във всеки случай любезният прием на служителите на „Лутеция“ ме убеди, че не съм забравен, че в медиен план все още съм в надпреварата. „Ще работите ли?“ — попита ме момчето от рецепцията, усмихвайки се съучастнически, сякаш искаше да разбере дали да прати проститутка в стаята ми; намигнах му утвърдително, което доведе до нови любезности и до фразата: „Надявам се, че ще се чувствате добре“, прозвучала ми като молба. Но още през тази първа нощ в Париж мотивацията ми започна да отслабва. Убежденията ми оставаха все така силни, но ми се струваше смешно да се занимавам с артистични изяви, докато някъде в света, и то съвсем наблизо, се извършваше истинска революция. След два дни взех влака за Шьовийи-Ларю. Когато изложих на Венсан заключенията си за неприемливата жертва, която в наши дни изисква създаването на деца, забелязах у него известно колебание или смущение, което ми бе трудно да разбера.

— Знаеш, че доста активно участваме в движението childfree… — отговори той доста нетърпеливо. — Трябва да те запозная с Лука. Наскоро купихме телевизионен канал, тоест част от канал, посветен на новите вероизповедания. Той ще отговаря за програмите, поверихме му целия информационен отдел. Мисля, че ще ти хареса.

Лука беше около трийсетгодишен, с интелигентно и проницателно лице, носеше бяла риза и костюм от мек плат. Той също ме изслуша доста смутено и после ми прожектира серия от рекламни клипове, които имаха намерение да излъчат още следващата седмица по повечето канали със световно покритие. Филмчето траеше трийсет секунди и в една непоносимо реалистична сцена представяше шестгодишно дете, изпаднало в нервна криза в супермаркет. То иска още едно пакетче бонбони отначало с хленчещ — и вече противен — глас, а след отказа на родителите си започва да крещи и да се търкаля по пода, като че ли всеки момент ще получи удар, но от време на време спира и хитро се оглежда, за да провери дали родителите му продължават да му се подчиняват; минаващите край него клиенти му хвърлят възмутени погледи, някои продавачи се приближават до смутителя на реда, а все по-обърканите родители в крайна сметка падат на колене пред малкото чудовище, събират всички пакетчета с бонбони, до които могат да се доберат, и му ги поднасят като жертвени дарове. Последва стопкадър и на екрана с големи букви се изписа следното послание: „JUST SAY NO. USE CONDOMS“[109].

Останалите рекламни клипове също така убедително повтаряха основните елементи от житейските принципи на елоимитите по отношение на секса, старостта и смъртта, тоест обичайните човешки въпроси — но името на църквата се посочваше едва накрая с много краткото, почти несъзнателно указание „Църква на елоимитите“ и телефон за контакт.

— По-трудно ми беше с позитивните клипове… — тихо съобщи Лука. — Направих един, мисля, че ще познаеш кой участва…

И наистина, веднага разпознах Ченгето, облечен с джинсов комбинезон — той се суетеше в някакъв хангар край реката и по всяка вероятност се мъчеше да поправи лодка. Осветлението беше великолепно, преливащо, вировете искряха в лятната мараня, обстановката напомняше рекламата за „Джак Даниълс“, но бе по-свежа, по-радостна, без излишна яркост, напомняше пролет, придобила спокойствието на есента. Ченгето работеше уверено, без да бърза, и създаваше впечатление, че върши всичко с удоволствие и има много време пред себе си; после се обръщаше към камерата и широко се усмихваше, а през това време се появяваше посланието: „СПОКОЙСТВИЕ. ЗАВИНАГИ“.

Едва в този момент разбрах защо всички изглеждаха смутени: откритието ми, че щастието принадлежи на младите и почива върху жертването на старите, всъщност не беше нещо ново, тук всички прекрасно бяха разбрали това: Венсан, Лука и повечето от вярващите. Сигурно и Изабел отдавна го беше осъзнала и се беше самоубила спокойно, под въздействието на рационално решение, както когато искаме повторно раздаване на картите, ако партията не потръгне — при малкото игри, които позволяват такова нещо. Нима съм по-глупав от другите? — попитах Венсан същата вечер, докато пиех аперитива си в дома му. Не, отговори той невъзмутимо, в интелектуален план съм бил малко над средното равнище, а в морален съм приличал на всички: леко сантиментален, малко циничен, както повечето хора. Бил съм много откровен; това била специфичната ми черта; в сравнение с възприетите норми съм бил невероятно откровен. Не трябвало да се засягам от тези забележки, добави той, огромният ми успех на сцената вече предполагал такова заключение и това също придавало несравнима ценност на животописа ми. Думите ми щели да бъдат възприети като нещо автентично, като истина; и с малко усилие всички можели да тръгнат по моя път. Ако аз приема елоимизма, значи и други могат да последват примера ми. Той говореше много спокойно, като ме гледаше право в очите, и изглеждаше напълно искрен; освен това знаех, че ме харесва. Именно тогава разбрах какво точно иска да направи и че ще успее.

— Какъв е броят на привържениците ви?

— Седемстотин хиляди.

Той отговори за части от секундата, без да се замисли. Тогава разбрах и третото нещо: Венсан беше станал истинският глава на Църквата, реалният й предводител. Учения се бе посветил — както винаги бе желал — изключително на научната работа; Ченгето бе застанал зад Венсан, подчиняваше се на заповедите му и му беше предоставил изцяло своя практичен ум и впечатляващата си работоспособност. Именно Венсан бе открил Лука; именно той бе лансирал акцията „ДАЙТЕ СЕКС НА ХОРАТА. ДОСТАВЕТЕ ИМ УДОВОЛСТВИЕ“; именно той я бе прекратил след постигането на целта; този път наистина беше заел мястото на пророка. Спомних си за първото ми посещение в къщата в Шьовийи-Ларю и как ми изглеждаше на ръба на самоубийството или на нервния срив. „Камъкът, който отхвърлиха зидарите…“[110] — си казах аз. Не изпитвах нито ревност нито завист: природата на Венсан беше различна от моята; бях неспособен да правя онова, което той вършеше; беше постигнал много, но и бе заложил много, беше заложил цялото си същество, беше поставил всичко на карта, и то отдавна, от самото начало, не можеше да постъпи по друг начин, у него никога не беше имало място за стратегия и сметки. Попитах го дали все още работи над проекта за посолство. Той сведе очи с неочаквано стеснение, каквото отдавна не бях забелязвал у него, и отговори утвърдително, да, работел и дори смятал да го завърши съвсем скоро, ако съм останел още един-два месеца, можел да ми го покаже; всъщност много искал да бъда първият посетител — веднага след Сюзан, защото това засягало много пряко Сюзан.

Разбира се, останах; нямаше причина да бързам да се върна в Сан Хосе; на плажа вероятно щеше да има още повече гърди и котета и ще трябваше да се справям с положението. Бях получил факс от брокера, имало интересна оферта от някакъв англичанин, явно рок певец, но и това не беше спешно: след смъртта на Фокс можех да умра там и да бъда погребан до него. Намирах се в бара на „Лутеция“ и след третата „Александра“ мисълта наистина ми се стори превъзходна: не, нямаше да продавам, щях да отделя известна сума за поддръжка на къщата и да я превърна в мавзолей, мавзолей на лайняните неща, защото всичкото, което бях преживял, в общи линии бе лайняно, но чак пък мавзолей. „Лайнян мавзолей…“ — повтарях си тихо израза и чувствах как от топлината на алкохола у мен нараства злобно ликуване. Междувременно, за да облекча последните си мигове, щях да каня курви. Не, не курви, казах си аз, след като размислих за миг, изпълненията им определено бяха твърде механични и жалки. В замяна на това можех да предложа на тийнейджърките, които се препичаха на плажа; повечето щяха да откажат, но може би някои щяха да приемат, във всеки случай бях сигурен, че няма да ги шокирам. Очевидно имаше рискове, те може би имаха криминално проявени гаджета; можех да опитам и с прислужничките, някои бяха съвсем приемливи и вероятно нямаше да откажат на предложението ми да изкарат нещо допълнително. Поръчах си четвърти коктейл и бавно прецених различните възможности, разклащайки алкохола в чашата си; после си дадох сметка, че сигурно няма да предприема нищо и че едва ли ще прибягна до проститутки сега, когато Естер ме напусна, след като не го направих след заминаването на Изабел; разбрах също така, че щях да продължа (съвсем на теория, честно казано, защото знаех, че лично за мен всичко беше приключило, вече си отивах, трябваше да се сложи край, трябваше да се свърши), щях да продължа, въпреки всичко, дълбоко в себе си и противно на всяка очевидност, да вярвам в любовта.

Даниел 25, 14

Първият ми контакт с Естер 31 ме изненада; вероятно под влиянието на животописа на моя предшественик очаквах да видя млада жена. Предупредена за молбата ми за интермедиация, тя премина във визуален режим: пред мен седеше жена със спокойно, сериозно лице, прехвърлила петдесетте; седеше пред екрана в малка добре подредена стая, която вероятно й служеше за кабинет, и носеше очила за далекогледство. Нейният пореден номер 31 сам по себе си представляваше изненада; обясни ми, че всички от родствената линия на Естер били наследили бъбречното заболяване на родоначалничката си и поради това живеели по-кратко. Естествено, тя знаела за заминаването на Мари 23 — тя също била убедена, че една общност от еволюирали примати се е установила на мястото, където се е намирал остров Ланзароте; тази зона от северната част на Атлантическия океан, каза тя, имала бурна геологична съдба — след като бил потопен при Първото смаляване, островът пак се появил в резултат на нови вулканични изригвания; превърнал се в полуостров по време на Голямата Суша, а според последните скици тесен провлак го свързвал с Африканския континент.

Противно на Мари 23, Естер 31 мислеше, че общността, заселила се в тази зона, не се състои от диваци, а от неохора, отхвърлили учението на Върховната сестра. Вярно е, че сателитните снимки не били напълно категорични — не било ясно дали става дума за същества, трансформирани чрез СГР. Но възможно ли е, отбеляза тя, хетеротрофите да са оцелели в местност, където няма и следа от растителност? Била убедена, че Мари 23, надявайки се да срещне хора от древната раса, всъщност ще се натъкне на неохора, които са извървели нейния път.

— Може би тя търсеше точно това… — казах й аз.

Тя дълго мисли и ми отговори с неутрален глас:

— Възможно е.

Даниел 1, 26

За инсталацията си Венсан беше избрал хангар без прозорци, с размери петдесет на петдесет метра, разположен съвсем близо до помещенията на Църквата и свързан с тях с покрит преход. Докато преминавах през офисите, където въпреки ранния час пред екраните на компютрите вече се суетяха секретарки, деловодители, счетоводители, още веднъж бях изненадан от факта, че тази мощна и цветуща духовна организация, която в северните европейски страни имаше толкова привърженици, колкото и основните християнски изповедания, функционираше също като малко предприятие. Знаех, че Ченгето се чувства добре в тази трудова и скромна обстановка, отговаряща на неговите ценности; всъщност винаги дълбоко бе ненавиждал прахосничеството и показността на пророка. Доволен от новия си живот, той се държеше като социално ангажиран работодател, загрижен за подчинените си, готов винаги да им даде половин ден отпуска или аванс. Организацията функционираше прекрасно, завещаните от привържениците средства увеличаваха капитала, който вече беше двойно по-голям от този на сектата на Мун; тяхната репликирана в пет екземпляра ДНК се пазеше при ниска температура в херметично затворени подземни зали, неподатливи на повечето известни радиационни облъчвания и способни да устоят на термоядрен взрив. Ръководените от Учения лаборатории не бяха само nec plus ultra[111] на съвременната технология; подобно нещо не съществуваше нито в обществения, нито в частния сектор; в областта на генното инженерство и в непредвидимото свързване на невронните мрежи той и екипът му бяха постигнали невероятен напредък, спазвайки при това действащото законодателство, и най-способните студенти от повечето американски технологични университети се стараеха да попаднат на работа при него.

След като догмата, ритуалът и устройството бяха установени и бе отстранена опасността от извращения, Венсан беше направил няколко кратки медийни изяви, при които беше успял да си позволи лукса да бъде толерантен, като се беше споразумял с представителите на монотеистичните религии за общия им стремеж към духовното, но без да скрие, че целите им са съвсем различни. Тази умиротворителна стратегия беше дала резултати и двата атентата срещу помещенията на Църквата — единият в Истанбул, за който отговорност пое една ислямистка групировка, а другият в Тъксан, в щата Аризона, вероятно дело на протестантски фундаменталисти — предизвикаха всеобщо неодобрение и се обърнаха срещу извършителите си. С новаторския аспект в житейските принципи на елоимитите сега вече изцяло се занимаваше Лука. Хапливото му послание, което безкомпромисно осмиваше бащинството и с контролирана дързост се заиграваше със сексуалната двойственост на малките момиченца, омаловажавайки, без да го напада директно, древното табу върху кръвосмешението, придаваше на всяка от кампаниите му в пресата влияние, което далеч надхвърляше направената инвестиция. Но за да постигне всеобщ консенсус, той не се отказваше от безрезервна апология на господстващите хедонистични ценности и проявяваше подчертан респект към ориенталските сексуални практики, като всичко това бе визуално изразено по един естетизиран и много директен начин, който създаде школа (клипът „СПОКОЙСТВИЕ. ЗАВИНАГИ“ бе допълнен с друг: „ЧУВСТВЕНОСТ. ЗАВИНАГИ“ И после „ЛЮБОВ. ЗАВИНАГИ“, които безспорно бяха новост в религиозната реклама). Без никаква съпротива и без дори да обмислят възможността за контранастъпление, съществуващите църкви за няколко години изгубиха повечето от привържениците си, а звездата им залезе в полза на новия култ, който на всичко отгоре набираше последователите си в атеистичните, заможни и модерни среди на „кадрите от средния и висшия ешелон“ според терминологията на Лука, до които традиционните религии отдавна нямаха никакъв достъп.

Убеден, че нещата вървят добре и че се е оградил с възможно най-подходящите сътрудници, през последните седмици Венсан се беше посветил изключително на големия си проект. Бях много изненадан, че у него отново се появиха свенливостта, неловкостта, колебливият и неумел начин на изразяване, които беше показал при първата ни среща. В онази сутрин дълго се двоуми, преди да ми позволи да видя труда на живота му. Изпихме по чаша кафе от автомата; после още по едно. Като въртеше празната чашка между пръстите си, той най-сетне ми каза:

— Мисля, че това е последната ми работа… — и добави със сведени очи: — Сюзан е съгласна… Когато настъпи моментът… е, моментът да напуснем този свят и преминем в очакване на следващата инкарнация, ще влезем заедно в тази зала; ще застанем в средата и заедно ще изпием смъртоносната смес. По същия образец ще бъдат построени и други зали, за да могат всички привърженици да имат достъп до тях. Стори ми се… стори ми се необходимо да дам някаква форма на този момент. — Той замълча, погледна ме право в очите. — Трудно беше… — каза той, — много мислих за „Смъртта на бедняците“ на Бодлер, страшно ми помогна.

Прекрасните стихове веднага се появиха в паметта ми, сякаш винаги са били сгушени в някой ъгъл на съзнанието ми, сякаш целият ми живот е бил техен явен или неявен коментар.

Смъртта утеха е, уви! И ни възражда;

смъртта — надежда сетна в живота изнурен —

със своя еликсир опива и подклажда

в сърцата жар — да крачим към гаснещия ден;

нас черен хоризонт жестоко ни обгражда,

но трепка лъч и в бури, и в сняг, и в дъжд студен;

Смъртта — приютът странен, за всички отреден —

съгрява бързо и засища глад и жажда.[112]

Поклатих глава; какво друго можех да сторя? После влязох в коридора към хангара. Щом отворих херметичната, бронирана врата, която водеше във вътрешността му, бях заслепен от много силна светлина и цели трийсет секунди не виждах нищо; вратата глухо се затвори зад мен.

Постепенно очите ми привикнаха, започнах да различавам форми и очертания; всичко това напомняше компютърната симулация, която бях видял в Ланзароте, но светлината на цялата композиция беше още по-ослепителна, Венсан наистина задълбочено беше изучил възможностите на бялата гама. Нямаше никаква музика, само няколко леки потрепвания като неуловими вибрации на атмосферата. Имах чувството, че се движа в някакво млечнобяло, изотропно пространство, което от време на време се кондензира внезапно в зърнести микрообразувания — приближавайки се към тях, различих планини, долини, цели пейзажи, които внезапно се усложняваха, после веднага изчезваха и всичко потъваше в неясна еднородна маса, пресичана от трептящи потенциални очертания. Странното бе, че вече не виждах нито ръцете си, нито друга част от тялото си. Много бързо загубих чувството си за ориентация и тогава ми се стори, че дочух стъпки, които като ехо следваха моите с леко закъснение. Погледнах наляво и забелязах силует, който повтаряше всяко мое движение, но се различаваше от ослепителната белота на атмосферата само с по-матовия си бял цвят. Почувствах лека тревога: силуетът веднага изчезна. Безпокойството ми премина: силуетът отново се материализира, сякаш изскочил от нищото. Постепенно свикнах с присъствието му и продължих огледа си; все по-ясно разбирах, че Венсан беше използвал фрактали, разпознах решетките на Серпински, множествата на Манделброт и самата инсталация сякаш се променяше успоредно с моето възприятие. В момента, когато ми се стори, че пространството около мен се раздробява на троичните множества на Кантор, силуетът внезапно изчезна и настъпи пълна тишина. Вече не чувах собственото си дишане и разбрах, че съм станал пространство; аз бях вселената и феноменалното битие, искрящите микроструктури, които се появяваха, замръзваха и после се разтваряха в пространството, бяха част от мен; почувствах като свои, като извършващи се в тялото ми, всички техни появи и изчезвания. Точно в този момент ме обхвана неудържимо желание да изчезна, да се стопя в светещото, активно и трептящо от постоянни вероятности небитие; светлината стана ослепителна, пространството около мен сякаш се взриви и се разложи на светлинни късчета, но не ставаше дума за пространство в обикновения смисъл на думата, то съдържаше множество измерения и всяко друго възприятие изчезна — това пространство не съдържаше нищо. Стоях така сред вероятности, лишени от форма, и дори преминали отвъд формата и отсъствието на форма, не мога да кажа колко време стоях така и после у мен се появи нещо, в началото съвсем недоловимо, нещо като спомен или сън за силата на гравитацията; едва тогава осъзнах дишането си и триизмерността на пространството, което постепенно стана неподвижно; около мен като дискретни прожекции на бялото отново се появиха предмети и успях да изляза от помещението.

Наистина беше невъзможно, казах по-късно на Венсан, да останеш жив в такова място повече от десетина минути. „Наричам това място любов — каза той. — Човек никога не е можел да обича, никога не е обичал другаде освен в безсмъртието; вероятно затова жените са били по-близо до любовта, когато предназначението им е било да даряват живот. Ние сме си възвърнали безсмъртието и съприсъствието със света; той вече не може да ни разруши, обратно, ние можем да го създадем със силата на погледа си. Ако останем в невинността и в одобрението само на погледа, значи оставаме и в любовта“.

След като се сбогувах с Венсан и се качих в таксито, малко по малко се успокоих; но докато преминавах през парижките покрайнини, в съзнанието ми все още цареше хаос и едва след „Порт д’Итали“ намерих сила да иронизирам и да си повтарям наум: „Как е възможно! Как е възможно такъв изключителен художник, такъв творец на ценности още да не е научил, че любовта е смърт!“ И веднага с лека тъга се убедих, че продължавам да бъда такъв, какъвто бях през цялата си кариера, нещо като Заратустра на средните класи.

Момчето от рецепцията на „Лутеция“ ме попита дали съм прекарал добре.

— Невероятно — казах аз, докато търсех кредитната си карта „Visa premier“, — дори не усетих как мина времето.

Той пожела да узнае дали ще имат честта да ме видят отново. „Не, не мисля… — отговорих аз, — не мисля, че ще имам възможност да дойда скоро“.

Даниел 25, 15

„Обръщаме погледите си към небесата, но небесата са празни“ — пише Фердинанд 12 в своя коментар. Едва при дванайсетото поколение неохора се появили първите съмнения относно идването на Бъдещите — около хиляда години след събитията, разказани от Даниел 1; приблизително по същото време се появили и първите бягства.

Изминало още едно хилядолетие, но положението останало стабилно, а броят на отлъчванията — непроменен. Създавайки една традиция на безцеремонно отношение към научните факти, довело неизбежно до гибелта на философията, човешкият мислител Фридрих Ницше смята, че „човекът е животно от още неустановен вид“[113]. Ако хората ни най-малко не заслужават такава оценка — във всеки случай по-малко от повечето животински видове, — то тя не е приложима и към изместилите ги неохора. Дори може да се каже, че в сравнение с нашите предшественици най-характерната ни черта е известен консерватизъм. Хората или поне хората от последния период, изглежда, много лесно приемали всеки нов проект, независимо от предложената насока; за тях промяната сама по себе си била ценност. Обратно, ние посрещаме нововъведенията с много голяма сдържаност и ги приемаме само когато ни се стори, че те водят до безспорно усъвършенстване. След Стандартната Генетична Ректификация, която ни превърнала в първия автотрофен животински вид, не е била направена нито една модификация от такъв мащаб. Научните инстанции в Централния град предложили за одобрение разнообразни проекти, например да се развие способността ни да летим или да живеем в подводна среда; те били обсъждани продължително, но в крайна сметка били отхвърлени. Единствените генетични свойства, които ме отделят от Даниел 2, моят първи неочовешки предшественик, са някои минимални подобрения, плод на здравия разум и засягащи примерно увеличението на метаболитната ефективност при усвояването на минералите или леко намаляване на чувствителността на нервните рецептори за болка. По примера на индивидуалните ни съдби нашата колективна история изглежда странно спокойна в сравнение с тази на хората от последния период. Понякога през нощта ставам да наблюдавам звездите. През последните две хилядолетия мощни климатични и геологични трансформации са променили облика на региона, както и на повечето региони по света: светлината и разположението на звездите, групирането им в съзвездия несъмнено са единствените естествени явления, които не са претърпели промени от времето на Даниел 1. Понякога, докато гледам нощното небе, си мисля за Елоимите, за тази странна вяра, която в крайна сметка по заобиколни пътища предизвикала Голямата Промяна. Даниел 1 е жив в мен, тялото му се е превъплътило в моето, неговите мисли са мои, неговите спомени са мои; животът му наистина продължава в мен в много по-голяма степен, отколкото някой някога е мечтал. Животът ми обаче съвсем не е този, който той би искал да живее.

Даниел 1, 27

След завръщането си в Сан Хосе аз продължих да влача съществуването си, горе-долу това е всичко, което мога да кажа. Общо взето, като за самоубийство нещата вървяха добре и през юли и август изненадващо леко завърших описанието на събития, които се бяха оказали най-значителните и пагубните в живота ми. Бях начинаещ автор в автобиографичния жанр, честно казано, дори не бях автор и несъмнено това обяснява защо нито веднъж през тези дни не си дадох сметка, че самото писане, създавайки у мен илюзията, че контролирам събитията, всъщност ми пречи да изпадна в състояния, нуждаещи се от онова, което очарователният жаргон на психиатрите нарича шокова терапия. Странно е — дори не подозирах, че се движа по ръба на пропастта; още повече че сънищата ми би трябвало да ме предупредят. В тях все по-често присъстваше Естер, тя беше все по любвеобилна и дяволита, а те ставаха все по-наивно порнографски, истински сънища от глад и не предвещаваха нищо добро. Налагаше ми се да излизам от време на време, за да купя бира и сухари, обикновено на връщане минавах през плажа и очевидно срещах голи момичета и дори в голямо количество; още същата нощ те се оказваха в центъра на сърцераздирателно нереалистични оргии, организирани от Естер, чийто главен герой бях аз; все по-често мислех за нощните полюции на старците, които бяха жива мъка за санитарите, като през цялото време си повтарях, че няма да стигна дотам, че ще извърша своевременно фаталния жест, че у мен все пак има някакво достойнство (макар че в живота ми досега нямаше пример за такова нещо). Може би изобщо не беше сигурно, че ще се самоубия, може би щях да си остана част от онези, които лазят по нервите докрай, а тъй като бях фрашкан с мангизи, можех да лазя по нервите на голям брой хора. Мразех човечеството, мразех го от самото начало и тъй като нещастието озлобява, сега го мразех още повече. В същото време бях станал като кученце, което можеш да укротиш с бучка захар (дори нямах предвид именно тялото на Естер, всичко беше добре дошло — цици, коте); но никой не ми подхвърляше тази бучка захар и бях на път да завърша живота си, както го бях започнал; с отчаяние и ярост, изпаднал в злобна паника, ожесточена от лятната жега. Може би поради животинския си произход хората говорят толкова много за метеорология и климат, правят го под влияние на първичен спомен, вписан в сетивните им органи и свързан с жизнените условия в доисторическата епоха. Но тези банални, общоприети разговори винаги са белег на истински проблем: докато живеем в апартаменти, при стабилни температурни условия, гарантирани от надеждна и изпитана технология, е невъзможно да се отърсим от този животински атавизъм; по същия начин осъзнаването на нашето пълно и окончателно нищожество и нещастие може да се прояви по контраст само в благоприятни климатични условия.

Постепенно разказът ми съвпадна с времето на реалния ми живот; на 17 август, в жесток пек, описах спомените си от партито в Мадрид по случай рождения ден на Естер, което беше станало точно преди една година. Разказах набързо за последния си престой в Париж, за смъртта на Изабел; струваше ми се, че всичко това вече се съдържа в предишните страници, то беше логично следствие, част от общата съдба на хората, а аз, обратно, исках да бъда първопроходец, да създам нещо изненадващо и ново.

Сега вече разбирах пълния обхват на лъжата; тя засягаше всички страни на човешкия живот и употребата й бе универсална; всички философи без изключение я бяха утвърждавали, както и почти всички литератори; вероятно тя бе нужна за оцеляването на вида и Венсан беше прав; моят животопис, след като бъде разпространен и коментиран, вероятно ще сложи край на познатото ни човечество. Моят поръчител, казано на мафиотски жаргон (но наистина ставаше дума за престъпление и дори буквално за престъпление срещу човечеството), можеше да бъде доволен. Човекът щеше да тръгне по друг път; той щеше да приеме нова вяра.

Преди да поставя финалната точка на моя разказ, за последен път си помислих за Венсан, истинският вдъхновител на тази книга и единственото човешко същество, към което някога съм изпитвал това толкова чуждо на природата ми чувство — възхищение. Венсан основателно беше видял у мен качества на шпионин и предател. В човешката история вече е имало шпиони и предатели (впрочем не толкова много, само няколко, и то на големи интервали, дори е забележително, че като цяло хората почти винаги са се държали като покорни добичета, с благодушието на вола, който радостно се качва в камиона за кланицата); но аз безспорно съм първият, който живее в епоха на такъв технически напредък, че предателството ми може да получи максимален отзвук. Всъщност аз само ще ускоря, концептуализирайки я, една неизбежна историческа еволюция. Хората все повече и повече ще искат да водят свободен, безотговорен живот, да търсят неистово насладата; те ще се стремят да живеят така, както вече живеят сред тях всички kids, и когато възрастта наистина ще започне да им тежи, когато няма да могат да продължат борбата, ще приключат; но междувременно ще са влезли в Църквата на елоимитите, генетичният им код ще бъде съхранен и те ще умрат с надежда за безкрайно продължаване на същия отдаден на удоволствия живот. Такъв е смисълът на историческото развитие, дългосрочната му ориентация и тя няма да се ограничи само със Запада, чиято единствена роля ще е да разори пустеещата земя, да прокара пътя, както го е вършел винаги след края на Средновековието.

Тогава човешкият вид в сегашната си форма ще изчезне; тогава ще се появи нещо различно, чието име още не знаем, и то ще бъде може би по-лошо или по-добро, но няма да бъде затворено в амбициите си и във всеки случай ще е по-спокойно; не трябва да се подценява значението на нетърпението и лудостта в човешката история. Може би този недодялан глупак Хегел е имал право, може би аз съм само хитрост на Разума. Малко вероятно е, че видът, който ще ни наследи, ще бъде обществен в същата степен. Откак се помня, идеята, която завършваше всички спорове и слагаше край на всички разногласия, идеята, около която винаги се постигаше абсолютен, спокоен и безпроблемен консенсус, можеше да се резюмира приблизително така: „Всъщност човек се ражда сам, живее сам и умира сам“. Достъпна и за най-повърхностните умове, тази фраза е и заключението, до което са стигнали и най-прозорливите мислители; при всички обстоятелства тя предизвиква единодушно одобрение и след произнасянето й всеки — независимо от възрастта, пола и общественото положение на събеседниците — си мисли, че никога не е чувал нещо по-красиво, по-дълбоко и по-правилно. Това биеше на очи още при моето поколение и още повече при поколението на Естер. Такава умствена нагласа едва ли може дългосрочно да благоприятства за пълноценен обществен живот. Способността за общуване е отживяла времето си и е изиграла историческата си роля; тя е била необходима при появата на човешкия интелект, но днес вече е ненужна и пречеща отживелица. Същото е и със секса, след като изкуственото създаване на деца се прилага повсеместно. „Да мастурбираш, означава да се любиш с човек, когото обичаш“ — тази фраза е приписвана на различни личности, като се почне от Кейт Ричарде и се свърши с Жак Лакан; във всеки случай, когато е била казана, тя е изпреварила времето си и следователно не е имала истинско влияние. Сексуалните отношения със сигурност ще се задържат известно време като рекламен сюжет и принцип на нарцистичната диференциация, като все повече и повече биват запазени за специалистите, за един своеобразен еротичен елит. Нарцистичната борба ще продължи дотогава, докато може да намира доброволни жертви, готови да черпят от нея своята порция унижение, вероятно ще продължи колкото и способността за общуване, ще бъде последната нейна останка, но в крайна сметка ще изчезне. Колкото до любовта, дори не мислете, аз съм навярно последният от моето поколение, който се обича твърде малко и затова е способен да обича друг човек, при това много рядко, само два пъти в живота ми. Няма любов в индивидуалната свобода, в независимостта, това е лъжа, и то една от най-големите, които можем да си представим; любов има само в желанието да те няма, да се стопиш, да изчезнеш като индивид в един вид океан от чувства, както казвали някога, във всеки случай в нещо, което поне в близко бъдеще е обречено.

Преди три години бях изрязал от „Хенте Либре“ фотография на мъж — виждаше се само тазът му, — който беше напъхал члена си наполовина и някак непринудено във вагината на жена на около двайсет и пет години с дълги кестеняви къдрави коси. Всички снимки в това списание, предназначено за „свободни двойки“, се въртяха около една и съща тема: защо точно тази толкова ми беше харесала? Опирайки се на колене и на лакти, младата жена беше извила глава към обектива, сякаш бе изненадана от това неочаквано членонапъхване, случило се, докато е мислила за съвсем друго нещо, например дали да измие плочките в кухнята; тя изглеждаше по-скоро приятно изненадана, погледът й изразяваше добродушно и безлично задоволство, сякаш не умът, а лигавиците й реагираха на този непредвиден контакт. Сама по себе си вагината й изглеждаше еластична и мека, с добри размери, удобна, във всеки случай беше приятно разтворена и създаваше впечатление, че се отваря лесно, при първо поискване. Тази приветлива, лишена от трагизъм гостоприемност, тази готовност да нагостиш другия „с каквото дал Господ“ сега беше всичко, което исках от света, разбрах го в продължение на няколко седмици, докато гледах тази фотография; давах си сметка също така, че никога няма да го получа, че дори не искам истински да го получа и че заминаването на Естер не бе мъчителна измяна, а абсолютен край. Може би вече се беше върнала от Щатите, струваше ми се малко вероятно да е напреднала в кариерата си на пианистка, все пак нямаше нужния талант, нито онзи процент лудост, която върви с него, всъщност тя беше едно твърде разумно създанийце. Дали се е върнала или не, все едно, знаех, че това не променя нищо, че тя няма да поиска да ме види, за нея бях минало свършено и, честно казано, и за себе си бях минало свършено, мисълта да се върна към кариерата си или изобщо да поддържам връзки със себеподобните си този път окончателно ме бе изоставила. Естер ме беше изцедила, бях изхабил с нея последните си сили, бях сдъвкан и изплют. Тя беше щастието ми, но — както още от началото предчувствах — и смъртта ми; това предчувствие впрочем ни най-малко не ме беше разколебало. След като човек трябва да посрещне смъртта си, да я види поне веднъж лице в лице, след като всеки от нас дълбоко в себе си знае това, не е ли далеч по-приятно тази смърт, вместо да приеме обичайния облик на скуката и умората, да ви се яви по изключение с озарено от наслада лице.

Даниел 25, 16

В началото била създадена Върховната сестра, която е първа от първите. След нея били сътворени Седмината Основоположници; те създали Централния град. Ако учението на Върховната сестра е основата на нашите философски концепции, то политическата организация на неочовешките общности дължи почти всичко на Седмината Основоположници; но по собственото им признание, тя е само несъществен параметър, обусловен както от биологическата еволюция, увеличила функционалната автономия на неохората, така и от историческите промени, започнали още в предишните общества и довели до изчезване на релационните функции. Причините за радикалното разделяне на неохората до голяма степен имат случаен характер и всичко сочи, че то се е извършвало бавно, вероятно в течение на няколко поколения. Тоталната физическа изолация е напълно възможна социална конфигурация, съвместима с учението на Върховната сестра и, общо взето, следва неговата насока, а не е следствие от него в строгия смисъл на думата.

Изчезването на контакта довел до загуба на желанието. Не бях почувствал никакво физическо влечение към Мари 23 — както и към Естер 31, която все едно вече не беше на възраст да събужда подобна реакция. Бях убеден, че нито Мари 23, въпреки заминаването си, нито Мари 22, въпреки странния епизод преди края й, описан от предшественика ми, никога не са изпитвали желание. Това, което бяха изпитали обаче, и то по странно мъчителен начин, беше носталгията по желанието, стремежът да го почувстват, да бъдат озарени, както далечните си предци, от тази толкова мощна сила. Въпреки че по темата за носталгията Даниел 1 се показва особено красноречив, аз лично засега съм пощаден от това явление и много спокойно обсъждам с Естер 31 подробностите от връзката на нашите предшественици; тя също проявява хладно безразличие и така, без съжаление и смут, ние се разделяме след епизодичните интермедиации, връщаме се към спокойния ни, съзерцателен живот, който би се сторил на хората от класическия период непоносимо скучен.

Съществуването на остатъчна умствена дейност, лишена от цел и насочена единствено към чистото познание, е един от ключовите моменти в учението на Върховната сестра; досега нищо не е дало повод той да бъде поставен под съмнение.

Еднообразно разписание, изпъстрено с умерен брой кратки епизоди на благодат (като например играта на слънчевите лъчи по щорите или внезапното отстъпление на някоя облачна конфигурация със заплашителни очертания под влияние на силен северен вятър), организира живота ми, чиято точна продължителност е несъществена величина. Аз съм идентичен с Даниел 24 и знам, че в лицето на Даниел 26 ще имам също такъв наследник; спомените от подобните ни съществувания са ограничени и не крият никакви тайни — те в никакъв случай не съдържат необходимия набор от възможности, който да даде опора на индивидуалното ни въображение. В общи линии човешкият живот е един и същ и тази истина, прикривана през целия исторически период, е излязла наяве едва при неохората. Ние отхвърляме несъвършената парадигма на формата и се стремим към вселената на безбройните възможности. Ние сме извън ставането и вече сме навлезли в състояние на неограничен и неопределен стазис.

Даниел 1, 28

Вече е септември, последните летовници ще си заминат, а заедно с тях последните цици и последните котета; последните достъпни микросветове. Очаква ме безкрайна есен, а после космическа зима. Този път наистина изпълних задачата си, преминах последната черта, вече няма оправдание за присъствието ми тук, няма общуване, нито някаква цел. И все пак има нещо, нещо ужасно, което се носи в пространството и сякаш иска да се приближи. Всяка тъга, всяка скръб или точно определена липса е предшествана от нещо друго, което може да се нарече чистият страх от безкрая. Нима това е последният стадий? Какво бях сторил, за да заслужа такава съдба? И какво бяха сторили хората изобщо? У мен вече няма омраза, няма нищо, за което да се вкопча, не виждам опорна точка или някакво указание; има само страх и той е истината на всички неща, целият видим свят. Вече няма реален, осезаем, човешки свят, аз съм вън от времето, нямам нито минало, нито бъдеще, нито тъга, нито проекти, не изпитвам носталгия, нито самота, нито надежда; има само страх.

Безкраят идва, приближава се и иска да ме погълне. Чува се лек шум в средата на стаята. Ето ги призраците, те са пространството и ме заобикалят. Хранят се с мъртвите очи на хората.

Даниел 25, 17

Така завършва животописът на Даниел 1; лично аз съжалявам за това рязко прекъсване. Последните му предвиждания за психологията на вида, който ще замести хората, са доста любопитни; мисля, че ако ги беше развил, можехме да извлечем от тях полезна информация.

Моето впечатление ни най-малко не се споделя от предшествениците ми. Безспорно честен човек, но тесногръд и посредствен, типичен изразител на ограниченията и противоречията, довели до гибелта на вида: такава е, общо взето, строгата оценка, която по примера на Венсан 1 те дават на нашия общ прародител. Ако беше живял, подчертават те, като се вземат предвид апориите, заложени в природата му, то той щеше да продължи циклофреничните си колебания между отчаянието и надеждата и постепенно да изпада във все по-силно чувство за изоставеност, свързано с остаряването и загубата на жизнен тонус; според тях последното му стихотворение, написано в самолета от Алмерия за Париж, е много симптоматично за умствената нагласа на хората от последния период и може да послужи за епиграф на класическата творба на Хатчет и Роулинз „Чувство за самота. Стареене“.

Съзнавах силата на техните аргументи и, честно казано, само някаква неясна интуиция ме накара да се опитам да узная повече. Отначало Естер 31 рязко отказа на молбите ми. Естествено, тя беше чела животописа на Естер 1 и дори беше завършила собствения си коментар, но й се струваше неуместно и аз да се запозная с него.

— Знаете ли… — написах й аз (отдавна бяхме преминали в невизуален режим), — все пак аз се чувствам доста далеч от моя прародител…

— Човек никога не е толкова далеч, колкото смята — отговори тя грубо.

Не разбирах защо тя е решила, че тази история от преди две хиляди години, засягаща хора от древната раса, може днес все още да има някакво влияние.

— Има и то е силно негативно… — отговори тя загадъчно.

В резултат на моята настойчивост тя все пак отстъпи и ми разказа всичко, което знаеше за последните моменти от връзката на Даниел 1 и Естер 1. На 23 септември, две седмици след като завършил животописа си, той й се обадил по телефона. Всъщност повече не се срещнали, но той й се обаждал многократно; още от самото начало тя му отговорила любезно, но непреклонно, че не желае да го види. След като разбрал, че е претърпял неуспех, той преминал към SMS, после към мейли, с една дума, изживял всички мъчителни етапи на загубата на истински контакт. Колкото по-ясно ставало, че няма да получи отговор, толкова по-дързък бил той, казал й, че приема спокойно сексуалната й свобода и дори я приветства, правел неприлични намеци, припомнял й най-еротичните моменти от връзката им, предлагал й да посещават клубове за групов секс, да снимат горещи видеофилми, да изживеят заедно нови неща. После й написал куп писма, на които тя не отговаряла.

— Унижавал се е — коментира Естер 31, — по най-долен начин е плувал в унижение. Дори й предложил пари, много пари, само за да прекара с него една последна нощ, и това било абсурдно, защото тя вече печелела доста добре като актриса. Накрая започнал да обикаля около дома й в Мадрид — тя го видяла на няколко пъти в близките барове и се уплашила. По това време имала нов любовник, с когото се чувствала добре, харесвало й да се люби с него, което не може да се каже за вашия предшественик. Дори смятала да се обърне към полицията, но той само се мотаел из квартала и даже не опитвал да влезе в контакт с нея; накрая изчезнал.

Не бях изненадан, всичко това отговаряше до голяма степен на моите впечатления от личността на Даниел 1. Попитах Естер 31 какво е станало по-нататък, въпреки че и в този случай предчувствах, че вече знам отговора.

— Самоубил се. Самоубил се, след като я видял в един филм, „Una mujer desnuda“[114], където играела главната роля — филмът бил заснет по романа на млада италианска писателка, който навремето имал някакъв успех. Героинята разказвала как успява да трупа многобройни сексуални преживявания, без да изпитва никакви чувства. Преди да се самоубие, той написал на Естер 1 последно писмо, в което изобщо не говори за самоубийството си, тя научила за него от пресата; напротив, писмото е весело, почти еуфорично, той твърди, че вярва в любовта им и че всичките им проблеми през последните години са незначителни. Именно това писмо оказа катастрофално влияние на Мари 23 и я накара да замине, да си въобрази, че някаква общност — от хора или неохора, и тя не знаеше точно — се е формирала някъде и е открила нов начин на общуване; то й внуши, че нашата радикална изолация може да бъде премахната преди идването на Бъдещите. Опитах се да я вразумя, обясних й, че това писмо показва единствено упадъка на умствените способности на вашия предшественик и свидетелства за неговия последен и патетичен опит да отхвърли реалността, че безграничната любов, за която говори, е само плод на въображението му. Напразно — Мари 23 придаваше на това писмо и особено на стихотворението накрая огромно значение.

— Не споделяте ли мнението й?

— Признавам, че текстът е любопитен, лишен от ирония и сарказъм, съвсем не е в неговия обичаен стил и дори го намирам доста вълнуващ. Но да му придам чак такова значение… Не, не съм съгласна. Вероятно самата Мари 23 беше доста неуравновесена и това може да обясни защо е приела последните стихове като конкретна и полезна информация.

Няма съмнение, че Естер 31 знаеше какво ще поискам от нея, и само след две минути — докато го напечата на клавиатурата — открих последното стихотворение, което Даниел 1 бе написал на Естер, преди да се самоубие; същото това писмо, което беше накарало Мари 23 да изостави дома си, навиците си, живота си и да тръгне да търси някаква хипотетична неочовешка общност.

Животе мой, тъй стар, сломен!…

Първа мечта — неосъществена,

Първа любов — осакатена…

Добре че пак дойде при мен!

Добре че все пак осъзнах:

ти може да си много хубав,

когато две тела се любят

и няма смърт, и няма страх.

Животе мой, мой наркотик,

познавам всяка твоя тръпка,

желанието да си тръгна

и слънцето след всеки вик.

Когато любовта е проста,

когато всичко те вълнува —

във времето навярно съществува

възможността за остров.

Част трета

Финален коментар, епилог

В началото на месец юни слънцето изгряваше още в четири часа въпреки сравнително малката географска ширина; освен Голямата Суша промяната на оста на въртене на Земята бе предизвикала много подобни явления.

Като всички кучета Фокс нямаше точно определено време за сън; заспиваше и се събуждаше с мен. Той с любопитство вървеше по петите ми, докато обикалях из помещенията, за да приготвя леката раница, която метнах на раменете си, и весело заразмахва опашка, щом излязох от резиденцията, за да стигна до защитната бариера; обикновено първата ни дневна разходка ставаше много по-късно.

Когато включих устройството за отваряне, той ме изгледа учудено. Металните колела се завъртяха бавно около оста си и разкриха триметров отвор; направих няколко крачки и излязох навън. Фокс отново ме погледна смутено и въпросително — нищо в спомените от предишния му живот и в генетичната му памет не го беше подготвило за подобно събитие; впрочем мен също. Той се поколеба още няколко секунди, а после кротко заситни до краката ми.

Отначало трябваше да премина около десет километра през равно и лишено от растителност пространство; после следваше много слаб горист наклон, който се простираше чак до хоризонта. Имах само една цел: да се движа в посока юг-югозапад; въпросната неочовешка, човешка или кой знае каква общност вероятно се намираше на мястото на Ланзароте или близо до него; може би щях да успея да я открия. Нямаше почти никакви сведения за хората, населяващи областите, които трябваше да прекося; в замяна на това топографията им наскоро бе заснета много точно.

Пътят бе лек, макар и каменист, и след два часа стигнах гората; Фокс подскачаше до мен, явно щастлив от тази дълга разходка и от възможността да раздвижи мускулите на краката си. През цялото време съзнавах, че отлъчването ми бе провал и може би самоубийство. Бях напълнил раницата си с капсули с минерални соли, можех да издържа няколко месеца, защото по пътя нямаше да ми липсва нито питейна вода, нито слънчева светлина; естествено, запасите ми щяха да свършат, но засега проблемът беше храната на Фокс — можех да ловувам, бях взел пистолета и няколко кутии с патрони, но никога не бях стрелял и нямах представа какъв вид животни ще срещна в местата, които ми предстоеше да прекося.

Привечер гората стана по-рядка и стигнах до зелена ливада, разположена на върха на склона, по който се изкачвах от сутринта. На запад той доста рязко се спускаше надолу, а после, докъдето стигаше погледът, се простираха хълмове и стръмни долини, все така покрити с гъста гора. До този момент не бях забелязал никаква следа от човешко присъствие, нито каквото и да е животно. Реших да спра през нощта близо до едно езерце, от което извираше поток, а после да потегля на юг. Фокс продължително пи вода и после легна в краката ми. Изпих трите капсули — дневната доза, необходима за поддържане на метаболизма ми, след това разгънах лекото аварийно одеяло, което бях взел със себе си; нямаше нужда от друга завивка, знаех, че едва ли ще преминем през високопланинска зона.

Към полунощ захладя; Фокс се сгуши до мен, дишайки равномерно. Понякога сънуваше и мърдаше с лапи сякаш преминаваше през препятствие. Спах много лошо: начинанието ми изглеждаше все по-неразумно и обречено на неуспех. Но не съжалявах; впрочем можех спокойно да се върна обратно, нямаше никакъв контрол от Централния град, обикновено бягствата се констатираха случайно, понякога след много години, когато нещо трябваше да се достави или поправи. Можех да се върна, но не го желаех — вече не понасях живота, който водех и щях да водя докрай, не издържах тази самотна рутина, прекъсвана единствено от интелектуално общуване. Щастието би трябвало да настъпи, щастието на послушните деца, гарантирано от придържането към незначителните процедури, от сигурността, които те обезпечаваха, от липсата на болка и риск; но то не беше дошло и умереният ни живот ни беше довел до апатия. Дребните радости на неохората по правило се свеждаха до организация и класиране, до създаване на малки подредени съвкупности, до старателно и рационално преместване на неголеми предмети. Те обаче се бяха оказали недостатъчни. Върховната сестра обясняваше изчезването на желанието с будистки термини и беше заложила на поддържането на слаба, нетрагична и напълно консервативна енергия, която трябваше да осигури функционирането на едно по-бавно, но по-проницателно и поради това по-точно мислене, на едно освободено мислене. Резултатът беше незадоволителен и нашите поколения потъваха в тъга и меланхолия, в унила и в последна сметка смъртоносна апатия. Най-яркият белег за неуспеха е, че бях стигнал дотам да завиждам на Даниел 1, на неговата противоречива и бурна съдба, на любовните терзания, които са го вълнували, въпреки преживените страдания и дори — на трагичния му край.

Следвайки разпорежданията на Върховната сестра, години наред, всяка сутрин след събуждане, правех упражненията, описани от Буда в проповедта му за правилното насочване на вниманието. „Той стои, наблюдавайки тялото си отвътре; той стои, наблюдавайки тялото си отвън; той стои, наблюдавайки тялото си отвътре и отвън. Той стои, наблюдавайки появата на тялото, той стои, наблюдавайки изчезването на тялото; стои, наблюдавайки появата и изчезването на тялото. «Ето тялото» — за него това самонаблюдение съществува само в съзнанието, в разсъдъка и по този начин той е освободен и не се привързва към нищо в този свят“. От създаването ми, във всеки миг от живота ми се стараех да осъзнавам дишането си, кинестезичното равновесие на организма си, промените в общото му състояние. Никога не бях изпитвал онази огромна радост, онова преображение на физическото битие, които бяха изпълвали Даниел 1 при осъществяване на желанията му, и особено онова чувство, че е отнесен в друг свят, пробудено от допира му с женската плът; аз дори нямах понятие за тях и сега ми се струва, че вече няма да мога да живея при подобни условия.

Влажна зора огря гористата местност и с нея нахлуха мечти за нежност, които не успявах да разбера. Нахлуха и сълзи, чийто солен вкус ми се стори много странен. После се появи слънцето, а заедно с него и насекомите; едва сега започнах да разбирам какъв е бил животът на хората. Дланите и стъпалата ми се покриха със стотици малки мехурчета; сърбежът беше ужасен и трябваше да се чеша яростно цели десетина минути, докато кожата ми не се разкървави.

По-късно, когато навлязохме в една тучна ливада, Фокс успя да хване заек; с много точен жест той счупи шийните му прешлени и донесе кървящото животинче в краката ми. Отвърнах глава, когато той започна да разкъсва вътрешните органи; така е устроен светът на природата.

През следващата седмица прекосихме стръмна местност, която според картата ми вероятно някога е била Сиера де Гадор; сърбежът намаля или по-скоро свикнах с тази постоянна болка, усилваща се привечер, както свикнах и с мръсотията по кожата ми и с по-силната телесна миризма.

Една сутрин, малко преди разсъмване, се събудих и не усетих до себе си топлото телце на Фокс. Скочих, обзет от паника. Той беше на няколко метра и се търкаше в едно дърво, като сърдито кихаше — явно нещо го болеше зад ушите в основата на тила. Приближих се и внимателно взех главата му в ръцете си. Разтворих козината му и открих малка сива подутина, широка няколко милиметра: беше кърлеж, познах го, защото бях чел описанието му в книги по зоология. Знаех, че този паразит трябва да се извади много предпазливо; върнах се при раницата си, извадих щипци и марля, напоена със спирт. Фокс слабо изстена, но стоеше неподвижен, докато траеше операцията: бавно, милиметър по милиметър успях да извадя насекомото от плътта му; то беше сиво, месесто, отвратително и се беше подуло от изсмуканата кръв; така е устроен светът на природата.

В първите дни на следващата седмица, към обед, се оказа, че огромна пукнатина прегражда пътя ми на изток. Знаех за съществуването й от сателитните снимки, но бях останал с убеждението, че мога да мина през нея и да продължа по-нататък. Абсолютно отвесните синкави базалтови стени се спускаха на стотици метри и стигаха до неравно дъно, състоящо се от черни камъни и кални езерца. В прозрачния въздух се виждаха и най-малките детайли на отсрещната стена, разположена може би на десетина километра: тя също беше напълно отвесна.

Картите, съставени въз основа на снимки, не позволяваха да се предвиди доколко непреодолимо е това препятствие, но затова пък даваха точна представа за неговото очертание; пукнатината започваше от местонахождението на древния Мадрид (градът беше разрушен от няколко последователни ядрени експлозии през една от последните фази на междучовешките конфликти), после прекосяваше Южна Испания, мочурливата зона, образувала се на мястото на някогашното Средиземно море, и се врязваше в африканския континент. Единственото възможно решение бе да го заобиколя от север; трябваше да се отклоня с хиляда километра. Седнах за няколко минути обезсърчен, краката ми се люлееха в празното пространство, а слънцето възлизаше над върховете. Фокс седна до мен, като ме поглеждаше въпросително. Поне проблемът с неговата храна бе решен: зайците изобилстваха по тези места и се оставяха да бъдат уловени и разкъсани съвсем доверчиво; несъмнено естествените им врагове бяха изчезнали преди много години. Бях удивен от бързината, с която Фокс възвърна инстинктите на дивите си предци, както и от явната радост, с която той, свикналият с топлината на апартамента, вдъхваше чистия въздух и подскачаше из планинските ливади.

Времето се затопли и дори стана горещо; леко преминахме през планинските вериги на Сиера Невада, през Пуерто дела Рагуа, на две хиляди метра над морското равнище; в далечината се виждаше покритият със сняг връх Муласен, който е бил и си остава — въпреки настъпилите геологични катаклизми — най-високата точка на Иберийския полуостров.

На Север се простираха плата и варовикови възвишения, където имаше много пещери. Те били използвани от праисторическите хора, които първи обитавали местността; по-късно били използвани от последните мюсюлмани, прогонени от испанската Реконкиста, а през XX век — превърнати в курортни селища и хотели; свикнах да си почивам в тях през деня и да продължавам пътя си привечер. Едва на третия ден забелязах за първи път следи от присъствието на диваците — огън, кости от дребни животни. Бяха палили огън направо на пода в една от стаите в пещерите и, естествено, бяха изгорили мокета, макар че в кухнята на хотела имаше печки с керамичен плот — очевидно не са знаели как функционират. За мен беше постоянна изненада, че голяма част от съоръженията, построени от хората, бяха изправни след толкова столетия; дори електроцентралите продължаваха да произвеждат хиляди киловата енергия, неизползвана от никого. Ненавиждаща всичко, което е направено от хората, стремяща се окончателно да скъса с вида, живял преди нас, Върховната сестра веднага взела решение да развие автономна технология в анклавите, предназначени за неохората, като постепенно ги откупила от разорените правителства, неспособни да се справят с бюджета си, а по-късно и да се грижат за хигиенните нужди на своите народи. Предишните съоръжения били напълно изоставени и фактът, че продължаваха да функционират, беше забележителен; независимо от другите си черти човекът определено е бил изобретателен бозайник.

Когато стигнах на върха на Негратин, направих кратка почивка. Гигантските турбини на язовира се въртяха със забавен ход; те вече захранваха само няколко улични фенера, които безполезно стърчаха по магистралата между Гренада и Аликанте. Изроненото и покрито с пясък шосе беше обрасло с трева и храсти. Седнал на терасата на бивш ресторант, който се издигаше над синьо-зелената повърхност на язовирното езеро, сред метални маси и столове, разядени от ръжда, аз за пореден път се учудих от обзелата ме носталгия при мисълта за празниците, пиршествата, семейните тържества, които вероятно са ставали на това място преди векове. Макар повече от всякога да бях убеден, че човечеството не заслужаваше да живее, че изчезването на този вид от всяка гледна точка може да се разглежда като блага вест, тези разхвърляни и изпочупени останки навяваха печал.

„Докога ще продължат предпоставките за нещастието?“ — пита Върховната сестра във „Второ опровержение на хуманизма“. И веднага отговаря: „Докато жените раждат“. Нито един човешки проблем, учи Върховната сестра, не може да намери решение без драстично намаляване на гъстотата на населението на Земята. В началото на XXI век поради ниската раждаемост в Европа и епидемиите от СПИН в Африка се е появил един изключителен исторически шанс за разумно обезлюдяване. Но човечеството предпочело да пропусне тази възможност чрез политика на масова имиграция и следователно носи цялата отговорност за последвалите етнически и религиозни войни, които били прелюдия към Голямото Смаляване.

Дълга и объркана, историята на Голямото Смаляване днес е известна само на няколко специалисти, които се основават най-вече на монументалната двайсет и тритомна „История на северните цивилизации“ от Равенсбургер и Дикинсън. Несравним източник на информация, това произведение понякога се е смятало за лишено от строги доказателства; особено го упреквали, задето оставило твърде голямо място на разказа на Хорса, който според Пенроуз дължи повече на литературното влияние на епичните песни и на слабостта на автора към правилния ритъм, отколкото на стриктната историческа истина. Така например той подлага на критика следния пасаж:

Три острова на Север, сковани в ледове,

на картите дори не съществуват.

Казват, че някъде изчезнало море

и мъртви континенти отдолу му изплували.

Че обикалят астролози неизвестни

и Северния Бог очакват те,

прославят Алфа от Кентавър с песни

и се кълнат във вярност на древните крале.

Този пасаж, обяснява той, явно противоречи на онова, което знаем за климатичната история на земното кълбо. Но по-задълбочени изследвания са показали, че в началото гибелта на човешките цивилизации се съпровождала от внезапни и непредвидими температурни промени. Същинското Голямо Смаляване, тоест топенето на ледовете в резултат на две термоядрени експлозии на Северния и Южния полюс, довело до потъването на целия азиатски континент, с изключение на Тибет, и двайсетократното намаляване на земното население станало едва след век.

Други исторически проучвания нагледно показват, че през този смутен период се появили вярвания и начини на поведение, характерни за най-древното фолклорно минало на западното човечество, като астрологията например, магиите, спазване на династични йерархии. Наблюдавало се възстановяване на племена от селски или градски тип, връщане към варварски култове и обичаи: изчезването на човешките цивилизации, поне в първата си фаза, до голяма степен потвърдило предвижданията на редица автори на научна фантастика от края на XX век. Бъдеще, изпълнено с насилие и диващина, очаквало хората и много от тях осъзнали това далеч преди началото на първите смутове; в това отношение някои издания, като например „Метал Юрлан“[115], свидетелстват за невероятна проницателност. Но тя ни най-малко не накарала хората да предприемат нещо или поне да се замислят за някакво решение. Човечеството, учи Върховната сестра, трябвало да изтърпи отреденото му насилие до окончателния си разпад; нищо не можело да го спаси, дори и да допуснем, че подобно спасение е желателно. Малката неочовешка общност, групирана в защитени от безупречна охранителна система анклави, снабдена с надежден механизъм за възпроизвеждане и автономна комуникационна мрежа, лесно издържала този период на изпитания. Тя оцеляла също така безпроблемно и след Второто Смаляване, предизвикано от Голямата Суша. Като не позволила да се разграбят и унищожат човешките познания, които при подходящ случай умерено допълвала, тя щяла да изиграе ролята на манастирите през Средновековието — с тази разлика, че нейната цел не била да подготви бъдещото възраждане на човечеството, а напротив: да създаде всички възможни условия за неговото унищожаване.

През следващите три дни прекосихме сухо и белезникаво плато с хилава растителност; трудно намирахме вода и дивеч и аз реших да свия на изток, отклонявайки се от посоката на пукнатината. Следвайки течението на Рио Гуардал, стигнахме до водохранилището Сан Клементе, а след това с радост открихме сенчестите и пълни с дивеч гори на Сиера де Сегура. По време на пътешествието ни си давах сметка, че вследствие на биохимичното си устройство притежавам изключителна издръжливост и способност за адаптация към различен вид среда, каквито не се срещат в животинския свят. Досега не бях видял следа от големи хищници и по-скоро в чест на древната човешка традиция всяка вечер, след като установявахме лагера ни, запалвах огън. Фокс много бързо възвръщаше древните си атавистични навици, характерни за кучето, откакто преди много хиляди години бе решило да стане спътник на човека и по-късно и да заеме мястото си край неохората. От върховете се спускаше прохлада, намирахме се на две хиляди метра надморска височина; Фокс съзерцаваше пламъците и после лягаше в краката ми, загледан в тлеещата в огнището жарава. Знаех, че сънят му е лек и при първата тревога е готов да скочи, да убива и да умре, ако се наложи, за да опази господаря и дома си. Въпреки че бях прочел внимателно разказа на Даниел 1, не бях разбрал докрай какво точно хората са назовавали с думата любов, не бях схванал многобройните и противоречиви значения, които й придаваха. Бях доловил жестокостта на сексуалния двубой, непоносимата болка на емоционалната самота, но все още не виждах какво им беше позволило да се надяват, че ще съумеят да съчетаят по някакъв начин тези противоположни стремежи. Но след това неколкоседмично пътешествие из планините на Испания аз повече от всякога се чувствах способен да обичам в най-възвишения смисъл, който според тях съдържаше тази дума; повече от всякога бях готов лично да се убедя, че „животът може да е много хубав“, както казва Даниел 1 в последното си стихотворение, и разбирах защо носталгията по това чувство е тласнало Мари 23 по пътищата толкова далеч оттук, от другия бряг на Атлантическия океан. Аз самият бях поел по също толкова хипотетичен маршрут, но вече ми беше безразлично дали ще достигна крайната цел; всъщност исках само да продължа да вървя с Фокс през планини и равнини, да се събуждаме заедно, да се къпем в ледената вода на реката, да съхнем на слънце, да прекарваме вечерите край огъня под звездното небе. Бях постигнал невинността, някакво неконфликтно и неотносително състояние, нямах вече нито план, нито цел и индивидуалността ми се разтваряше в еднообразното повторение на дните; бях щастлив.

След Сиера де Сегура навлязохме в по-ниската Сиера д’Алкараз; бях се отказал да броя дните, но мисля, че в началото на август пристигнахме в Албасете. Горещината беше смазваща. Бях се отдалечил много от посоката на пукнатината; ако исках да го достигна, трябваше да тръгна на запад и да премина около двеста километра по платата на Ла Манча, където нямаше да открия нито растителност, нито убежище. Можех, завивайки на север, да навляза в по-гористи местности, разположени край Куенка, и после, преминавайки през Каталуния, да стигна до Пиренеите.

През цялото ми неочовешко съществуване никога не ми се беше налагало да взимам решение или да проявя някаква инициатива, този процес ми бе напълно чужд. Индивидуалната инициатива, учи Върховната сестра в своите „Предписания за спокоен живот“, оформя волята, привързаността и желанието; ето защо след нея Седмината Основоположници се постарали да създадат изчерпателен списък на възможните житейски ситуации. Естествено, на първо място те си поставяли за цел премахването на парите и секса — два фактора, в чието пагубно влияние били убедени след прочита на човешките животописи. Трябвало също така да се отстрани понятието политически избор, източник, както пишат те, на „фалшиви, но неистови страсти“. Но според тях тези отрицателни по същество условия, колкото и необходими да били, не позволявали на неохората да постигнат „очевидната неутралност на действителността“, както е формулирано в често цитирания техен израз; наложило се да им предоставят и конкретен каталог с позитивни указания. Индивидуалното поведение, отбелязват те в „Пролегомени за изграждането на Централния град“ (показателен е фактът, че в това първо неочовешко произведение не е посочено името на автора), трябвало да стане „толкова предвидимо, колкото работата на хладилника“. Впрочем те признават, че за написването на указанията са черпили стилистично вдъхновение от „упътването за експлоатация на средни по размер и сложност домакински електроуреди и особено на видеомагнетофона JVC HR-DV3S/MS — много повече, отколкото от цялата човешка литературна продукция“. Неохората, предупреждават те от самото начало, могат, както и хората, да бъдат разглеждани като средни по размер и сложност рационални бозайници; напълно е допустимо при един стабилизиран живот да се изготви пълен списък на поведенията им.

Напускайки пътищата на предвидимия живот, аз се бях отклонил и от всякаква приложима схема. И така за няколко минути, клекнал на върха на един варовиков хълм, вперил поглед в безкрайната бяла равнина под мен, аз открих мъките на личния избор. Разбрах също така — и този път окончателно, — че моето желание не е било, не беше и вероятно никога няма да бъде присъединяването ми към каквато и да е общност от примати. Без никакво колебание, сякаш тласнат от вътрешна тежест, както човек в края на краищата се навежда към ръката, която носи по-голям товар, реших да тръгна на север. Малко след Ла Рода, забелязвайки горите и първите отблясъци на водите на водохранилището в Аларкон, докато Фокс весело ситнеше до мен, си дадох сметка, че никога няма да срещна нито Мари 23, нито кое да е неочовешко същество и че всъщност ни най-малко не съжалявам за това.

Стигнах в селцето Аларкон малко след падането на нощта; луната се отразяваше във водите на езерото, които леко трептяха. Когато наближих първите къщи, Фокс застина на място и тихо изръмжа. Аз също спрях: не чувах никакъв шум, но се доверявах на неговия слух, много по-остър от моя. Облаци засенчиха луната и дочух лек шум отдясно; когато светлината стана по-силна, забелязах как някаква човешка фигура, която ми се стори прегърбена и уродлива, изчезна между две къщи. Задържах Фокс, готов да се втурне след нея, и продължих нагоре по главната улица. Може би беше неразумно от моя страна, но всички, които са имали контакти с диваците, твърдят, че те изпитват истински ужас от неохората и че първата им реакция е да избягат от тях.

От един туристически афиш с изтъркани букви научих, че замъкът Аларкон е построен през XII век и превърнат в хотел през XX век: все така внушителен, той се издигаше над селото и позволяваше да се наблюдават околностите в радиус няколко километра. Реших да пренощувам в него, без да обръщам внимание на шумовете и бягащите в тъмнината силуети. Фокс продължаваше да ръмжи и накрая го взех на ръце, за да го успокоя; бях дълбоко убеден, че диваците никога няма да ме нападнат, ако шумно ги предупреждавам за присъствието си.

Всичко вътре в замъка свидетелстваше, че доскоро е бил обитаван; в голямата камина дори гореше огън и имаше запас от дърва; поне не бяха забравили тайната на едно от най-древните човешки открития. След като огледах набързо стаите, разбрах, че това е единственият им плюс; престоят им в зданието се изразяваше най-вече в безпорядък, смрад и купчини екскременти по пода. Нямаше и следа от умствена, интелектуална или художествена дейност; това съответстваше напълно на заключението на малкото учени, които се бяха занимавали с историята на диваците — при отсъствието на каквато и да е културна приемственост упадъкът настъпва със светкавична бързина.

Дебелите стени пазеха добре топлината и аз реших да направя лагера си в голямата зала, като само поставих един дюшек близо до огъня; в килера открих чисти чаршафи. Намерих и две полуавтоматични карабини, впечатляващ запас от патрони, както и пълен комплект за почистване и смазване на оръжието. Навярно през човешката епоха в тази гориста и неравна местност е имало много дивеч; не знаех какво е положението сега, но още през първите седмици на похода си разбрах, че някои видове бяха оцелели въпреки последователните приливни вълни, катастрофалните суши, радиацията, отравянето на водните потоци, с една дума, въпреки всички катаклизми, опустошили планетата през последните хилядолетия. Малко известен, но показателен е фактът, че през последните векове на човешката цивилизация в Западна Европа се появили движения, вдъхновени от една странно мазохистична идеология, наречена „екологизъм“, макар да нямала почти нищо общо с науката, носеща същото име. Тези движения настоявали, че „природата“ трябва да се опазва от посегателствата на човека, и защитавали идеята, че всички видове, независимо от степента на развитие, имат еднакво „право“ да обитават планетата; някои привърженици на тези движения систематично вземали страната на животните, а не на човека и страдали повече от изчезването на някакъв вид безгръбначни, отколкото от глада, изтребил населението на цял континент. Днес ние трудно разбираме понятия като „природа“ и „право“, използвани от тях с такава лекота, и тези предсмъртни идеологии ни разкриват единствено желанието на човечеството да се обърне срещу себе си, да сложи край на едно съществуване, за което знаело, че е неадекватно. Независимо от това, „еколозите“ силно подценили способността на живата природа да се приспособява, както и бързината, с която тя създала ново равновесие върху развалините на разрушения свят. Първите ми предшественици Даниел 3 и Даниел 4 подчертават многократно леката ирония, с която наблюдавали как гъстите гори, изпълнени с вълци и мечки, бързо превземат промишлените комплекси. Не по-малко забавен е и фактът, че понастоящем, когато хората практически са изчезнали и за някогашното им господство напомнят само носталгични останки, паякообразните и насекомите са запазили забележителната си издръжливост.

Прекарах спокойно нощта и се събудих малко преди разсъмване. Следван от Фокс, направих обиколка на замъка, наблюдавайки как слънцето се издига над езерото; диваците вероятно се бяха оттеглили на бреговете му, след като бяха напуснали селото. След това направих пълен оглед на замъка и открих много предмети, изработени от хората и все още добре запазени. Всички, които имаха електронни елементи и литиеви батерии за запазване на информацията при спиране на тока, бяха безвъзвратно повредени от времето; ето защо оставих настрана всички мобилни телефони, компютри и органайзери. В замяна на това повечето апарати, съдържащи само механични или оптични части, бяха в добро състояние. Поиграх си с един двуобективен фотоапарат, марка „Ролейфлекс“, в матовочерна метална кутия; устройството за придвижване на лентата работеше безупречно; блендите се затваряха и отваряха с приятен шум и със скорост, която съответстваше на цифрата, посочена на регулатора. Ако още съществуваха ленти и фотолаборатории, със сигурност щях да направя прекрасни снимки. Слънцето вече започваше да прежуря и обагряше със златисти отблясъци повърхността на езерото, а аз размишлявах за прелестта и забравата, за най-хубавото качество на човечеството — неговата техническа изобретателност. Днес нищо не бе останало от литературните и художествените творби, с които хората толкова се гордеели; темите, които ги бяха породили, бяха загубили актуалността си, емоционалната им сила се беше изпарила. Нищо не беше останало и от философските и богословските системи, заради които хората се бяха сражавали, понякога бяха умирали, а най-често — убивали; всичко това не намираше у неохората никакъв отзвук, за нас то беше произволно бълнуване на ограничени, объркани умове, неспособни да създадат и най-малкото точно или поне полезно понятие. Но техническите творения на хората все още можеха да вдъхнат респект — именно в тази област човекът беше дал най-доброто от себе си, беше изразил дълбоката си същност и още от самото начало беше постигнал превъзходство, към което неохората не бяха добавили нищо ново.

Моите собствени технически потребности бяха много ограничени: задоволих се с един силен бинокъл и нож с широко острие, който пъхнах в колана си. Възможно е все пак да срещна опасни животни по пътя си, ако изобщо го продължа. Следобед над долината се струпаха облаци и малко по-късно заваля проливен дъжд, наподобяващ бавно спускащи се тежки завеси; капките приглушено отекваха в двора на замъка. Излязох малко преди залез-слънце; потъналите във вода пътища бяха непроходими; разбрах, че лятото отстъпва място на есента и че ще остана тук още няколко седмици, а може би и месеци; знаех, че ще дочакам началото на зимата, че дните отново ще станат студени и сухи. Можех да ловувам, да убивам елени или сърни и да ги пека в камината, да водя простия живот, за който бях чел в различни човешки животописи. Знаех, че Фокс ще се радва, подобно съществуване е заложено в гените му; аз лично се нуждаех от капсули с минерални соли, но имах запаси за половин година. След това трябваше да намеря морска вода, ако все още имаше море и можех да стигна до него; иначе трябваше да умра. Привързаността ми към живота не е голяма в сравнение с човешките критерии, всичко в учението на Върховната сестра насочва към преодоляване на привързаността. Оказвайки се в първичния свят, имах чувството, че съм натрапник, попаднал случайно в естествена среда, където всичко е насочено към оцеляване и продължение на вида.

Късно през нощта се събудих и забелязах огън на брега на езерото. Насочих бинокъла в тази посока и изпитах истински шок, когато зърнах диваците — никога не ги бях виждал толкова отблизо, пък и те се различаваха от нещастниците, които населяваха Алмерия: телата им бяха по-яки, а кожата по-бяла; по всяка вероятност уродливият екземпляр, когото бях забелязал при пристигането си в селото, беше изключение. Бяха трийсетина на брой, скупчени около огъня и облечени с кожени дрипи — навярно човешка изработка. Не можах да издържа дълго на тази гледка и отидох да си легна в тъмнината, треперейки леко; Фокс се сгуши до мен, като побутваше рамото ми с муцуна, докато се успокоя.

На другата сутрин открих пред вратата на замъка твърд пластмасов куфар, също човешка изработка. Тъй като не бяха развили никаква технология и бяха неспособни да произведат сами какъвто и да е предмет, диваците живееха от останките на човешкото производство и използваха единствено предметите, които откриваха тук-там из развалините на древните жилища — но само онези, които разбираха за какво служат. Отворих куфара: в него имаше неизвестни за мен грудки и парче печено месо. Това потвърждаваше, че диваците не знаят нищо за неохората; очевидно, те не съзнаваха, че моят метаболизъм е различен от техния и че аз не мога да използвам тези храни; Фокс обаче изяде лакомо парчето месо.

Същата сцена се повтори на следващия и на по-следващия ден. През деня наблюдавах с бинокъл поведението на диваците; горе-долу свикнах с външния им вид, с грубите им черти, с половите им органи, които те не криеха. Когато не ловуваха, спяха или се съвкупляваха — поне онези, които имаха такава възможност. Племето беше организирано в строга йерархична система, която схванах още в първите дни. Главатарят беше самец на около четирийсет години, със сиви косми; помощници му бяха двама млади самци с добре очертан гръден кош, очевидно най-едрите и силни индивиди в групата; само те имаха право да се сношават със самките; когато срещаха някого от тримата, женските заставаха на четири крака и им поднасяха вулвата си, но яростно отблъскваха посегателствата на останалите самци. Във всеки случай главатарят имаше предимство пред двамата си подчинени, но между последните като че ли нямаше йерархична зависимост — когато главатаря го нямаше, те един след друг, а понякога и заедно, се ползваха от благоразположението на различни женски. В племето нямаше нито един стар индивид и максималната възраст, до която стигаха, явно бе петдесет години. В общи линии такъв начин на организация напомняше до голяма степен човешките общества и особено онези от последните периоди, след изчезването на големите федеративни системи. Бях сигурен, че Даниел 1 щеше да се чувства добре в такъв свят и лесно щеше да намери в него опорни точки.

Една седмица след пристигането ми, докато отварях по навик вратата на замъка, видях до куфара млада дивачка с черни разчорлени коси и много бяла кожа. Беше облечена само с кожена поличка, а по тялото й бяха несръчно нарисувани черни и жълти черти. Като ме видя, тя се обърна, запретна поличката си и се изви към мен, показвайки ми задните си части. Когато Фокс се приближи, за да я подуши, тя цялата се разтрепери, но не промени позата си. Тъй като продължавах да не помръдвам, тя най-сетне обърна глава към мен; направих й знак да ме последва в замъка.

Бях доста озадачен: ако приемех този нов дар, през следващите дни диваците щяха да ми изпратят и други подобни; от друга страна, ако отпратех самката, членовете на племето щяха да я накажат. Тя видимо беше уплашена, дебнеше реакциите ми и в очите й проблясваше паника. Знаех как се осъществява човешкият полов акт, макар и познанията ми да бяха чисто теоретични. Посочих й дюшека, тя застана на четири крака и зачака. Направих й знак да се обърне; тя се подчини, леко разтвори бедра и постави ръка на дупката си, която бе учудващо космата. У неохората механизмите на желанието бяха останали почти същите, но значително по-слаби, и знаех, че някои имат навика да се възбуждат с ръка. Лично аз бях пробвал един път преди много години, без да успея да извикам в ума си някакъв конкретен образ; бях опитал да се съсредоточа върху тактилните усещания — те бяха доста умерени и това окончателно ме разубеди да повторя опита си. Все пак си свалих панталона с намерението да потъркам с ръка органа си, за да му придам нужната твърдост. Младата дивачка доволно изсумтя. Когато се приближих до нея, ме лъхна отвратителна смрад, идваща измежду краката й. След отпътуването си бях изгубил неочовешките си хигиенни навици и телесната ми миризма беше доста силна, но нямаше нищо общо с вонята, която се носеше от половия орган на дивачката и напомняше смес от миризма на лайна и развалена риба. Неволно отстъпих назад; тя веднага смени позата, цялата й тревога се върна и тя запълзя към мен; когато достигна до органа ми, тя го доближи до устата си. Вонята не беше толкова непоносима, но все пак доста силна, зъбите й бяха малки, развалени и черни. Отблъснах я леко, облякох се, придружих я до вратата на замъка, като със знаци й обясних да не идва повече. На другия ден не взех куфара, който бяха оставили за мен; в крайна сметка ми изглеждаше за предпочитане да огранича близостта си с диваците. Можех да ловувам, за да задоволявам потребностите на Фокс, дивечът беше изобилен и доверчив; малкото на брой диваци използваха лъкове и стрели и моите две полуавтоматични карабини ми даваха решително преимущество. Още на другия ден излязох на лов и за радост на Фокс убих две сърни, които пасяха в някогашния крепостен ров. С къса брадвичка отрязах два бута и оставих останалата част от труповете да изгние на място. Тези животни бяха само несъвършени, непрецизни машини с кратка продължителност на живота; те нямаха нито здравината, нито елегантността и съвършенството на един двуобективен „Ролейфлекс“, мислех си аз, докато наблюдавах изцъклените им, безжизнени очи. Все още валеше, но по-слабо, пътищата пак станаха проходими; щом започнеха студовете, щяхме да потеглим на запад.

През следващите дни се осмелих да навляза по-навътре в гората около езерото; под сянката на високите дървета растеше ниска трева, в която си играеха слънчеви зайчета. От време на време чувах шум в някой гъсталак или пък Фокс ръмжеше предупредително. Знаех, че диваците са тук, намирах се на територията им, но те нямаше да посмеят да се покажат; навярно изстрелите ги плашеха. Впрочем с основание; сега вече бях овладял напълно карабините си, успявах да ги заредя много бързо и ако пожелаех, можех да устроя истинско кръвопролитие. Съмненията, които през абстрактния ми и самотен живот можеха да ме обземат, сега вече бяха напълно изчезнали: знаех, че имам работа със зловредни, нещастни и жестоки същества; сред тях в никакъв случай нямаше да открия любовта, нито възможността за нея, нито един от идеалите, захранващи мечтите на човешките ни предшественици; те бяха карикатура на най-лошите тенденции на обикновеното човечество, което още Даниел 1 бе опознал и чиято гибел той бе желал, планирал и до голяма степен — осъществил. Тези мои мисли бяха потвърдени отново по време на някакъв празник, организиран от диваците няколко дни по-късно. Беше пълнолуние и ме събуди воят на Фокс; дайретата биеха силно и настойчиво. Качих се на върха на централната кула с бинокъл в ръка. Цялото племе се беше събрало на поляната, бяха запалили голям огън и изглеждаха свръхвъзбудени. Сборището се ръководеше от главатаря, седнал в продънена автомобилна седалка; той носеше тениска с надпис „Ibiza beech“ и високи боти; краката и половите му органи бяха голи. Той даде знак, музиката стана по-бавна и членовете на племето се наредиха в кръг, оформяйки нещо като арена, на която двамата помощници довлякоха, блъскайки ги безжалостно, двама възрастни диваци — най-старите в племето, може би имаха шейсет години. Бяха чисто голи и въоръжени с ками с широко и късо острие — точно такива бях открил в килера на замъка. Отначало двубоят преминаваше в пълна тишина, но при вида на първата кръв диваците започнаха да крещят, да свиркат и да насърчават противниците. Веднага разбрах, че това е смъртен двубой, целящ премахването на най-нежизнеспособния индивид; бойците удряха безмилостно, опитвайки се да засегнат лицето или най-чувствителните места. След първите три минути имаше почивка и те клекнаха в двата края на арената, като бършеха потта си и отпиваха големи глътки вода. По-дебелият изглеждаше зле, беше загубил много кръв. По знак на главатаря двубоят се възобнови. Дебелакът стана, като се олюляваше; без да губи нито секунда, противникът скочи върху него и му заби камата в окото. Той падна на земята с окървавено лице и в този момент започна подялбата на плячката. С вдигнати във въздуха ками самците и самките от племето се нахвърлиха с вой върху ранения, който се опитваше да изпълзи на по-безопасно място; едновременно с това отново отекнаха дайретата. Отначало диваците режеха парчета месо и ги печаха на жарта, но яростното изстъпление се засилваше и те започнаха да разкъсват със зъби тялото на жертвата, чиято миризма сякаш ги опияняваше. За няколко минути от дебелия дивак останаха само кървящи парчета, разпръснати по поляната в радиус няколко метра. Главата лежеше настрани, недокосната, с изключение на изваденото око. Един от помощниците я взе и я подаде на главатаря, който се изправи и я размаха под звездната светлина; музиката отново замлъкна, а членовете на племето запяха някакъв нечленоразделен речитатив, пляскайки бавно с ръце. Предположих, че става дума за някакъв ритуал на обединение, начин да се заздравят връзките в групата, като същевременно се унищожат слабите и болни членове; всичко това отговаряше напълно на познанията ми за човечеството.

Когато се събудих, ливадите бяха покрити с тънък слой слана. Посветих цялата сутрин на подготовката на последния, както се надявах, етап от пътешествието си. Фокс подскачаше след мен, докато влизах и излизах от стаите. Знаех, че ако продължа на запад, ще премина през по-топли и по-равнинни области; аварийното одеяло нямаше да ми е нужно. Не знам защо се бях върнал към първоначалния си проект да посетя Ланзароте — мисълта да срещна неочовешка общност продължаваше да не ме изпълва с възторг, а и нямах никакви допълнителни сведения за съществуването й. Несъмнено перспективата да изживея остатъка от живота си в зони, гъмжащи от диваци, дори в компанията на Фокс и дори да знаех, че те се плашат от мен повече, отколкото аз от тях и ще се стараят да стоят на почтително разстояние, след миналата нощ бе станала непоносима. Дадох си сметка, че постепенно скъсвам с всички възможности; може би на този свят нямаше подходящо за мен място.

Дълго се колебах дали да взема полуавтоматичните карабини. Те бяха тежки и щяха да забавят хода ми; ни най-малко не се тревожех за личната си безопасност. От друга страна, не беше сигурно, че Фокс ще си намира така лесно храна в областите, които трябваше да прекосим. Поставил глава на предните си лапи, той ме наблюдаваше сякаш разбираше колебанията ми. Когато пъхнах запас от патрони в раницата си и станах с по-късата карабина в ръка, той скочи и весело завъртя опашка. Явно се беше пристрастил към лова; до известна степен аз също. Сега дори изпитвах някаква радост да убивам животни, да ги освобождавам от битието им; с разума си разбирах, че греша, защото освобождаването може да се постигне само чрез аскеза, по този пункт учението на Върховната сестра ми изглеждаше вън от всякакво съмнение; но може би се бях очовечил в най-лошия смисъл на тази дума. Въпреки всичко всяко разрушаване на някаква форма на органичен живот беше крачка напред към изпълнението на нравствения закон; надявайки се на идването на Бъдещите, трябваше да се опитам да се присъединя към себеподобните си или към нещо, което ги наподобява. Докато затварях раницата си, отново помислих за Мари 23, която бе тръгнала да търси любовта и вероятно не я беше намерила. Фокс подскачаше край мен, обезумял от радост, че отново ще потеглим на път. Огледах горите, долината и казах наум молитвата за освобождаване на живите твари.

Беше късно утро и времето бе приятно, дори топло, сланата се беше стопила, зимата едва започваше и аз окончателно щях да напусна студените области. Защо живея? Не съм свързан с нищо от заобикалящия ме свят. Преди да тръгна, реших да направя последна обиколка на езерото с карабина в ръка — не за да ловувам, защото не можех да взема със себе си убития дивеч, а за да доставя на Фокс за последен път удоволствието да се шмугва в гъсталаците, да души миризмата на подгорието, преди отново да потеглим през долините.

Светът беше около мен, със своите гори, ливади и невинни животни — прости хранопроводи с крака и зъби, чийто живот се свеждаше до това да търсят други хранопроводи, за да ги разкъсат и възстановят енергийните си запаси. Преди няколко часа бях наблюдавал лагера на диваците; повечето спяха, преситени от силните емоции след кървавата нощна оргия. Те се намираха на върха на хранителната верига, имаха малко естествени врагове; именно затова трябваше сами да унищожават старите и болни индивиди, за да запазят доброто здраве на племето. Тъй като не можеха да разчитат на естествената конкуренция, те трябваше също така да организират социална система за контрол над достъпа до вулвите на самките, за да поддържат генетичния капитал на вида. Всичко това беше в реда на нещата и следобедът беше странно топъл. Седях на брега на езерото, докато Фокс се завираше в шубраците. От време на време някоя риба изскачаше от водата; образуваха се малки вълни, които се разбиваха на брега. Все по-зле разбирах защо бях напуснал абстрактната, виртуална общност на неохората. Нашето лишено от емоции съществуване напомняше живота на старците; ние съзерцавахме света с поглед, изпълнен с прозорливост, но лишен от добронамереност. Животинският свят беше известен, човешките общества бяха известни; всичко това не криеше никаква тайна и не можеше да се очаква нищо, освен безкрайно повторение на кръвопролитието. „След като така е било, така е“ — повтарях машинално, докато достигнах до някакво хипнотично състояние.

След повече от два часа станах, може би успокоен. Във всеки случай бях решил да продължа търсенето, като същевременно бях приел вероятния му неуспех и неминуемата ми смърт. Тогава забелязах, че Фокс е изчезнал — навярно бе надушил следа и бе навлязъл по-навътре в подгорието.

Повече от три часа обхождах храсталаците край езерото, като от време на време на равни интервали го виках в потискащата тишина — и така, докато започна да се стъмва. Привечер намерих тялото му прободено със стрела. Вероятно смъртта му е била ужасна, изцъклените му очи изразяваха паника. Жестокостта на диваците бе стигнала дотам, че бяха отрязали ушите му; бяха действали бързо, от страх да не ги изненадам, срезът беше несръчен и кръвта беше опръскала муцуната и гърдите му.

Краката ми се подкосиха, паднах на колене пред все още топлото тяло на моя другар; ако бях дошъл пет или десет минути по-рано, диваците вероятно нямаше да го нападнат. Трябваше да го погреба, но точно в този момент бях безсилен. Нощта падаше, над езерото се напластяваше студена мъгла. Дълго, много дълго съзерцавах осакатеното тяло на Фокс; после дойдоха мухите, не бяха много.

Мястото беше заключено и паролата беше: елентерин.

Останах сам. Нощта се спускаше над езерото и самотата ми бе окончателна. Повече никога нямаше да има Фокс, нито друго куче с неговия генетичен код, той бе погълнат от тоталното унищожение, към което се насочвах и аз. Вече знаех със сигурност, че бях опознал любовта, тъй като опознавах страданието. За миг се сетих за животописа на Даниел; сега вече разбирах, че неколкоседмичното ми пътуване ми беше дало опростена, но изчерпателна представа за човешкия живот. Вървях цяла нощ и цял ден, после още една нощ и през по-голямата част от третия ден; от време на време спирах и гълтах една капсула минерални соли, пиех вода и отново потеглях; не чувствах никаква умора. Нямах кой знае какви познания по биохимия и психология, в рода на Даниеловците нямаше учени; знаех обаче, че у неохората преминаването към автотрофия бе съпътствано от редица структурни и функционални изменения на гладката мускулатура. В сравнение с човека аз бях по-гъвкав, по-издръжлив и с по-висока способност за самостоятелно функциониране. Естествено, и психологията ми беше различна; не знаех какво е страх и ако можех да страдам, то съвсем не изпитвах онова, което хората наричат съжаление; подобно чувство съществуваше в мен, но не бе свързано с никакъв мисловен образ. Вече чувствах някаква липса при спомена за ласките на Фокс, за начина, по който се сгушваше на коленете ми; за къпанията, разходките и най-вече за радостта в погледа му, която ме разтърсваше, защото ми бе чужда. Но това страдание и тази липса ми се струваха неизбежни просто защото съществуваха. Мисълта, че нещата са можели да бъдат и други, изобщо не ми минаваше през ума, така както не можех и да помисля, че една планинска верига, която виждам с очите си, може да изчезне и да бъде заместена с равнина. Осъзнаването на абсолютния детерминизъм вероятно ни различаваше най-много от нашите човешки предшественици. Също като тях и ние бяхме разумни машини; но противно на тях, ние съзнавахме, че сме само машини и нищо повече.

Вървях, без да мисля за нищо, около четирийсет часа, в главата ми бе пълна мъгла, водеше ме единствено споменът за маршрута по картата. Не зная какво ме накара да спра и да дойда на себе си; несъмнено странният пейзаж около мен. Бях недалеч от развалините на древния Мадрид, във всеки случай се намирах сред огромно асфалтирано пространство, стигащо чак до хоризонта; едва в далечината се виждаха ниски и голи хълмове. На места асфалтът се беше надигнал, образувайки гигантски бабуни, сякаш под въздействието на ужасна топлинна вълна, изригнала от дълбините на земята. Асфалтови ленти стърчаха нагоре, издигаха се на няколко десетки метра височина, пречупваха се и изчезваха в купища чакъл и черни камъни; метални останки и счупени стъкла покриваха пръстта. Отначало помислих, че се намирам до някакъв входен пункт на магистрала, но не виждах никакви пътни знаци и в крайна сметка разбрах, че това са развалините на летището Барахас. Продължавайки на запад, забелязах няколко останки от човешка дейност: телевизори с плосък екран, купчини строшени компактдискове, огромен рекламен билборд с певеца Давид Бисбал.

Вероятно в този регион радиацията все още бе твърде висока, това бе едно от най-бомбардираните места през последните етапи на междучовешкия конфликт. Разгледах картата си: намирах се съвсем близо до върха на пукнатината; ако исках да продължа в същата посока, трябваше да тръгна на юг и да мина през някогашния център на града.

На кръстовището на шосе M45 и P2 се забавих поради струпването на полуразтопени автомобили. Преминавайки през бившите депа на ИВЕКО, забелязах първите градски диваци. Бяха около петнайсетина, скупчени под металния навес на един хангар на около петдесет метра от мен. Насочих карабината и бързо стрелях; един от силуетите падна, останалите се скриха вътре в хангара. След малко се обърнах и видях, че двама предпазливо излизат навън, за да вкарат другаря си вътре в хангара — вероятно искаха да се угостят. Бях взел бинокъла и установих, че те са по-дребни и по-уродливи от онези в Аларкон; тъмносивата им кожа беше обсипана с брадавици и циреи — вероятно последица от радиацията. Във всеки случай те проявяваха същия ужас от неохората; тези, които срещах в развалините на града, побягваха, преди да се прицеля както трябва; все пак с удоволствие свалих пет-шест парчета. Повечето от тях бяха куци, но успяваха да се придвижват бързо, като понякога си помагаха с предните крайници; бях изненадан и дори смаян от това непредвидено гъмжило.

Животописът на Даниел така се беше сраснал с мен, че изпитах странно чувство, когато се озовах на улица „Обиспо де Леон“, където той за първи път се бе срещнал с Естер. Нямаше и следа от споменатия от него бар, всъщност улицата се състоеше от две черни полуразрушени стени, на една от които случайно имаше табела с името й. Хрумна ми да потърся и улица „Сан Исидор“, където на последния етаж в дом номер три се беше състояло партито по случай рождения ден на Естер, сложило край на връзката им. Спомнях си много добре плана на центъра на Мадрид по времето на Даниел; някои улици бяха напълно разрушени, други — запазени, нямаше никаква видима логика. Нужен ми бе около половин час, за да открия дома, който търсех; не беше разрушен. Качих се на последния етаж, вдигайки облаци прах. Нямаше мебели, завеси, килими; на пода се виждаха само няколко купчини изсъхнали екскременти. Замислен, обиколих помещенията, където Даниел бе изживял един от най-тежките моменти в живота си. Излязох на терасата, откъдето той бе наблюдавал градския пейзаж непосредствено преди да навлезе в това, което наричаше „финална права“. Естествено, не можех да не се замисля отново за любовната страст у хората, за нейната ужасяваща сила, за значението й в генетичната организация на вида. Днес гледката на овъглените, изтърбушени домове, на купищата чакъл и прах навяваха спокойствие и с мрачносивите си цветове приканваха към тъжно безразличие. От всички страни се виждаше едно и също, но знаех, че на югозапад, след като преодолея пукнатината и стигна до Леганес или Фуенлабрада, щях да започна прехода през Голямото Сиво Пространство. Естремадура и Португалия бяха изчезнали като отделни области. Последователните ядрени взривове, приливните вълни, циклоните, които се бяха изсипали над тази географска зона в продължение на векове, бяха изтрили напълно повърхността й и я бяха превърнали в обширна, слабо наклонена плоскост, която на сателитните снимки изглеждаше изцяло покрита с много светла прахообразна пепел. Тази наклонена плоскост се простираше на разстояние приблизително две хиляди и петстотин километра и стигаше до неизследван регион, разположен там, където са били Канарските острови; небето над него почти непрекъснато бе покрито с мъглявини и изпарения. Поради тези гъсти облачни пластове малкото сателитни снимки не даваха особено надеждна информация. Ланзароте можеше да е останал полуостров или да е станал остров, или да е изчезнал напълно; такива бяха в географски план данните за пътуването ми. В психологически план беше сигурно, че няма да ми стигне водата. Като вървях по двайсет часа в денонощие, можех да изминавам по петстотин и петдесет километра; нужни ми бяха две седмици, за да стигна до морето, ако то все още съществуваше. Не знаех доколко организмът ми издържа на обезводняване; не мисля, че е бил изследван при екстремни условия. Преди да потегля на път, се сетих за Мари 23, която, тръгвайки от Ню Йорк, вероятно е срещнала същите трудности; помислих и за древните хора, които в такива случаи предоставяли душата си в ръцете на Бога; съжалявах, че няма Бог или нещо от този род; разумът ми се осланяше на надеждата в идването на Бъдещите.

За разлика от нас Бъдещите няма да бъдат машини, нито дори отделни същества. Те ще бъдат нещо единствено и множествено. Нищо не може да ни даде точна представа за природата на Бъдещите. Светлината е една, но лъчите й са безброй. Открих смисъла на Словото; труповете и пепелищата ще ме водят напред, както и споменът за доброто куче Фокс.

Потеглих на разсъмване, съпроводен от трополенето на бягащите диваци. След като преминах през разрушените покрайнини на града, към обед навлязох в Голямото сиво пространство. Оставих карабината, която вече не ми беше нужна — нямаше никакви сведения за наличие на растения, животни или какъвто и да е живот отвъд голямата пукнатина. Вървях много по-лесно, отколкото предполагах — пластът от пепел беше дебел едва няколко сантиметра, под него почвата беше твърда като сгурия и краката ми не затъваха. Слънцето се издигаше високо в неподвижната синева на небето, теренът беше равен и никаква особеност на релефа не можеше да ме отклони от пътя ми. Докато вървях, постепенно потъвах в спокойно мечтание — бледите и някак абстрактни образи на изменените неохора се смесваха със спомена за меките, кадифени видения, които Мари 23 много отдавна беше изпратила на екрана ми, за да изобрази отсъствието на Бога.

Малко преди залез-слънце направих кратка почивка. С помощта на няколко тригонометрични изчисления определих, че наклонът е около 1%. Ако наклонът не се промени, значи повърхността на океана се намира на двайсет и пет хиляди метра под нивото на континенталната платформа. В такъв случай астеносферата не беше далеч: можех да очаквам значително повишение на температурата през следващите дни.

Всъщност топлината стана непоносима едва след седмица, точно когато започнах да усещам първите признаци на жажда. Небето беше все така неподвижно чисто и кобалтовата му синева ставаше все по-наситена, почти тъмна. Свалих една по една всички дрехи; в раницата ми имаше само няколко капсули минерални соли; едва успявах да ги гълтам, защото почти не отделях слюнка. Страдах физически и това бе ново усещане. Подчинено изцяло на природата, съществуването на дивите животни е било непрекъсната болка с редки моменти на внезапно отпускане, на блажено оскотяване, свързано със задоволяването на инстинктите за хранене и размножаване. В общи линии и човешкият живот е бил такъв: постоянно страдание с кратки мигове на удоволствие, предизвикани от осъзнаването на инстинкта, който при човешкия вид се превърнал в желание. Животът на неохората е трябвало да бъде спокоен, рационален, далеч от удоволствието и страданието, и моето бягство беше доказателство, че този замисъл е претърпял неуспех. Може би Бъдещите щяха да узнаят какво е радост — другото име на постоянното удоволствие. Вървях непрекъснато, по двайсет часа на денонощие и съзнавах, че оцеляването ми зависи от баналното регулиране на осмотичното налягане, от равновесието между съдържанието на минерални соли в организма ми и количеството вода, натрупано в клетките ми. Всъщност не знаех със сигурност дали ми се живее, но мисълта за смъртта беше лишена от съдържание. Възприемах тялото си като носител, но като носител на нищо. Не бях способен да достигна Духа, но продължавах да очаквам някакъв знак.

Пепелта под краката ми побеля и небето стана тъмносиньо. След два дни намерих съобщение от Мари 23. То бе написано с отчетлив и дребен почерк върху листа от тънка, прозрачна, издръжлива пластмаса; бяха навити на руло и поставени в черна метална тръба, която се отвори с леко скърцане. Съобщението, честно казано, не бе предназначено специално за мен, не беше адресирано до никого — то бе още една проява на абсурдния или възвишен стремеж на хората, наследен от неохората в същия си вид; желанието да свидетелстват, да оставят някаква следа.

Съобщението като цяло беше печално. Измъквайки се от развалините на Ню Йорк, Мари 23 многократно се беше срещала с различни диваци, понякога групирани в големи племена; за разлика от мен тя беше пожелала да установи контакт. Макар че страхът им от нея я предпазвал, тя била отвратена от грубостта им, от безмилостното им отношение към по-възрастните и по-слабите индивиди, от неутолимата им жажда за насилие, от йерархичните и сексуалните унижения, с една дума — от жестокостта им. В Ню Йорк наблюдавала сцени, които не се различаваха по нищо от видяното от мен край Аларкон, въпреки че племената се намираха на огромни разстояния едни от други и от седем-осем века не бяха имали никакъв контакт помежду си. Нито един празник у диваците не можеше да мине без насилие, проливане на кръв, публично изтезание; изглежда, че измислянето на все по-сложни и ужасни мъчения е единственото нещо, което те бяха запазили от изобретателността на човешките си предци: тяхната цивилизованост стигаше дотам. Ако вярваме в наследствения характер на нравствеността, това не бива да ни учудва; естествено е най-грубите, най-жестоките и най-агресивните индивиди да оцелеят след продължителните и многобройни конфликти и да предадат своя характер на потомците си. В областта на нравствената наследственост нищо не е доказано — нито отхвърлено; но свидетелството на Мари 23, както и моето собствено, до голяма степен легитимира присъдата на Върховната сестра над човечеството и мотивира решението й да не направи нищо, за да спре процеса на самоунищожение, който то започнало преди повече от две хиляди години.

Питах се защо Мари 23 беше продължила пътя си; някои пасажи подсказваха, че е имала намерение да се откаже, но, изглежда, у нея, както и у мен, както у всички неохора, имаше някакъв фатализъм, причинен от осъзнаването на нашето безсмъртие; той ни сближаваше с древните човешки народи, у които здраво се бяха вкоренили религиозни вярвания. Обикновено менталните конфигурации живеят много по-дълго от реалността, която ги е създала. Макар и безсмъртен от техническа гледна точка или поне на път да постигне истинска реинкарнация, Даниел 1 беше запазил докрай нетърпението, изстъплението, ненаситността на простосмъртните. По същия начин, макар и напуснал по собствено желание репродуктивната система, осигуряваща ми безсмъртие, или по-точно безкрайно възпроизвеждане на гените, аз знаех, че никога няма напълно да осъзная смъртта; никога няма да изпитам скука, желание или страх така, както ги е изживявало човешкото същество.

В момента, когато се канех да върна листата в тръбата, забелязах вътре още нещо, което извадих доста трудно. Това беше страница, откъсната от човешка книга в джобен формат, прегъната няколко пъти така, че да заприлича на лентичка, която се разкъса, когато се опитах да я разгъна. На най-голямото парче прочетох следните фрази, в които веднага разпознах диалога от „Пирът“, където Аристофан излага схващанията си за любовта:

„И така, попадне ли човек — бил той любител на момчета, било всеки друг, — на собствената си половина, тогава и двамата ги обхваща някакво чудно приятелство, близост и любов, не желаейки, така да се каже, да се разделят и за съвсем малко време. И те са хората, които преминават живота си заедно, които не биха могли дори да кажат какво очакват един от друг. И никой не би помислил, че това е еротично общуване, че затова именно се радват един на друг и се стремят с такава голяма ревност да бъдат заедно. Ясно е, че друго нещо иска душата и на двамата, което тя не може да изрази, но го усеща и загатва неопределено“.[116]

Спомнях си много добре продължението: ковачът Хефест се явява на двамата смъртни, „докато спят заедно“, и им предлага да ги претопи в едно, така че от двама да станат един, а след смъртта си да бъдат и в подземното царство един вместо двама, да бъдат заедно мъртви. Спомнях си най-вече последните фрази: „… и причината е, че древната ни природа е такава, че образуваме едно цяло. Жаждата и стремежът към тази цялост наричаме любов“. Именно тази книга беше отровила първо западното, а после и цялото човечество, беше му вдъхнала отвращение от животинското му съществуване, беше го заразила с мечта, от която то безуспешно се е опитвало да се отърве в течение на повече от две хилядолетия. Дори християнството, дори самият св. ап. Павел не са се преборили с тази сила, а са се преклонили пред нея. „И ще бъдат двамата една плът. Тази тайна е велика; но аз говоря за Христа и за Църквата“[117]. Във всички човешки животописи, дори и в най-късните, виждаме неизлечимата носталгия по нея. Когато се опитах да сгъна парчето хартия, то се разпадна между пръстите ми. Затворих тръбичката и я поставих обратно на земята. Преди да тръгна, за последен път помислих за Мари 23, която до такава степен беше съхранила човешкото в себе си; спомних си тялото й, което вече никога нямаше да опозная. Изведнъж с тревога разбрах, че щом съм намерил съобщението, значи някой от нас се е отклонил от пътя.

Еднообразната, бяла повърхност не предлагаше никакъв ориентир, но слънцето грееше и като разгледах набързо сянката си, разбрах, че наистина съм се отклонил на запад; сега трябваше да тръгна право на юг. Не бях пил от десет дни и моята разсеяност можеше да ми струва скъпо. Всъщност не страдах много, усещането за болка бе много по-слабо, но чувствах огромна умора. Инстинктът за самосъхранение съществува у неохората, но просто е по-умерен; в течение на няколко минути проследих у себе си борбата му с умората, знаейки, че в крайна сметка той ще победи. Поех бавно на юг.

Вървях през целия ден и през цялата нощ, като се ръководех от звездите. Едва призори на третия ден забелязах облачния слой. Копринената му повърхност наподобяваше преливащо вибриране на хоризонта, трепкаща светлина и отначало помислих, че става дума за мираж, но като се приближих още малко, ясно видях красивата матова белота на облаците, разделени от неестествено неподвижни тънки спираловидни извивки. Към обед прекосих облачния слой и се озовах пред морето. Бях стигнал крайната цел на пътуването си.

Всъщност пейзажът малко напомняше океана, който е познавал човекът; той се състоеше от малки езера и блата с почти неподвижна вода, разделени от пясъчни наноси; беше окъпан от еднообразна опалова светлина. Нямах сила да тичам и олюлявайки се тръгнах към източника на живот. Първите, не особено дълбоки езера съдържаха малък процент минерали; при все това тялото ми с признателност прие солената баня, стори ми се, че някаква живителна и благотворна вълна премина през мен. Разбирах и почти успявах да почувствам процесите в тялото ми; осмотичното налягане се нормализираше, метаболитните вериги се задвижваха и произвеждаха необходимия за функционирането на мускулите ми АТФ[118], както и протеините и мастните киселини, участващи в клетъчната регенерация. Като че ли събуден от кошмар, отново потъвах в сън, сякаш машината въздъхна удовлетворено.

След два часа се съвзех, силите ми почти се бяха възстановили: температурата на въздуха и на водата беше една и съща, може би около 37°С, защото не усещах нито студ, нито топлина; светлината беше ярка, но не ослепителна. В пясъка между езерцата се бяха образували дупки, които напомняха малки гробове. Легнах до един от тях; пясъкът бе топъл и мек. Тогава разбрах, че ще живея тук, и то дълго. Денят и нощта продължаваха точно по дванайсет часа и предчувствах, че ще бъде така през цялата година, че астрономическите промени през Голямата Суша бяха създали на това място зона без сезони, където лятото вечно беше в началото си.

Бързо загубих навика да спя в определено време; сънят ми продължаваше един или два часа, денем и нощем, но не знам защо, всеки път имах нужда да се сгуша в една от пясъчните ями. Нямаше следа от растения или животни. Не забелязвах почти никакви ориентири — додето се простираше погледът ми, имаше само пясък, блата и различни по размери езера. Гъстите облаци почти не ми позволяваха да виждам небето; не бяха напълно неподвижни, но се движеха невероятно бавно. Понякога между две облачни маси се появяваше къс небе, на което можех да зърна слънцето или звездите; това бе единственото събитие, единствената промяна в хода на дните; вселената сякаш бе затворена в пашкул или бе изпаднала в застой и много напомняше архетипния образ на вечността. Като всички неохора не бях подвластен на скуката; безразличното ми и реещо се съзнание бе навестявано от бегли спомени и безцелни блянове. И все пак бях много далеч от радостта и дори от истинския покой; самият факт, че съществуваме, вече е нещастие. След като напуснах по собствено желание цикъла на възраждането и смъртта, се отправях към простото нищо, към чистото отсъствие на съдържание. Само Бъдещите може би ще успеят да стигнат до царството на безбройните възможности.

През следващите седмици навлязох по-навътре в новите си владения. Забелязах, че езерата се уголемяват, когато отивам на юг, и при някои дори се наблюдават приливи и отливи; те бяха все така плитки и можех да плувам до средата им, сигурен, че лесно ще стигна до пясъчен нанос. Все още нямаше никаква следа от живот. Смътно си спомнях, че животът на Земята се е появил при много специални условия в наситена с амоняк и метан атмосфера и че е малко вероятно този процес да се повтори на същата планета. Тъй като зависи от условия, определени от законите на термодинамиката, органичният живот, дори и ако случайно се възстанови, ще следва същите схеми: създаване на отделни индивиди, борба за съществуване, селективно предаване на генетичния код; не може да се очаква нищо ново. Според някои хипотези биологията на въглерода е изживяла времето си и Бъдещите ще бъдат силициеви същества; цивилизацията им ще се изгради чрез постепенно преплитане на когнитивните и мнезичните процеси; работите на Пърс, затворени в рамките на формалната логика, не позволяват нито да се приеме, нито да се отхвърли тази хипотеза.

Ако зоната, в която се намирах, беше обитавана от някакви същества, те със сигурност бяха неохора; никога организмът на един дивак не би издържал прехода, който бях направил. Без радост и дори с нежелание си представях срещата ми с някой себеподобен. Смъртта на Фокс, преминаването през Голямото Сиво Пространство ме бяха изсушили вътрешно; не усещах в себе си никакво желание и най-вече описания от Спиноза стремеж да постоянствам в битието си. Празнотата на света, показана нагледно в животописа на Даниел 1, вече не ми изглеждаше приемлива; виждах само едно унило място, лишено от възможности и светлина.

Една сутрин, веднага след като се събудих, без никаква причина се почувствах по-бодър. Като повървях няколко минути, се озовах пред едно много по-голямо езеро, чийто отсрещен бряг за първи път не можех да видя. Водата му беше малко по-солена.

Значи това хората са наричали морска стихия и са я считали за велика утешителка, но и за велика разрушителка, тази, която разяжда всичко, но и нежно убива. Бях развълнуван — внезапно последните елементи, които не ми достигаха, за да разбера напълно човешкия вид, застанаха на местата си. Стана ми ясно как в мозъка на тези примати се бе появила идеята за безкрайност; достъпна безкрайност, до която може да се стигне чрез бавни преходи, водещи началото си от крайни неща. Разбрах също как в мозъка на Платон се бе оформила първата теория за любовта. Спомних си за Даниел, за дома му в Алмерия, където бях живял и аз, за младите жени на плажа, за това как Естер го бе унищожила, и за първи път бях склонен да го съжаля, но не и да го уважавам. От две егоистични и рационални животни по-егоистичното и по-рационалното бе оцеляло, както винаги е ставало при човешките същества. Тогава разбрах защо Върховната сестра настоява да се изучават животописите на човешките ни предшественици; разбрах целта й. Разбрах и защо тя никога нямаше да бъде постигната.

Не бях освободен.

Пак тръгнах в крак с ритъма на вълните. Вървях дни наред, без да чувствам никаква умора, а през нощта ме люлееше шумът на прибоя. На третия ден забелязах черни каменни пътища, които потъваха в морето и изчезваха. Дали беше провлак, или някакво човешко или неочовешко съоръжение? Вече нямаше значение; бързо се отказах от мисълта да поема по тях.

В същия миг съвсем неочаквано два огромни облака се раздалечиха и по морската шир проблесна слънчев лъч. За миг си спомних за великото слънце на нравствения закон, който според Словото в крайна сметка ще изгрее над света; но аз нямаше да бъда в този свят и не бях способен да си представя същността му. Сега вече знаех, че нито един неочовек не е способен да намери решението на основополагащата апория; онези, които бяха опитали, ако изобщо е имало такива, вероятно вече бяха мъртви. Лично аз щях да продължа, доколкото е възможно, безполезното си съществуване на усъвършенствана маймуна и последното ми съжаление щеше да бъде, че съм станал причина за смъртта на Фокс, единственото същество, достойно да оцелее, което ми бе отредено да срещна; защото в погледа му понякога просветваше искрата, възвестяваща идването на Бъдещите.

Може би ми оставаха още шейсет години живот; повече от двайсет хиляди дни, които щяха да бъдат еднакви. Щях да избягвам да мисля, както и да страдам. Подводните скали на живота бяха далеч зад мен; сега бях навлязъл в зона на покой, откъдето щеше да ме изведе процесът на умиране.

Къпах се дълго под слънцето и под светлината на звездите и не чувствах нищо освен смътното усещане, че се храня. Щастието не е възможен хоризонт. Светът ме предаде. Тялото ми принадлежи за кратък отрязък от време; никога няма да постигна набелязаната цел. Бъдещето е пустота; бъдещето е планина. В сънищата ми се появяват призраци на чувства. Бях, вече не съм. Животът е реален.

Информация за текста

$source = Моята библиотека

$id = 37155

$book_id = 7787

Издание:

Мишел Уелбек

Възможност за остров

Роман

Първо издание

La Possibilité d’une île de Michel Houellebecq

© Librairie Arthème Fayard, 2005

All rights reserved

© Галина Меламед, превод, 2006

© Мишел Уелбек, фотография на корицата

© Факел експрес, 2006

Превод: Галина Меламед

Редактор: Георги Борисов

Коректор: Венедикта Милчева

ISBN-10: 954–9772–42-X

ISBN-13: 978–954–9772–42–5

Формат 16/60/90. Печатни коли 26,75.

Цена 13 лв.

Факел експрес

Печат: Булвест-София АД, печатница „Вулкан“

1

Домотика — съвкупност от техники за автоматизирано управление, прилагани към жилището (комфорт, сигурност, комуникации). — Б.пр.

2

All inclusive (англ.) — цена, в която е включено всичко. — Б.пр.

3

Моноспектакъл. — Б.пр.

4

Депрож, Пиер (1939–1988) — френски актьор комик, създател и изпълнител на популярни моноспектакли и сатирични радиопредавания, автор на широко известния „Излишен речник за употреба на елита и на много богатите“ и на поредицата „Хроники на обикновената омраза“. — Б.пр.

5

Майната му (англ.). — Б.пр.

6

Пърс, Чарлз Сандърс (1839–1914) — американски философ, логик, математик, химик, семиотик, „баща“ на философското течение прагматизъм. — Б.пр.

7

Психическа ригидност — термин от психологията, с който се означава липса на гъвкавост на нагласите, непоколебимо мнение, неподатливост за доводите на другите. — Б.пр.

8

Смешен, забавен (англ.). — Б.пр.

9

Деца, хлапета (англ.). — Б.пр.

10

„Gentlemen’s Quarterly“ — тримесечно списание за мъже. Произнесено, съкращението означава „Имам задник“. — Б.пр.

11

От metropolitan sexual (англ.) — отнася се за хетеросексуален мъж, който полага особени грижи за външността си. — Б.пр.

12

Един от Балеарските острови, известен като „клубен рай“. — Б.пр.

13

Ислямска религиозна организация, чието влияние е разпространено в Пакистан, Индия, Узбекистан, Казахстан. — Б.пр.

14

Музикален стил от 80-те години. — Б.пр.

15

93-ти департамент се нарича парижкото предградие „Сен Дьони“, където живее компактна група имигрантско население, най-вече от арабски произход. — Б.пр.

16

Дебуз, Джамел — френски комик от марокански произход, роден 1975 г. Участва в много филми и моноспектакли. — Б.пр.

17

Фожиел, Марк-Оливие — френски продуцент и телевизионен водещ. Известен с предаването „Не можеш да се харесаш на всички“. — Б.пр.

18

Супер готин (англ.). — Б.пр.

19

Шумпетер, Йозеф — австрийски икономист, автор на книгата „Капитализъм, социализъм и демокрация“ (1942). — Б.пр.

20

Убийство, кръвопролитие (англ.). — Б.пр.

21

Лошо момче (англ.). — Б.пр.

22

Онфри, Мишел (1959) — френски философ, чийто труд „Трактат по атеология“ (2005) определя вярата като психично отклонение, защитава светския характер на държавата и я призовава да превърне атеизма в свое верую. Яростен критик на Уелбек, Онфри твърди, че основен двигател в творчеството му е омразата. — Б.ред.

23

Морел, Жан-Пиер — френски филмов актьор, участвал в много филми, сред които по-известни са „Любовна четворка“ (1985), „Няколко дни с мен“ (1988), „Една за всички“ (1999), „Малката Лили“ (2004) и др. — Б.пр.

24

Дьо Рение, Анри-Франсоа-Жозеф (1864–1936) — френски поет и писател, член на Френската академия. — Б.пр.

25

Милу — фокстериер, герой от популярния комикс за приключенията на Тентен и Милу. — Б.пр.

26

Вид испанско червено вино. — Б.пр.

27

Ву, Джон — американски кинорежисьор и актьор от китайски произход. Последният филм на Ву като режисьор е „Лице назаем“ с участието на Никълъс Кейдж и Джон Траволта. — Б.пр.

28

Зони без деца (англ.). — Б.пр.

29

„Нова ера“ (англ.) — модерно религиозно движение, базирано на теософията, спиритуализма и т.н. — Б.пр.

30

Амулети, талисмани (исп.). — Б.пр.

31

Силен наркотик (англ.). — Б.пр.

32

Атаракс, транксен — успокоителни лекарства; пастис (фр.) — мастика. — Б.пр.

33

Паскал, Влез. Мисли, пр. Лилия Сталева. С., „Захарий Стоянов“, 2005, с. 442. — Б.пр.

34

Любопитният читател ще ги намери приложени към коментара на Даниел 17 на същия IP адрес. — Б.а.

35

Златист тен, дупе като праскова, много красива, чувствена уста, опитни устни, много симпатична, доставяща удоволствие (исп.). — Б.пр.

36

Твоите най-добри филми (исп.). — Б.пр.

37

Мръсни дебютантки (англ.). — Б.пр.

38

Пътешествие (англ.). — Б.пр.

39

Сега, о, безсмъртие, ти изцяло си мое (нем.). — Б.пр.

40

Бланш, Франсис — френски актьор („Бабет отива на война“). — Б.пр.

41

Мийе, Катрин — френска писателка, авторка на скандалната книга „Сексуалният живот на Катрин М.“. — Б.пр.

42

Аплодисменти със ставане на крака (англ.). — Б.пр.

43

„Оближи ми топките“ (англ.). — Б.пр.

44

Гордер, Юстайн — норвежки философ, автор на книгата „Светът на Софи“. — Б.пр.

45

Текстове на песни (англ.). — Б.пр.

46

Сев, Морис (1501–1564) — френски поет. — Б.пр.

47

Федерация за националистично и европейско действие — френска политическа организация с неонацистка ориентация. — Б.пр.

48

В хотел „Лутеция“ от 1940 до 1944 г. се е помещавала германската комендатура. — Б.пр.

49

Вотие, Бен — съвременен френски художник, роден в Неапол, живее и работи в Ница. — Б.пр.

50

Бродтаерс, Марсел — съвременен белгийски художник. — Б.пр.

51

Японска анимация. — Б.пр.

52

Бойс, Йозеф (1921–1986) — един от най-известните германски художници. — Б.пр.

53

„Ще доведа Баадер и Майнхоф на Документа“ (нем.). — Б.пр.

54

Изложба на съвременно изкуство, която се провежда на всеки пет години. Първата се открива в Касел през 1955 г. — Б.пр.

55

Импресарио (англ.). — Б.пр.

56

„Да го духате!“ — Б.пр.

57

Шоколадови сладки с орехи (англ.). — Б.пр.

58

„Морален дълг, Джон“ (англ.). — Б.пр.

59

Кратко резюме (англ.). — Б.пр.

60

Ориз с три вида подправки (исп.). — Б.пр.

61

Съкращение от „situation comedy“ (англ.) — „комедия на ситуациите“. — Б.пр.

62

Мезета (исп.). — Б.пр.

63

Може би така е по-добре (англ.). — Б.пр.

64

Целувчица… целувка (исп.). — Б.пр.

65

Отвори вратата (англ.). — Б.пр.

66

За какво мислиш? (англ.). — Б.пр.

67

За тъжни неща (англ.). — Б.пр.

68

Успокой се (англ.). — Б.пр.

69

Вид дрога. — Б.пр.

70

Движение в културния живот на Испания, зародило се непосредствено след смъртта на Франко и известно със свободата на нравите си сред неговите представители, най-яркият от които е П. Алмодовар. — Б.пр.

71

Кутси, Дж. М. — южноафрикански писател, носител на Нобелова награда, автор на романа „В очакване на варварите“. — Б.пр.

72

Еверет, Хю и Де Вит, Брайс — квантови физици, известни с невероятните си до този момент теории за придвижване с надсветлинна скорост, за пътуване във времето, проходи между вселените, паралелни реалности и др. — Б.пр.

73

Компютърна услуга, чрез която може да се получи в реално време информация за интернет връзките на компютъра ти. — Б.пр.

74

Туристи с раници (англ.). — Б.пр.

75

Да посетим Европа (англ.). — Б.пр.

76

Пантестон — препарат на базата на тестостерона, употребява се като допинг; MDMA — група наркотици, най-известният от които е екстази. — Б.пр.

77

Крайно екологично движение (англ.). — Б.пр.

78

„Откровението на Йоан“ 21:4. — Б.пр.

79

Арабска салата от кускус с домати и магданоз. — Б.пр.

80

Дами и господа, девойки и младежи (англ.). — Б.пр.

81

Добре дошли на конкурса „Мис Бикини“. Днес сред нас има няколко много сексапилни момичета (англ.). — Б.пр.

82

Как се казваш? (англ.). — Б.пр.

83

Хубаво име за хубаво момиче (англ.). — Б.пр.

84

А откъде си, Илона? (англ.). — Б.пр.

85

Будааапеща! Този град е гооорещ! (англ.). — Б.пр.

86

И ще ги оценява нашето международно жури! И четиримата членове на нашето жури са обходили много пъти земното кълбо — това е най-малкото, което можем да кажем за тях. Знаят какво означава сексапилни момичета и момчета! Дами и господа, аплодисменти за нашите експерти!… (англ.). — Б.пр.

87

Харлей де Дюд имаше право… Животът по същество е консервативен избор (англ.). — Б.пр.

88

Да общуваме (итал.). — Б.пр.

89

Емпедокъл. За природата, прев. Хр. Данов. — В: „Антична философия, Антология“. С., „Идея“, с. 144. — Б.пр.

90

Какъв ужас! (исп.). — Б.пр.

91

Пушалня (исп.). — Б.пр.

92

Жената е фатална (исп.). — Б.пр.

93

Дьо Вилие, Жерар — френски писател, автор на множество криминални романи. — Б.пр.

94

Психическо явление (итал.) — Б.пр.

95

Добре (исп.) — Б.пр.

96

Солерс, Филип (1936) — един от най-известните френски писатели днес; Бувар, Филип (1929) — френски хуморист и телевизионен водещ; Леотар, Филип (1940–2001) — френски филмов и театрален актьор. — Б.пр.

97

Липсваш ми (англ.). — Б.пр.

98

Беше едно бивше гадже (англ.). — Б.пр.

99

И един негов приятел (англ.). — Б.пр.

100

Добре, добре (англ.). — Б.пр.

101

Беше уютно (англ.). — Б.пр.

102

Добре… Това е голям шанс в живота ми… (исп., англ.). — Б.пр.

103

Лошо ми е! Лошо ми е! (англ.). — Б.пр.

104

Моля те, Даниел, моля те… На парти сме (англ.). — Б.пр.

105

Престани! (англ.). — Б.пр.

106

Няма толкова много първични социално-религиозни емоции… Ако не е секс, ще бъде жестокост. Това е всичко (англ.). — Б.пр.

107

Автотрофен — способен на синтезиране на комплекс органични субстанции от прости неорганични вещества. — Б.пр.

108

Непреодолимо противоречие, безизходно положение (гр.). — Б.пр.

109

Само кажете „Не“. Използвайте презервативи (англ.). — Б.пр.

110

„Камъкът, който отхвърлиха зидарите, той стана глава на ъгъла“. Марко, 12:10. — Б.пр.

111

Най-доброто (лат.). — Б.пр.

112

Бодлер, Шарл. Цветя на злото, пр. Кирил Кадийски. С., „Нов Златорог“, 1998. — Б.пр.

113

Ницше, Фридрих. Отвъд доброто и злото, пр. Ренета Килева-Стаменова. С., „3. Стоянов“, 2002, с. 69. — Б.пр.

114

Гола жена (исп.). — Б.пр.

115

Френски вестник с фантастични комикси. — Б.пр.

116

Платон. Пирът, пр. Г. Михайлов. С., „Наука и изкуство“, 1981, с. 446. — Б.пр.

117

Послание до Ефесяни, 5:31, 32. — Б.пр.

118

Аденозин трифосфат (АТФ) — вещество, което съхранява и пренася химичната енергия в клетките. — Б.пр.

Content

Мишел Уелбек
Възможност за остров

Част първа Коментар на Даниел 24

Даниел 1, 1

Даниел 24, 1

Даниел 1, 2

Даниел 24, 2

Даниел 1, 3

Даниел 24, 3

Даниел 1, 4

Даниел 24, 4

Даниел 1, 5

Даниел 24, 5

Даниел 1, 6

Даниел 24, 6

Даниел 1, 7

Даниел 24, 7

Даниел 1, 8

Даниел 24, 8

Даниел 1, 9

Даниел 24, 9

Даниел 1, 10

Даниел 24, 10

Даниел 1, 11

Даниел 24, 11

Част втора Коментар на Даниел 25

Даниел 1, 12

Даниел 25, 1

Даниел 1, 13

Даниел 25, 2

Даниел 1, 14

Даниел 25, 3

Даниел 1, 15

Даниел 25, 4

Даниел 1, 16

Даниел 25, 5

Даниел 1, 17

Даниел 25, 6

Даниел 1, 18

Даниел 25, 7

Даниел 1, 19

Даниел 25, 8

Даниел 1, 20

Даниел 25, 9

Даниел 1, 21

Даниел 25, 10

Даниел 1, 22

Даниел 25, 11

Даниел 1, 23

Даниел 25, 12

Даниел 1, 24

Даниел 25, 13

Даниел 1, 25

Даниел 25, 14

Даниел 1, 26

Даниел 25, 15

Даниел 1, 27

Даниел 25, 16

Даниел 1, 28

Даниел 25, 17

Част трета Финален коментар, епилог

Информация за текста

1