Тад Уилямс

Престолът от драконова кост

(книга 1 от "Спомен, печал и трън“)

Посвещавам тази книга на майка ми Барбара Джийн Евънс, заради която силно заобичах Замъка Жабокрек на Кенет Греъм, Голямата гора на Мечо Пух, Графството на Толкин и много други потайни местенца и страни отвъд границите на нашето познание. Тя ми вдъхна и неугасимия стремеж сам да изследвам непознатото и да споделям откритията си с другите. Тази книга искам да споделя с нея.

Бележка на автора

Отдадох се на упорит труд заради обичта си към света и за утеха на благородните сърца: за онези от тях, които са ми скъпи, и заради един свят, към който сърцето ми е преизпълнено със състрадание. Нямам предвид обикновения свят на тези, които (както съм чувал) не понасят страданието и единственото им желание е да се къпят в блаженство. (Господ да им даде да си живеят в блаженство!) Не техният свят и начин на живот интересува моя разказ: житието им не се пресича с моето. Друг свят нося в съзнанието си, събрал в едно сърце горчива сладост и скъпа тъга, блаженството на сърцето и болката на копнежа, драгоценния живот и печалната смърт, драгоценната смърт и печалния живот. Нека този свят бъде моят свят, да бъда прокълнат с него или да бъда спасен.

Готфрид Страсбургски

(автор на „Тристан и Изолда“)

Тази творба не би се появила без помощта на доста хора. Искам да изкажа признателността си към: Ева Каминг, Нанси Деминг-Уилямс, Артър Рос Евънс, Питър Стампфъл и Майкъл Уелън, които прочетоха един ужасно дълъг ръкопис, а след това ми предоставиха своята подкрепа, полезни съвети и мъдри предложения; на Ендрю Харис за логистичната му подкрепа, която далеч надхвърли приятелския дълг, и особено на моите редактори Бетси Уолхейм и Шейла Джилбърт, които работиха дълго и упорито, за да ми помогнат да напиша най-добрата си книга. Всички те са прекрасни хора.

Предупреждение на автора

Предупреждавам пътешествениците в земята на Остен Ард да не вярват сляпо на старите правила и норми и грижливо да съблюдават всички ритуали, тъй като те често прикриват истинската същност с привидна.

Народът на кануките от заснежените Тролски планини има пословица: „Този, който е сигурен, че знае края на нещата, когато едва ги е започнал, е или изключително мъдър, или изключително глупав; но и в двата случая той несъмнено е нещастен човек, защото е забил нож в сърцето на чудото“.

По-просто казано, новите посетители на тази земя трябва да помнят: „Избягвайте предположенията“.

Кануките имат и друга пословица: „Добре дошъл, страннико. Пътеките днес са опасни“.

Предговор

… Книгата на безумния свещеник Нисес е голяма, казват тези, които са я държали в ръце, и тежи колкото малко дете. Тя била открита до Нисес, който лежал мъртъв с усмивка на лицето до прозореца на кулата, от който малко преди това скочил неговият господар, крал Хйелдин, устремен към смъртта си.

Гранясалото кафяво мастило от отвара на леска, кукуряк и седефче — както и някаква червеникава, гъста течност — е изсъхнало и лесно се рони от тънките страници. Семплата подвързия е изработена от гладка кожа на непознато животно.

Светите мъже от Набан, които прочели книгата след кончината на Нисес, я обявили за еретична и опасна, но поради някаква причина не я изгорили, както обикновено се постъпва с подобни писания. Вместо това тя потънала задълго в почти неизбродния архив на Майката Църква, в дълбоките тайни подземия на Санселан Ейдонитис. Понастоящем очевидно е изчезнала от ониксовото ковчеже, в което била съхранявана. Труднодостъпният Опис на архивите не дава ясно свидетелство относно днешното й местонахождение.

Някои от тези, които са чели еретичната творба на Нисес, твърдят, че тя съдържа всички тайни на Остен Ард: от мрачното минало на тази земя до сенките на неродените неща. Ейдонитските учени свещеници биха отбелязали единствено, че нейното съдържание е „нечестиво“.

Може наистина да е вярно, че писанията на Нисес предсказват онова, което предстои да се случи, така категорично — а, както можем да предположим, и причудливо, — както описват и онова, което вече се е случило. Така или иначе, не е известно дали великите събития на нашата епоха и най-вече това, което ни интересува — въздигането и триумфът на Престър Джон, — са включени в предсказанията на свещеника, макар да съществуват предположения, че може и да е така. Повечето от писанията на Нисес са загадъчни, значението им е скрито в странни рими и неясни отправки. Никога не съм чел цялото произведение, а повечето от тези, които са го чели, са мъртви отдавна.

Заглавието на книгата е изписано с древните груби рунически знаци от родното място на Нисес, Ду Сварденвирд, което означава „Съдбата на мечовете“…

(из „Живота и царуването на крал Джон Презвитер“ от Моргенес Ерсестрес)

Първа част

Саймън идиота

1. Скакалецът и кралят

През този паметен ден дълбоко в дремещото сърце на Хейхолт сред плетеницата от тихи коридори и запуснатите, обрасли с бръшлян вътрешни дворове на замъка, в килиите на монасите и във влажните сенчести стаи се наблюдаваше необичайно раздвижване. Придворните и слугите учудено въртяха очи и си шепнеха. В пълната с изпарения кухня миячите на съдове разменяха многозначителни погледи над мивките. Във всеки коридор и пред всяка врата на голямата крепост разговорите се водеха шепнешком.

Ако се съдеше по атмосферата на напрегнато очакване, причината за това би могла да се крие в първия пролетен ден, ала големият календар в разхвърляната стая на доктор Моргенес показваше друго: месецът бе едва новандер. Есента се канеше да си тръгва, отстъпвайки място на зимата.

Това, което отличаваше този ден от останалите, не се дължеше на сезона, а на мястото — тронната зала на Хейхолт. Цели три години по заповед на краля вратите й бяха затворени и тежките завеси скриваха многоцветните прозорци. Дори на чистачките бе забранено да прекрачват прага, което причиняваше на управителката на камериерките безкрайна мъка. В продължение на три лета и три зими залата бе стояла глуха и безлюдна. От днес тя вече не беше празна и целият замък гъмжеше от слухове.

Все пак имаше един човек в трескавия Хейхолт, чието внимание не беше насочено към отдавна необитаваната зала, една-единствена пчела в разбунения кошер, чиято песен не беше в тон с всеобщото жужене. Той седеше в центъра на Градината с храстите в една беседка между параклиса от белезникаво червени камъни и един декоративен храст без листа във формата на лъв. Мислеше си, че никой не забелязва отсъствието му. До този момент денят бе протекъл доста досадно — жените бяха твърде заети и нямаха почти никакво време, за да отговарят на въпросите му, а закуската бе сервирана късно и на всичко отгоре изстинала. Както обикновено му бяха дали някакви неясни разпореждания и никой нямаше време да се занимава с него…

Това, помисли си раздразнен той, можеше да се очаква. Ако не беше открил този огромен прекрасен бръмбар, който пъплеше из градината важно и самодоволно като забогатял селяк, целият му следобед щеше да е напълно провален.

С помощта на една клечка той разшири тясното улейче, което бе издълбал в замръзналия чернозем до стената, но пленникът му не искаше да върви по него. Побутна лекичко гладката черупка, но упоритият бръмбар не помръдна. Той се намръщи и захапа горната си устна.

— Саймън! Къде изчезна, в името на светия Създател?

Клечката падна от отпуснатите му пръсти; сякаш стрела прободе сърцето му. Той бавно се извърна към появилата се изневиделица фигура.

— Никъде… — понечи да обясни, но в този момент-два кокалести пръста сграбчиха ухото му и го принудиха да коленичи. Той заскимтя от болка и се изправи.

— Стига с това „никъде“, млади нехранимайко! — изрева право в лицето му Рейчъл Драконката — управителката на камериерките. Успя да го направи, защото се повдигна на пръсти, а и Саймън както винаги се беше прегърбил.

Беше с повече от педя по-ниска от него.

— Ами съжалявам, госпожо, наистина съжалявам! — измуча Саймън и с тъжен поглед проследи как бръмбарът си проправи път към свободата през една пукнатина в стената на параклиса.

— Престани с това вечно „съжалявам“ — изфуча Рейчъл. — Всички освен теб са заети с приготовленията. На всичко отгоре трябва да губя безценното си време, за да те търся. Как е възможно да си толкова лошо момче, Саймън? Би трябвало вече да се държиш като мъж! Не те ли е срам?!

Момчето, което беше на цели четиринайсет години, мълчеше притеснено. Рейчъл се вторачи в него.

„Не стигат червената му коса и пъпките — помисли си тя, — ами като замига така и се нацупи, съвсем заприличва на малоумен“.

Саймън погледна на свой ред мъчителката си. Рейчъл дишаше тежко и бълваше кълбета пара в новандерския въздух. Цялата се тресеше, но Саймън не беше сигурен дали от студ, или от гняв. Пък и разликата не беше кой знае колко голяма. Това само го накара да се почувства още по-зле.

„Все още чака да й отговоря. Колко уморена и ядосана изглежда само!“

Той се прегърби още повече и заби поглед в краката си.

— Добре, хайде тогава с мен. Добрият Господ ми е свидетел, че имам работа за мързеливец като теб. Не знаеш ли, че кралят е станал от болничното си легло? Че днес ще ходи в тронната зала? Да не си глух и сляп?

Тя го сграбчи за лакътя и го повлече през градината.

— Кралят? Крал Джон? — учуди се Саймън.

— Не, глупако, крал Тинтири-минтири! Разбира се, че крал Джон!

Рейчъл спря за миг, за да прибере под бонето си едно непокорно кичурче сива коса. Ръката й трепереше.

— Е, надявам се, че си доволен — добави тя. — Така ме обърка и разстрои, че си позволих да се отнеса с неуважение към нашия добър стар крал Джон. А е толкова болен, горкият!

Тя изсумтя и плесна силно Саймън по ръката.

— Хайде, тръгвай де!

И помъкна лошото момче след себе си.

Саймън никога не бе имал друг дом, освен вековния замък на име Хейхолт, което означаваше Върховна крепост. Името бе избрано подходящо. Кулата на Зеления ангел, най-високата му точка, се извисяваше много над най-високите и най-стари дървета. Ако ангелът, поставен на върха на кулата, пуснеше камък със зеленясалата си от времето ръка, той щеше да прелети надолу почти двеста лакътя, преди да цопне в крепостния ров и да смути съня на тлъстите Щуки, заровени във вековната кал на дъното.

Хейхолт бе много по-стар от всички поколения селяни от Еркинланд, които се бяха родили, трудили и умрели в полята и селата около Върховната крепост. Еркинландците просто бяха последните, които претендираха за собственост над замъка. Мнозина го бяха наричали свой, но никой не бе успял да го владее изцяло. Външната стена на крепостта пазеше отпечатъка от различни ръце и времена: грубо издяланите камъни и греди на римърите, безредните кръпки и странните резби на хернистирците, даже изкусната зидария на набанските занаятчии. Над всичко това обаче се извисяваше Кулата на Зеления ангел, издигната от безсмъртните сити много преди да дойдат хора по тези земи, когато целият Остен Ард бил тяхно владение. Ситите били първите строители на древната крепост на границата между залива Кинслах и речната делта. Нарекли замъка си Асу’а (Гледащ на изток). Ако тази крепост, владяна от толкова много господари, изобщо можеше да се нарече с подходящо име, това беше Асу’а.

Мирният народ сега беше изчезнал от тучните поля и околните хълмове и бе избягал към горите, скалистите планини и други мрачни и неудобни за човешки същества места. Само замъкът им, превърнал се в дом за узурпатори, беше останал след тях.

Парадоксът Асу’а: горд, но порутен, тържествен, но мрачен, привидно безразличен към своите постоянно сменящи се обитатели. Асу’а — Хейхолт. Извисяващ се внушително и властно над околността и над града, надвесен над владенията си като задрямала над малките си мечка с изцапана от мед муцуна.

Саймън, изглежда, беше единственият обитател на огромния замък, който не бе успял да намери мястото си в живота. Зидарите замазваха с хоросан варосаната облицовка на сградата и укрепваха порутените стени — макар на места разрушенията да бяха повече от поправеното, — без да се замислят накъде отива светът и защо. Слугите и виночерпците с весело свирукане търкаляха насам-натам огромни бурета с херес и осолено говеждо и заедно с управителя на замъка се пазаряха с фермерите за цената на лука и на изцапаните с пръст моркови, които всяка сутрин пристигаха в кухнята на Хейхолт. А Рейчъл и нейните камериерки вечно бяха страшно заети: размахваха сламените метли след валма прах, сякаш прибираха отлъчили се от стадото овце; мърмореха недоволно и кълняха хората, оставили в безпорядък стаите си, когато си тръгваха, и ругаеха мързеливите и небрежните.

Сред кипежа на този усилен труд непохватният Саймън беше като скакалеца в мравуняка от известната басня. Знаеше си, че никога нищо няма да излезе от него: бяха му го казвали много хора, повечето от които по-големи, а следователно и по-умни от него. Във възрастта, когато другите момчета вече поемаха предизвикателствата на възмъжаването, Саймън си оставаше нескопосник и развейпрах. Каквато и задача да му възложеха, бързо се разсейваше и се унасяше в мечти за битки и великани, за морски пътешествия с грамадни високи кораби… и по някаква причина нещата или се чупеха, или се губеха, или ставаха не както трябва.

Друг път изобщо не можеха да го открият. Спотайваше се като сянка някъде из замъка. Можеше да прескача ловко стени като майстор на покриви и знаеше толкова тайни проходи и скрити места, че го наричаха „момчето-призрак“. Рейчъл често го пляскаше и го наричаше идиот.

Накрая Рейчъл пусна ръката му. Саймън намусено затътри крака след управителката на камериерките като пръчка, закачена за подгъва на дългата й пола. Откриха го, бръмбарът изчезна и целият му следобед пропадна.

— Какво да правя, Рейчъл? — измърмори кисело той. — В кухнята ли да помагам?

Рейчъл изсумтя презрително и продължи да се клатушка напред — същински язовец в престилка. Саймън се обърна и погледна със съжаление към примамливите сенки на дърветата и храстите в градината. Стъпките им заглъхнаха в дългия каменен коридор.

Отгледаха го камериерките, но тъй като със сигурност никога нямаше да стане човек — не само защото беше все още момче, а защото очевидно не биваше да му се поверяват деликатни домашни дейности, — със съвместни усилия му намериха подходяща работа. В една голяма къща, а несъмнено Хейхолт беше най-голямата, нямаше място за такива, които не работят. Намериха му непретенциозна работа в кухнята на замъка, но дори и там не успяваше да се справи като хората. Другите кухненски прислужници се подхилкваха и побутваха, щом го съглеждаха потопил ръце до лактите в топлата вода, притворил очи и замечтан да изучава полета на птиците или да спасява бленувани девойки от въображаеми зверове, докато четката му плуваше във ведрото.

Легендата разказваше, че сър Флуриен — роднина на легендарния сър Камарис от Набан — пристигнал на младини в Хейхолт, за да стане рицар, и работил предрешен в същата тази миялня, поради невероятната си скромност. Говореше се, че кухненските прислужници го наричали подигравателно „Нежните ръчички“, защото тежката работа не захабила прекрасните му бели пръсти.

На Саймън му беше достатъчно да погледне собствените си вечно червени от горещата вода лапи с изпочупени нокти, за да се убеди, че не е никакъв сирак на велик господар. Той си беше мияч и метач, и толкова. Всички знаеха, че крал Джон беше убил Червения дракон горе-долу на неговите години. А Саймън водеше битки с метли и с глинени съдове. Не че имаше кой знае какво значение. Светът се бе променил, беше станал по-спокоен, отколкото в младините на Джон, и то най-вече благодарение на самия стар крал. Никакви дракони, във всеки случай не и живи, не населяваха вече мрачните безкрайни зали на Хейхолт. Рейчъл обаче — Саймън често я проклинаше наум — с нейното кисело лице и щипещи пръсти му беше предостатъчна.

Стигнаха до преддверието на тронната зала, в която кипеше трескава дейност. Камериерките се блъскаха от едната в другата стена като мухи в бутилка. Рейчъл застана с ръце на кръста и огледа владението си. Едва доловимата усмивка, плъзнала по лицето й, показваше, че е доволна от това, което вижда.

Забравен за момент, Саймън се спотаи до една стена с гоблени. Приведен, наблюдаваше тайничко новото момиче Хепсибах — с налята фигура, къдрава коса и дръзка походка. Когато мина край него, понесла ведро с плискаща се вода, тя забеляза погледа му и се усмихна весело. Саймън усети пламъчето, плъзнало от врата към бузите му, извърна се и се подпря на протрития гоблен.

Размяната на погледи не убягна от взора на Рейчъл.

— Господ да те убие, момче, не ти ли казах да се хващаш на работа? Хайде почвай де!

— Какво? Какво да правя? — извика Саймън и пред очите му причерня, като чу звънливия смях на Хепсибах откъм коридора.

От безсилие се ощипа по ръката. Заболя го.

— Вземи тази метла и върви да изметеш жилището на доктора. Този човек живее като плъх, който влачи всичко в дупката си, а знае ли човек къде ще поиска да влезе кралят сега, когато вече е на крака?

Тонът й недвусмислено подсказваше, че дори кралската особа не прави изключение от общовалидната за всички мъже опърничавост.

— Жилището на доктор Моргенес? — попита Саймън. За пръв път, откакто го бяха открили в градината, настроението му се повдигна. — Веднага тръгвам!

Грабна метлата на бегом и изчезна.

Рейчъл изсумтя и се обърна да огледа безупречно почистеното преддверие. За миг се запита какво ли става зад голямата врата на тронната зала, след което безжалостно прогони мерналата й се мисъл като досаден комар. Подбра войската си с пляскане на ръце и със стоманен поглед я поведе извън преддверието към следващата решителна битка с най-големия си враг — безпорядъка.

Окачени едно над друго в редици покрай стените, зад вратата на залата висяха прашни знамена с избелели хералдични символи, изобразяващи фантастични животни: слънчевозлатистият жребец на Меердон, блестящото рибарче в герба на Набан, бухал и вол, видра, еднорог, базилиск — върволица мълчаливи спящи създания. Никакъв полъх не смущаваше покоя на овехтелите флагове; дори паяжините висяха празни и разпокъсани.

Все пак в тронната зала беше настъпила някаква малка промяна, нещичко в сумрачното помещение беше живнало. Някой напяваше тиха мелодия с тънък гласец, който можеше да бъде или на младо момче, или на старец.

На каменната стена в най-отдалечения край на залата между статуите на Върховните крале на Хейхолт висеше тежък гоблен с извезания кралски герб — Огнената котва и Дървото. Почетна стража от шест мрачни статуи от малахит пазеше от двете страни на огромен масивен престол от жълтеникава кост; възлести кости и стави украсяваха страничните облегалки, а задната беше увенчана от огромен озъбен череп на влечуго с тъмни като кладенци очи.

Там седяха двама души — единият на престола, другият пред него. По-дребният, облечен в износена пъстроцветна дреха на шут, пееше; именно неговият глас се издигаше от подножието на трона — твърде крехък, за да предизвика дори най-слабо ехо. Над него се беше привела мършава фигура, кацнала върху предната част на престола като уморена и окуцяла стара граблива птица, прикована към потъмнелите кости.

Изнемощял от тригодишно боледуване, кралят се беше завърнал в своята прашна зала. Заслушан в песента на дребния мъж в краката си, той стискаше страничните облегалки с дългите си, белязани от старостта ръце.

Беше висок мъж — някога много висок, — ала сега бе прегърбен като монах по време на молитва. Беше облечен в провиснала небесносиня роба, а брадата му беше дълга като на пророк. В скута му лежеше меч, който блестеше, сякаш току-що излъскан. Челото му увенчаваше желязна корона, обсипана с морскозелени смарагди и загадъчни опали.

Човечето в краката на краля направи дълга пауза, след което подхвана друга песен:

— Можеш ли да преброиш ти капките дъждовни,

когато слънцето високо във небето свети?

И можеш ли реката да преплуваш,

щом речното корито е пресъхнало?

А можеш ли да хванеш облака?

О, не, не можеш нито ти, ни аз…

А да накараш вятъра да спре,

когато профучава покрай теб?

А да накараш вятъра да спре,

когато профучава покрай теб…

Когато гласът замлъкна, високият старец в синята роба протегна ръка надолу и шутът я стисна. Никой не продума.

Джон Презвитер, владетел на Еркинланд и Върховен крал на Остен Ард, бич божи за ситите и защитник на правата вяра, господар на меча Блестящ гвоздей, проклятие за дракона Шуракай… Престър Джон отново седеше на своя престол от драконови кости. Беше много, много стар и плачеше.

— Ах, Таусър — въздъхна накрая той с плътен, но дрезгав от възрастта глас, — Господ е много немилостив, щом ме накара да преживея всичко това.

— Сигурно, господарю. — Върху лицето на дребното старче в карирано палтенце се появи съсухрена усмивчица. — Сигурно е така… Ала несъмнено много други не биха се оплаквали от жестокостите на живота, ако бяха на вашето положение.

— Но аз имам предвид точно това, приятелю! — гневно възрази кралят. — В тази мрачна възраст на немощ всички мъже са равни. Всеки глупав шивашки чирак получава от живота много повече удоволствия от мен.

— Хайде сега, господарю… — Таусър заклати побелялата си глава, но отдавна замлъкналите звънчета върху шапчицата му не издадоха никакъв звук. — Господарю мой, оплаквате се несправедливо. Всички хора стигат до този предел — и малки, и велики. Вие изживяхте прекрасен живот.

Престър Джон повдигна дръжката на Блестящ гвоздей пред себе си, сякаш беше Свещеното дърво. После вдигна дългото острие точно пред очите си.

— Знаеш ли историята на този меч? — попита той.

Таусър му метна светкавичен поглед: беше чувал историята безброй пъти.

— Разкажи ми, о, кралю! — тихо промълви той.

Престър Джон се усмихна, но не откъсна поглед от обшитата в кожа дръжка.

— Мечът, малки приятелю, е продължение на дясната ръка на мъжа… и на сърцето му. — Той повдигна оръжието още нагоре и то проблесна на светлината от един малък прозорец. — По същия начин човек е силната дясна ръка на Бога, човекът е строгият изпълнител на Божията воля. Разбираш ли?

Внезапно се наведе и воднистосините очи под рошавите му вежди се оживиха.

— Знаеш ли какво е това? — Той посочи с треперещ пръст парче назъбен ръждясал метал, привързано със златна жичка за дръжката на меча.

— Кажи ми, господарю!

Таусър прекрасно знаеше отговора.

— Това е единственият гвоздей от Дървото на екзекуцията, останал в Остен Ард. — Престър Джон поднесе дръжката на меча към устните си и я целуна, след което допря студения метал до бузата си. — Този гвоздей е от дланта на Усирис Ейдон, нашия Спасител… от Неговата ръка…

Отразили някакъв странен проблясък, очите на краля се превърнаха за миг в пламтящи огледала.

— Разбира се, да не забравяме и реликвата — продължи той след кратко мълчание, — костта от пръста на мъченика свети Ейлстан, убит от дракона. Ето тук на дръжката…

Последва нова пауза и когато Таусър погледна господаря си, той отново плачеше.

— Какъв срам! — простена Джон. — Нима заслужавам честта да нося Божия меч? След толкова много грехове, които все още петнят душата ми. Ръката, която някога порази Червения дракон, сега не може да повдигне дори чаша мляко. Аз умирам, скъпи Таусър, умирам.

Таусър се наклони напред, хвана възлестата ръка на разплакания мъж и я целуна.

— Ах, моля ви, господарю — настоя той, — не плачете! Всички умират — вие, аз, всички. Ако не ни затрие някоя глупост или злополука на младини, ни е писано да живеем като дърветата: да остаряваме бавно, докато накрая не залитнем и не рухнем. Какво можем да сторим срещу Божията воля?

— Но аз създадох това кралство! — отвърна с разтреперан гневен глас Джон Презвитер, рязко издърпа ръката си от ръката на шута и отново я опря върху страничната облегалка на трона. — Това би трябвало да натежи повече от всички грехове на душата ми, колкото и страшни да са те! Добрият Бог положително ще го запише в сметките си! Аз извадих тези хора от калта, наказах прокълнатите, като изгоних ситите от тези земи, дадох на селяните закон и справедливост… Доброто, което съм сторил, трябва да натежи на Божиите везни.

За момент гласът на Джон заглъхна, сякаш мисълта му отлетя другаде.

— Ах, стари приятелю — промълви горчиво накрая той, — а сега дори не мога да отида до пазара на Главната улица! Трябва да лежа в леглото или да се влача из този замък, подкрепян от млади прислужници. Моето… моето кралство тъне в разруха, докато прислужниците ми си шушукат и стъпват на пръсти зад вратата на спалнята ми. Всички са затънали в грях!

Думите на краля отекнаха в каменните стени на залата и постепенно заглъхнаха сред танцуващите прашинки. Таусър отново хвана ръката на Джон и я задържа, докато кралят се поуспокои.

— Е — каза след известно време Джон, — поне моят Елиас ще управлява по-твърдо от мен. След като видях целия този упадък — той обхвана с широк жест тронната зала, — реших днес да го призова да се върне от Меремунд, за да се подготви да поеме короната. — Кралят въздъхна. — Предполагам, че трябва да престана да хленча като някоя фуста и да съм благодарен, че имам нещо, което много крале нямат: силен син, който ще запази кралството ми обединено, след като мен вече няма да ме има.

— Двама силни синове, господарю.

— Пфу — намръщи се кралят, — бих могъл да кажа много неща за Джосуа, но „силен“ няма да е едно тях.

— Твърде суров сте към него, господарю.

— Глупости! Да не си решил да ме поучаваш, шуте? Нима познаваш сина ми по-добре от мен?

Ръката на Джон потрепна и за момент той сякаш се опита да се изправи. Накрая вълнението му утихна.

— Джосуа е циник — заговори по-тихо кралят, — циник, меланхолик, безчувствен към подчинените си, а един кралски син има само подчинени, всеки от които е потенциален убиец. Не, Таусър, малкият ми син не е съвсем наред, особено след като… след като изгуби ръката си. О, милостиви Ейдон, може би вината е моя.

— Какво искате да кажете, господарю?

— Трябваше да си взема друга съпруга след смъртта на Ебека. Домът беше хладен и неприветлив без кралица… Може би това беше причината за странните настроения на момчето. Елиас обаче не е такъв.

— Има нещо грубо откровено в нрава на принц Елиас — промълви Таусър, но кралят с нищо не показа да го е чул.

— Мисля, че Бог е милостив, задето Елиас е първородният. Той има смел, войнствен дух. Ако беше по-младият, Джосуа нямаше да може да защити трона си от него.

При тази мисъл крал Джон поклати със задоволство глава, след това протегна ръка, хвана ухото на шута и го издърпа, сякаш достопочтеният старец беше някое пет-шест годишно дете.

— Ще ми обещаеш ли едно нещо, Таус?

— Какво, господарю?

— Когато умра — а това несъмнено ще се случи скоро, едва ли ще изкарам зимата, — трябва да доведеш Елиас в тази зала… Мислиш ли, че тук ще извършат церемонията по коронясването? Все едно, след като свърши, доведи Елиас тук и му предай Блестящ гвоздей. Да, сега го вземи и го пази. Страхувам се, че може да умра, докато Елиас е в Меремунд или някъде другаде, а искам мечът да попадне право в неговите ръце заедно с моята благословия. Разбираш ли, Таус?

Престър Джон напъха с треперещи ръце меча в богато украсената ножница и безуспешно се опита да развърже ремъка, на който беше закачена. Възелът беше много стегнат и Таусър застана на колене, за да се опита да го разхлаби със старческите си, но все още силни пръсти.

— Каква е благословията, господарю мой? — попита той, прехапал език от усилие.

— Предай му това, което ти казах. Кажи му, че мечът е продължение на неговото сърце и ръка, така както ние сме инструменти на Сърцето и Ръката на Господа-Отец наш… И му кажи, че в името на каквато и да било цел, колкото и благородна да е тя, не бива… не бива… — Джон се поколеба и закри очи с треперещите си пръсти. — Не, няма значение. Кажи му само онова, което ти казах за меча. Кажи му го.

— Ще го сторя, кралю мой — каза Таусър. И се намръщи, въпреки че беше успял да развърже възела. — С радост ще изпълня желанието ви.

— Добре. — Престър Джон се облегна в престола си от драконова кост и притвори сините си очи. — Попей ми пак, Таус.

Таусър запя. Прашните знамена над тях сякаш леко се разлюляха, като от шепот, преминал сред тълпата зрители — древните чапли, мечките с помръкнали очи и останалите още по-странни създания.

2. История с две жаби

„Мозъкът на безделника е лехата на дявола“.

Саймън тънеше в мрачен размисъл над този израз — един от любимите на Рейчъл — и се взираше в падналите в преддверието на капелана конски доспехи. Само миг преди това подскачаше щастливо по павирания коридор покрай дългата страна на параклиса, тръгнал да почисти стаите на доктор Моргенес. Размахваше метлата и си въобразяваше, че е знамето с Котвата и Дървото на еркинландската гвардия на Престър Джон, която е повел на бой. Може би трябваше да внимава накъде замахва, но пък само идиот би могъл да окачи конска броня в преддверието на капелана. Не ще и дума, трясъкът беше ужасен и Саймън очакваше мършавият злобен отец Дреосан да слезе всеки момент.

Докато бързаше да събере потъмнелите от времето тенекии — кожените ремъци на някои бяха скъсани, — Саймън се замисли върху още една от максимите на Рейчъл: „На безделника дяволът му намира работа“. Това, разбира се, беше глупост, и той се ядоса. Не безделието и празните мисли го бяха вкарали в беда. Именно това, че му налагаха да върши нещо, за кой ли път му бе скроило номер. Веднъж завинаги да го оставят на мира!

Отец Дреосан все още не се бе появил, когато Саймън най-после успя да събере доспехите в безредна купчина и да я натика надве-натри под висящите краища на една покривка за маса. За малко да преобърне златната мощехранителница върху масата, но най-накрая — без повече произшествия — разпердушинената броня вече не се виждаше и само едно по-светло петно на стената издаваше, че изобщо някога е съществувала. Саймън вдигна метлата и бръсна с нея опушената каменна стена, за да заличи краищата на светлото петно, така че да не се откроява толкова. След това бързо се спусна по витата външна стълба, която водеше от преддверието в салона, и изскочи навън.

Когато отново стигна в Градината с храстите, откъдето насила го отвлече Драконката, спря за миг, за да вдъхне тръпчивия дъх на зеленина и да изчисти вонята на сапун от ноздрите си. Погледът му привлече нещо необичайно в горните клони на Празничния дъб — вековно дърво в дъното на градината, толкова чепато и възлесто, сякаш векове беше расло под някакъв гигантски похлупак. Замижа срещу светлината на слънцето и постави ръка над очите си, за да вижда по-добре. Птиче гнездо! По това време на годината!

Беше само на една крачка. Той пусна метлата и тръгна през градината, но изведнъж си спомни за задачата си при Моргенес. Ако беше някое друго поръчение, вече да се е покатерил на дървото, но едно посещение при доктора беше истинско изкушение, дори когато беше свързано с работа. Обеща си, че няма да остави дълго гнездото неизследвано, и продължи през храстите чак до двора пред Вътрешната врата.

Двама души тъкмо бяха минали през нея и се приближаваха към него; единият тромав и набит, а другият още по-набит и по-тромав. Бяха Джейкъб клисарят и неговият помощник Джеръмайъс. Последният носеше голяма, явно тежка чанта през рамо и пристъпваше дори по-мудно от обикновено — ако това изобщо беше възможно. Когато минаха покрай него, Саймън ги поздрави. Джейкъб се усмихна и му махна с ръка.

— Рейчъл иска нови свещи за трапезарията — каза клисарят — и ето й ги свещите!

Джеръмайъс направи кисела физиономия.

Саймън припна по моравата и стигна до масивната градска порта. Сноп лъчи от следобедното слънце все още обагряше назъбените крепостни стени зад него и сенките на бойниците по западната стена се влачеха в тревата като тъмни риби. Облеченият в бяло-червена ливрея пазач — малко по-голям от Саймън — се усмихна и кимна, когато първият таен агент мина с тежки стъпки край него със смъртоносната метла в ръка, ниско свел глава, за да не го забележи тиранинът Рейчъл, ако случайно надникне през някой от горните прозорци на замъка. След като премина външното укрепление и се скри в сянката на високата стена, Саймън забави ход. Издължената сянка на Кулата на Зеления ангел беше паднала в крепостния ров. Изкривеният силует на ангела, кацнал триумфално върху острия й връх, се къпеше в огнения гьол в най-отдалечения край на рова.

След като така и така беше тук, Саймън реши да налови малко жаби. Нямаше да отнеме кой знае колко време, а и докторът харесваше такива неща. Това не беше отлагане на поръчката, а по-скоро разширяване на услугата. Все пак не трябваше да се бави — нощта настъпваше доста бързо. Вече дочуваше щурците старателно да настройват инструментите си, за да изпълнят един от последните си концерти през отиващата си година, а жабите начеваха приглушения си, монотонен контрапункт.

Саймън нагази в покритата с лилии вода и спря да се ослуша и да погледа обагреното в тъмновиолетово небе на изток. След жилището на доктор Моргенес крепостният ров беше любимото кътче на Саймън в цялото Мироздание… или поне в онази негова част, която познаваше.

Въздъхна неволно, свали безформената си платнена шапка и зашляпа към мястото, където водната трева и хиацинтите растяха най-гъсто.

Когато Саймън стигна до Средния крепостен двор с прогизнали дрехи и с по една жаба във всеки джоб, слънцето окончателно се беше скрило и вятърът свистеше в тръстиките по брега на рова. Момчето застана пред вратата на жилището на доктор Моргенес и почука по масивната облицовка, като внимаваше да не докосва непознатия символ, изрисуван с креда върху дървото. Горчивият опит го беше научил да не пипа нищо, което принадлежи на доктора, без да го попита. Мина известно време, преди да чуе гласа на Моргенес.

— Махай се! — изрече с раздразнение той.

— Аз съм… Саймън! — подвикна Саймън и отново почука.

Този път мълчанието продължи по-дълго, после се чуха бързи стъпки и вратата рязко се отвори. Моргенес, чиято глава едва достигаше брадичката на Саймън, стоеше като в рамка на фона на ярка синя светлина. Беше навъсен и гледаше втренчено.

— Какво? — каза накрая. — Кой?

Саймън се засмя.

— Аз, разбира се. Искате ли жаби?

Измъкна една от пленничките си и я вдигна, стиснал хлъзгавото краче.

— Охо! — Докторът сякаш се събуждаше от дълбок сън. Разтърси глава. — Саймън… Ами да! Влизай, момчето ми! Моите извинения… малко съм разсеян.

Открехна вратата, колкото Саймън да се вмъкне в тесния коридор, и отново я затвори.

— Жаби, а? Хмммм, жаби…

Мина покрай момчето с рамото напред и го поведе навътре. В сиянието на сините лампи, наредени по коридора, тъничкото, сякаш маймунско телце на Моргенес не пристъпваше, а подскачаше. Саймън го последва — раменете му почти опираха в двете студени каменни стени. Така и не успя да разбере как помещения като тези на доктора, които отвън изглеждаха толкова малки — беше ги оглеждал от стената на замъка и ги беше измервал, крачейки откъм двора, — имат толкова дълги коридори.

Ужасен шум, изпълнил целия коридор, внезапно прекъсна мислите на Саймън — свирене, тропане и нещо като лай на стотина гладни хрътки.

Моргенес рипна изненадан.

— Ама че съм и аз, забравих да духна свещите. Чакай тук.

Дребосъкът забърза напред, развял рядката си бяла коса, открехна вратата в дъното на коридора едва-едва — виенето и свиркането станаха два пъти по-силни — и светкавично се мушна вътре. Саймън чу приглушен вик.

Ужасяващият шум моментално спря, така светкавично и напълно, сякаш… сякаш…

„Сякаш духнаха свещ“ — мина му през ума.

Докторът подаде глава от вратата, усмихна се и му кимна да влезе.

Саймън, който беше ставал свидетел на подобни сцени и по-рано, предпазливо последва Моргенес в кабинета му. При едно невнимателно нахлуване най-малко можеше да настъпи нещо странно и дори неприятно.

Нямаше и следа от онова, което беше причинило ужасната гюрултия, каквото и да бе то. Саймън за пореден път се изуми от несъответствието между изгледа на жилището на Моргенес отвън — приспособено казармено помещение с дължина не повече от двайсетина стъпки, сгушено до обраслата с бръшлян стена в североизточния ъгъл на Средния двор — и онова, което представляваше то отвътре, а именно стая с нисък таван, но просторна почти колкото плац за провеждане на рицарски турнири, макар и не чак толкова широка. Премрежил очи срещу оранжевата светлина, която се процеждаше през дългата редица малки прозорци, гледащи към Вътрешния двор, Саймън се взря в отсрещния край на стаята и реши, че едва ли би го достигнал с камък от входната врата, до която стоеше.

Странният ефект на разширяването обаче му беше напълно познат. Всъщност въпреки ужасяващия шум стаята изглеждаше както винаги — сякаш банда побъркани амбулантни търговци бяха вдигнали пазар, след което бяха избягали от ураганна буря. Голямата трапезна маса, проснала се по дължината на близката стена, беше отрупана с високи стъклени мензури, кутии, пълни с прахове и гърмяща сол, платнени торбички, както и някакви сложни конструкции от дърво и метал, по които бяха закачени колби, стъкленици и всякакви други съдове с неизвестно предназначение. Централно място върху масата заемаше огромна медна топка, от чиято лъскава повърхност стърчаха тънки закривени чучури. Тя като че ли плуваше в съд със сребриста течност, закрепен върху оста на триножник от гравирана слонова кост. Чучурите изпускаха пара, а медният глобус бавно се въртеше.

Подът и лавиците бяха отрупани с още по-странни неща. Полирани каменни блокове, четки и кожени крила се мъдреха до клетки за животни — някои празни, други не, — метални обвивки на непознати същества, покрити с опърпана кожа или безредно стърчащи пера; безразборно струпани късове кристали покрай тапицираните стени… и навсякъде книги, книги, книги, захвърлени разтворени или накацали тук-там из стаята като огромни тромави пеперуди.

Имаше и стъклени топки с цветни течности, които бълбукаха без огън, както и някаква плоска кутия с блестящ черен пясък, който постоянно се движеше, сякаш подухван от недоловими пустинни ветрове. От закачени по стените дървени сандъчета от време на време изскачаха изрисувани дървени птички, изпискваха нахално и се скриваха. До тях висяха карти на страни със съвсем непозната география, макар Саймън далеч да не беше „на ти“ с географията. Общо взето, бърлогата на доктора беше истински рай за един любознателен младеж, безспорно най-прекрасното място в Остен Ард.

Моргенес крачеше в другия край на стаята под една провиснала звездна карта, ярките небесни точки върху която бяха свързани с линия, очертаваща фигурата на странна четирикрила птица. Неочаквано докторът подсвирна със задоволство, наведе се и започна да рови като катерица напролет. Във въздуха зад гърба му се вдигна вихрушка от свитъци, вълнени дрехи, миниатюрни прибори за хранене и чашки като от сервиз на някое джудже. Накрая се изправи, вдигнал в ръце голяма стъклена кутия. Промъкна се до масата през вехториите по пода и я постави върху нея, след което грабна от някаква лавица две случайно попаднали му шишета.

Течността в едното имаше цвета на обагреното от залеза небе отвън и то димеше като кадилница. В другото имаше нещо синкаво и гъсто, което започна да се точи безкрайно бавно в кутията, когато докторът надигна шишетата. От двете течности се получи прозрачна като планински въздух смес. Докторът разпери ръце като пътуващ актьор и за миг застина неподвижен. После зашава с пръсти и попита:

— Жаби, а?

Саймън се втурна към него, като измъкна двете уловени жаби от джобовете си. Докторът ги взе и тържествено ги пусна в съда. Сащисаните земноводни цопнаха в прозрачната течност, спуснаха се плавно на дъното и енергично заплуваха в новия си дом. Саймън се изкикоти от изненада и възхищение.

— Това вода ли е?

Старецът се извърна и го погледна със светлите си очи.

— В известен смисъл, в известен смисъл… — Моргенес прокара дългите си разкривени пръсти през рядката си брадица. — Е, благодаря за жабите. Мисля, че вече знам какво да правя с тях. Абсолютно безболезнено е. Предполагам дори, че ще им хареса, макар да се съмнявам, че ботушите ще им допаднат.

— Ботуши ли? — учуди се Саймън, но докторът се отдалечи и отново се засуети. Накрая избута купчина карти от едно ниско столче и кимна на Саймън да седне.

— Е, млади момко, какво да ти предложа като справедлива отплата за свършената днес работа? Домашно животинче? Може би ще поискаш този кокиндрилис за домашен любимец?

И докторът се закиска и размаха един препариран гущер.

За момент Саймън се поколеба — чудесно би било да пъхне гущера в коша с бельо, за да го открие новото момиче Хепсибах — но не. Самата мисъл за камериерки и чистене го подразни — напомни му защо е тук — и Саймън я отпъди.

— Не — отвърна най-после той. — Искам да чуя някои истории.

— Истории? — Моргенес се приведе към него и го изгледа преценяващо. — Истории? По-добре върви при Шем Коняря, щом искаш да слушаш такива неща.

— Не такива — прекъсна го Саймън. Дано не беше обидил дребосъка. Старците са толкова чувствителни! — Истории за истински неща. Какво е било едно време — битки, дракони, — дето са се случвали!

— Аха. — Моргенес се надигна и усмивката се върна върху розовото му лице. — Разбирам. Имаш предвид историята. — Докторът потри ръце. — Това е по-добре — много по-добре!

Той скочи на крака и закрачи сред пръснатите по пода вехтории.

— Е, и какво искаш да чуеш, момчето ми? За превземането на Наарвед? За битката при Ач Самрат?

— Разкажете ми за замъка — отвърна Саймън. — За Хейхолт. Кралят ли го е построил? Колко е стар?

— Замъкът…

Докторът спря да крачи, хвана края на износената си сива роба и разсеяно затърка един от любимите експонати на Саймън — комплект боядисани в яркосиньо и жълто рицарски доспехи от полирано дърво.

— Хм… замъкът… — повтори Моргенес. — Е, това поне си струва двете жаби. Всъщност, ако ти разкажа цялата история, ще ти се наложи да пресушиш крепостния ров и да ми докараш цяла кола от брадавичестите си пленнички, за да ми платиш. Но днес сигурно искаш да чуеш най-главното от историята и няма никакво съмнение, че ще ти го разкажа. Почакай да наквася гърлото си.

Докторът отиде до дългата маса и взе голям бокал с пенлива кафява течност. Подуши я внимателно, поднесе я към устните си и отпи малка глътка. След миг размисъл облиза горната си устна и подръпна със задоволство брадичката си.

— Охо, тъмно пиво от Стеншиър. Няма спор — бирата е голяма работа. Та за какво говорехме? А, да, за замъка.

Моргенес разчисти място върху масата, след което — както държеше бокала — подскочи с изненадваща лекота, настани се отгоре и заклати обутите си в чехли крачета на половин лакът от пода. И отново отпи.

— Боя се, че тази история започва дълго преди царуването на нашия крал Джон. Ще трябва да ти разкажа за първите мъже и жени, дошли в Остен Ард — прости хорица, които живеели по бреговете на река Гленивент. Били главно скотовъдци и рибари, вероятно изгонени от изгубения Запад през някой несъществуващ вече провлак. Те не създавали особени проблеми на господарите на Остен Ард…

— Стори ми се, казахте, че те били първите хора, които дошли тук? — прекъсна го Саймън, тайно доволен, че е успял да хване Моргенес в противоречие.

— В смисъл, че те били първите човеци. Ситите владеели тази земя много преди на нея да стъпи човешки крак.

— Искате да кажете, че Малкият народ наистина е съществувал? — Саймън се ухили. — Както твърди и Шем Коняря? Покаси, ниски и прочее?

Това действително го развълнува.

Моргенес енергично поклати глава и отпи нова глътка.

— Не само е съществувал, по и все още съществува — макар че за това ще стане дума чак накрая, — а и те изобщо не са „малък народ“… Потрай, момчето ми, остави ме да продължа.

Саймън се наведе напред. Мъчеше се да овладее нетърпението си.

— Е?

— Та както споменах, хората и ситите били миролюбиви съседи. Наистина понякога възниквал спор за някое пасбище или нещо такова, но след като хората не представлявали особена заплаха. Почтеният народ проявявал великодушие. С течение на времето хората започнали да строят градове, някои отстоящи само на половин ден път от земите на ситите. После на скалистия полуостров Набан възникнало могъщо кралство и простосмъртните от Остен Ард се надявали да получат покровителството му. Все още ли следиш мисълта ми, момче?

Саймън кимна.

— Добре. — Последва солидна глътка. — Е, вероятно земята стигала за всички, докато по водите не пристигнало черното желязо.

— Какво? Черно желязо?

Острият поглед на доктора принуди Саймън да замълчи.

— Моряците от почти забравения запад, римърите — продължи Моргенес. — Акостирали някъде на север, тежковъоръжени и свирепи като мечки мъже, кръстосващи моретата в своите дълги лодки-змии.

— Римъри? — учуди се Саймън — Като придворния херцог Исгримнур? В лодки?

— Преди да се заселят тук, прадедите на херцог Исгримнур били велики мореплаватели — обяви тържествено Моргенес. — Не търсели пасища и обработваема земя, а плячка. Но най-важното е, че донесли желязото или поне тайната за получаването му. Правели железни копия и мечове, които не се чупели като бронза на Остен Ард и можели да сразят дори магическата сила на ситите.

Моргенес стана и отново напълни чашата си от едно покрито ведро, поставено върху огромен куп книги до стената. Вместо да се върне до масата, той спря и посочи с пръст лъскавите нараменници на рицарските доспехи.

— Никой не можел да им противостои дълго — студеният, твърд дух на желязото сякаш бил въплътен не само в оръжията им, но и в самите моряци. Много хора побягнали на юг да търсят закрила край предните гранични постове на Набан. Легионите на Набан, отлично организирани гарнизонни отряди, се съпротивлявали известно време. Накрая и те били принудени да отстъпят Фростмарч на римърите. Било… голямо клане.

Саймън се размърда от задоволство.

— Ами ситите? Казахте, че нямали желязо.

— Това се оказало фатално за тях. — Докторът наплюнчи пръста си и изтри едно петънце върху полираното дърво на нагръдника на бронята. — Дори те не могли да надвият римърите в открит бой, но — той насочи прашния си пръст към Саймън, сякаш това го засягаше лично — ситите познавали земята си. Били съвсем близо до нея, в известен смисъл част от нея, каквато нашествениците никога не биха могли да бъдат. Дълго защитавали именията си, отстъпвайки бавно към своите укрепления. Най-главното от тях, както и причината за цялата тази история, било Асу’а, Хейхолт.

— Този замък? Ситите са живеели в Хейхолт? — Саймън не можа да скрие съмненията си. — Преди колко време е построен?

— Саймън, Саймън…

Докторът се почеса по ухото и се върна на мястото си върху масата. Зад прозорците залезът окончателно се беше стопил и светлината на фенера разделяше лицето му на две половини като някаква театрална маска — половината осветена, половината скрита в тъмнина.

— Доколкото на мен или въобще на някой простосмъртен му е известно, може и да е имало замък, когато ситите дошли за пръв път тук… когато Остен Ард бил свеж и неопетнен като пролетен поток от разтопен сняг. Няма никакво съмнение, че ситите са живели тук безчет години преди пристигането на хората. Това било първото място в Остен Ард, докоснато от ловките ръце на строител. Именно от тази крепост се контролират водните пътища и движението на стадата по тучните пасища. Хейхолт и неговите предшественици — по-старите цитадели, заровени под нас — са се издигали тук от незапомнени времена. Когато дошли римърите, или римърсгардците, както е официалното им название, замъкът бил вече много, много стар.

Когато смисълът на казаното от Моргенес проникна в съзнанието на Саймън, му се зави свят. Старият замък изведнъж му се стори потискащ като килия с каменни стени. Той трепна и метна бърз поглед наоколо, сякаш всеки момент някое древно и злобно създание можеше да протегне към него прашните си ръце.

Моргенес се разсмя развеселен — смехът му прозвуча необичайно младежки за годините му — и скочи от масата. Фенерите сякаш грейнаха по-ярко.

— Не бой се, Саймън. Мисля — а никой не би могъл да знае това по-добре от мен, — че няма какво толкова да се страхуваш от магическите способности на ситите. Не и в наше време. Замъкът е напълно променен оттогава — камък по камък, и всеки аршин от него е многократно и ревностно освещаван от стотици свещеници. Е, Джудит и кухненският персонал може и да забелязват от време на време, че липсва някоя чиния с кейк, но ми се струва точно толкова логично да го е сторил някой младеж, колкото и привидение.

Кратка серия почуквания по вратата прекъсна доктора.

— Кой е? — извика той.

— Аз съм — отвърна унил глас. Последва дълга пауза. — Аз съм, Инч.

— О, кости на Анаксос! — изруга докторът, който обичаше причудливите изрази. — Ами отвори вратата… Твърде стар съм да тичам насам-натам, за да обслужвам разни глупаци.

Вратата се люшна навътре. Човекът, чийто силует се очерта на светлината на коридора, вероятно беше висок, но така беше сгушил глава между превитите си рамене, че беше трудно да се прецени. Топчестото му безизразно лице плуваше като луна над гърдите му, обкръжено от бодлива черна коса, подстригана явно с някакъв тъп и нащърбен нож.

— Съжалявам, че… че ви безпокоя, докторе, но… но нали казахте да дойда рано?

Гласът му беше плътен и ленив като гъста мазнина.

Моргенес подсвирна гневно и подръпна кичурче от бялата си коса.

— Да, така е, но ти казах веднага след вечеря, а все още дори не е дошло време за вечеря. Както и да е, няма да те върна. Саймън, познаваш ли помощника ми Инч?

Саймън кимна учтиво. Виждал беше този човек един-два пъти; Моргенес го викаше от време на време, явно за да му помага при вдигането на тежки предмети. А и беше пределно ясно, че едва ли става за нещо друго.

— Е, млади Саймън, мисля, че за днес е време да сложим край на моето празнословие — обяви старецът. — След като Инч е тук, трябва да го използвам. Ела пак и ще ти разкажа още неща, ако искаш.

— Разбира се!

Саймън кимна отново на Инч, който завъртя кравешкия си поглед след него. Вече до вратата, която тъкмо се канеше да отвори, в съзнанието му изникна неочаквана картина: метлата на Рейчъл там, където я беше оставил — на тревата край крепостния ров, сякаш труп на някаква странна водна птица.

„Идиот!“

Нямаше да й каже нищо. Можеше да прибере метлата на връщане и да съобщи на Драконката, че е почистил. Рейчъл имаше купища главоболия, а и въпреки че с доктора бяха едни от най-старите обитатели на замъка, не си говореха кой знае колко често. Да, това бе най-удачният план.

Без да си дава сметка защо, Саймън се обърна. Наведен над масата, дребосъкът внимателно разглеждаше някакъв надиплен ръкопис, а Инч стоеше зад него, вперил празен поглед в нищото.

— Доктор Моргенес…

Щом чу името си, докторът вдигна глава и примигна. Изглеждаше изненадан, че Саймън, който беше не по-малко изненадан, все още е в стаята.

— Докторе, постъпих глупаво.

Моргенес повдигна въпросително вежди.

— Трябваше да измета стаята ви. Рейчъл ме накара. А следобедът свърши.

— О, аха!

Моргенес сбърчи нос, като че ли го сърбеше, и се усмихна широко.

— Да изметеш стаята ми, а? Ами добре, момчето ми, ела утре и го направи. Кажи на Рейчъл, че имам още работа за теб, ако бъде така добра да те пусне.

Той се зае отново с книгата, след което пак вдигна поглед, присви очи и стисна устни. Докато докторът мълчеше умислен, възбудата, която Саймън изпитваше, внезапно се превърна в напрегнатост.

„Защо ме гледа така?“

— Като си помисля, момче — заговори накрая докторът, — занапред ме чака много работа, в която можеш да ми помагаш, а вероятно ще имам нужда и от чирак. Ела утре, както ти казах. Ще поговоря с управителката на камериерките и за другото.

Усмихна се лекичко и се наведе над ръкописа. Инч наблюдаваше Саймън иззад гърба на доктора с неразгадаем израз върху бялото си като брашно лице. Момчето се обърна и се втурна през вратата. Докато подскачаше по осветения в синьо коридор, а след това под мрачното, покрито с облаци небе, го обзе въодушевление. Чирак! На доктора!

Когато наближи крепостната врата, се спусна до рова, за да вземе метлата. Щурците вече бяха подхванали вечерния си хорал. Той намери метлата и поседна за миг в подножието на стената близо до водата, за да ги послуша.

Опиянен от ритмите, прокара пръсти по близките камъни. Докато галеше повърхността на един от тях, излъскан и гладък като полирано кедрово дърво, си помисли: „Този камък може би стои тук от… от времето, преди нашия бог Усирис да се е родил. Може би някое ситско момче е стояло някога в същото това тихо кътче, заслушано в нощта…

Откъде повя този ветрец?“

Сякаш някакъв глас шепнеше ли, шепнеше нещо, но твърде тихо, за да чуе думите.

„Може би и то е прокарало пръсти по същия този камък…“

Вятърът шепнеше: „Ще си го върнем, дете на хората. Ще си върнем всичко…“

Стиснал яката на палтото си срещу внезапния хлад, Саймън се изправи и се изкатери по тревистия склон, внезапно закопнял да чуе познати гласове и да види светлина.

3. Птици в параклиса

— В името на благословения Ейдон…

Шляп!

— … и майка му Елисия…

Шляп! Шляп!

— … и всички светии, които ни гледат отгоре…

Шляп!

— … гледат отгоре… ух! — Чу се угнетено изпъшкване. — Проклети паяци!

Шляпането се поднови, прекъсвано от ругатни и проклятия. Рейчъл чистеше паяжините от тавана на трапезарията.

Две болни момичета и друго с навехнат глезен. Беше един от онези дни, в които в ахатовите очи на Рейчъл Драконката се появяваше опасен блясък. Сара и Джейл лежаха с женско неразположение. Рейчъл беше взискателна управителка, но знаеше, че ако накара болно момиче да работи един ден, ще го загуби за цели три, и трябваше да поеме и техните задачи. Сякаш не работеше за двама и без това! Управителят на замъка бе казал, че тази вечер кралят ще вечеря в Парадната зала, а и принцът-регент Елиас беше пристигнал от Меремунд и имаше още повече работа за вършене.

А Саймън, когото преди час изпрати да донесе няколко снопа шавар, така и не се връщаше.

И ето я тук върху един паянтов стол с изморените си стари кокали да се мъчи да обере с метлата паяжините от високите ъгли на тавана.

„Това момче! Това, това…“

— Свети Ейдон, дай ми сила…

Шляп! Шляп! Шляп!

„Това проклето момче!“

Единственият проблем не беше в това, замисли се Рейчъл, когато се отпусна потна и със зачервено лице върху стола, че момчето е мързеливо и неуправляемо. Години наред беше опитвала какво ли не, за да пречупи чепатия му характер; беше сигурна, че притежава и добри качества. Най-лошото беше, че май никой друг не го беше грижа за него! Саймън беше висок колкото възрастен мъж и на години, на които вече трябваше да върши мъжка работа, но не. Криеше се, измъкваше се и си губеше времето по цели дни. Кухненските прислужници му се подиграваха. Камериерките го глезеха и му носеха храна, когато Рейчъл го гонеше от масата. Ами Моргенес! Милостива Елисия, той направо го насърчаваше!

А сега беше попитал Рейчъл дали момчето може да работи при него всеки ден, да мете, да поддържа чистота — ха! — и да му помага в работата. За толкова глупава ли я смятаха? Щяха да си седят по цял ден, а старият пияница щеше да смуче бира и да разправя на момчето Бог знае какви дяволски щуротии.

Все пак не можеше да не обмисли предложението на доктора. За пръв път някой проявяваше интерес към момчето и го искаше за някаква работа. Иначе всеки го подритваше насам-натам. А изглежда, Моргенес наистина възнамеряваше да направи нещо за него…

Рейчъл често се ядосваше на доктора заради странния му начин на изразяване, в който долавяше някаква скрита подигравка, но момчето май наистина му беше на сърце. Постоянно се интересуваше кое е най-доброто за него… я ще подхвърли някое предложение, я някоя идея, а веднъж, когато управителката на кухненската прислуга го натупа и изгони, тайно се застъпи за него. Моргенес неотклонно държеше момчето под око.

Рейчъл вдигна поглед към широките греди на тавана и заоглежда потъналите в сянка кътчета. После издуха един залепнал за лицето й кичур влажна коса.

Всичко започна, замисли се тя, в онази дъждовна нощ преди… колко беше, петнайсет години? Почувства се толкова остаряла, припомняйки си онова време… а сякаш беше изминал само миг…

Дъждът се лееше като из ведро през целия ден и през цялата нощ. Рейчъл пристъпваше внимателно през калния вътрешен двор — държеше с една ръка наметалото над главата си и фенера с другата. Цопна в един широк коловоз и водата изпръска прасците й. Издърпа крака си, но обувката й остана в калта. Изруга сърдито и забърза напред. Като нищо щеше да си докара някоя опасна настинка, тръгнала боса в такава нощ, но нямаше време да рови из локвите.

В кабинета на Моргенес мъждукаше светлина, но й се стори, че мина цяла вечност, докато чуе стъпките му. Когато вратата се открехна, видя, че докторът току-що е станал от леглото — беше облечен в дълга нощница, която плачеше за закърпване, и търкаше очи срещу светлината на фенера. Скупчените одеяла върху леглото му, оградено от подпрени книги, й заприличаха на отвратителна животинска бърлога.

— Докторе, тръгвай веднага! — каза тя — Трябва да дойдеш незабавно!

Моргенес я изгледа и отстъпи назад.

— Влизай, Рейчъл. Не знам какви среднощни кошмари са те довели, но щом вече си дошла…

— Не, не, глупако! Става въпрос за Сузана! Дойде й времето да ражда, но е много изнемощяла. Страхувам се за нея.

— Кой? Какво? Е, както и да е. Един момент да си взема нещата. Ама че ужасна нощ! Върви, ще те настигна.

— Но, доктор Моргенес, нося ти фенер.

Твърде късно. Вратата се хлопна и тя остана на Стълбището под стичащите се по дългия й нос дъждовни капки. Изруга и зашляпа обратно към помещението на прислугата.

Скоро докторът затрополи по стълбите; изтърсваше водата от наметалото си. Спря на вратата и с един поглед разбра положението: извърнала лице настрана, на леглото лежеше бременна жена и стенеше. Тъмната й коса беше разпиляна по челото и в потния си юмрук стискаше ръката на коленичила до нея млада жена. Откъм краката й стояха Рейчъл и друга възрастна жена.

Възрастната пристъпи към Моргенес, докато той сваляше натежалото си от дъжда наметало.

— Здравей, Елиспет! — промълви той. — Как е положението?

— Боя се, зле, господине. Иначе, знаете, щях да се оправя сама. От часове се мъчи и кърви. Пулсът й е много слаб.

— Хм.

Моргенес се наведе и затършува в чантата си.

— Дай й малко от това — каза той и подаде запушено с тапа шишенце на Рейчъл. — Само една глътка, но гледай да я глътне.

Продължи да рови из чантата си, докато Рейчъл внимателно разтвори стиснатата, трепереща челюст на жената в леглото и наля малко от течността в устата й. В изпълнената с тежка миризма на пот и кръв стая внезапно се разнесе някакъв странен, остър аромат.

— Докторе — каза Елиспет, — не мисля, че можем да спасим и майката, и детето. Ако изобщо можем да спасим някой от тях.

— Трябва да спасите детето — прекъсна я Рейчъл. — Това е дълг на почитащите Бога — така казва свещеникът. Спасете детето.

Моргенес се обърна и я изгледа ядосано.

— Добра жено, почитам Бога по мой си начин, ако нямаш нищо против. Ако спася нея — а не съм казал, че ще мога, — тя винаги може да си роди друго дете.

— Не, няма да може — разгорещено отвърна Рейчъл. — Съпругът й е мъртъв.

Моргенес най-добре би трябвало да знае това, помисли си тя. Рибарят, съпругът на Сузана, често посещаваше доктора, преди да се удави — макар Рейчъл така и да не проумя какво толкова си говореха двамата.

— Е — измънка смутено Моргенес, — винаги може да си намери друг… Какво? Съпругът й?

Докторът внезапно се разтревожи и се втурна към леглото. Изглежда, чак сега осъзна коя лежи там и чий живот изтича заедно с кръвта й върху грубите чаршафи.

— Сузана? — попита тихо той, посегна и обърна изкривеното от страх и болка лице към себе си.

За миг тя разтвори широко очи и отново ги затвори при поредния пристъп на болка.

Моргенес изпъшка — Сузана изстена — и вдигна изкривеното си от гняв лице към Рейчъл и Елиспет.

— Защо никой не ме е уведомил, че на това нещастно момиче му е време да ражда?

— Трябваше да роди чак след два месеца — кротко отвърна Елиспет. — Знаете това. Ние сме също толкова изненадани, колкото и вие.

— А и защо би трябвало да те е грижа, че някаква съпруга на рибар ще ражда? — намеси се Рейчъл. И тя можеше да се ядосва. — И защо обсъждаме това сега?

Моргенес й хвърли кратък поглед и примигна.

— Права си. — Обърна се отново към леглото и каза на треперещата жена: — Ще спася детето, Сузана.

Тя кимна и извика от болка.

Тъничкото пискливо стенание беше все пак плач на живо бебе. Моргенес подаде малкото, изпоцапано с кръв новородено на Елиспет.

— Момче — каза той и отново насочи вниманието си към майката.

Стихнала, тя дишаше по-спокойно, но кожата й беше бяла като мрамор.

— Спасих го, Сузана. Трябваше да го направя — прошепна той.

Ъгълчетата на устните й потрепнаха — може би в опит да се усмихне.

— Знам… — промълви тя с учудващо мек за пресъхналото й гърло глас… — Само… моят Ейлференд… да не беше… — Силите й секнаха и тя млъкна.

Елиспет се наведе да й покаже повитото в одеяло дете, все още свързано с нея чрез окървавената пъпна връв.

— Мъничък е — усмихна се старицата, — но само защото се появи толкова рано. Как ще се казва?

— Наречете… го… Сеоман — изхърка Сузана. — Означава… „очакващ“.

Обърна глава към Моргенес, като че ли искаше да добави нещо. Докторът се наведе по-близо, бялата му коса докосна бледата й като сняг буза, но тя така и не успя да изрече думите. Миг по-късно въздъхна и тъмните й очи се извъртяха така, че се показа бялото. Момичето, което държеше ръката й захлипа.

Рейчъл също усети в очите й да напират сълзи. Обърна се и се престори, че чисти нещо. Елиспет прерязваше последната връзка на новороденото с мъртвата му майка.

Дясната ръка на Сузана се отпусна безжизнено, пръстите й се разтвориха и от тях изпадна нещо блестящо, търкулна се по грубите дъски и спря до крака на доктора. С крайчеца на окото си Рейчъл видя как Моргенес се наведе и го вдигна — то моментално изчезна в дланта му, а оттам в чантата му.

Това вбеси Рейчъл, но изглежда, никой друг не забеляза. Тя се извърна рязко, изправи се насреща му с преливащи от сълзи очи, но печалният израз върху лицето му я принуди да замълчи.

— Той ще бъде Сеоман — каза с дрезгав глас докторът; гледаше я със странно замъглен поглед. — Трябва да се грижиш за него, Рейчъл. Родителите му са мъртви.

Рейчъл рязко пое въздух. Дойде на себе си миг преди да се хързулне от стола. Да задреме посред бял ден — срамота! Ето докъде се докара днес с напъните си да компенсира отсъствието на трите момичета… и на Саймън.

Нуждаеше се от малко свеж въздух. Цял ден да бръска с метлата като луда, изправена върху някакво столче — нищо чудно, че беше започнала да халюцинира. Сега щеше да излезе за малко навън. Бог й беше свидетел, че си е заслужила глътка чист въздух. Този проклетник Саймън!

Разбира се, тя го отгледа, заедно с камериерките. Сузана нямаше никакви роднини в околността, а и никой не беше чувал за роднини на съпруга й Ейлференд, тъй че те отхраниха момчето. Понякога Рейчъл се оплакваше, но както не би предала своя крал и не би оставила леглата неоправени, така не би изоставила и момчето. Нарече го Саймън. Всеки, който беше на служба при крал Джон, приемаше име от родния остров на краля Уоринстен. Саймън най-много приличаше на Сеоман, тъй че си остана Саймън.

Рейчъл бавно заслиза към партера. Краката й трепереха. По-добре да беше взела наметало — навън студът сигурно хапеше. Вратата изскърца и бавно се открехна — беше тежка, а и пантите се нуждаеха от смазване — и Рейчъл излезе на двора. Утринното слънце надничаше иззад бойниците като малко дете.

Тя обичаше това място под каменния свод, свързващо трапезарията с главния корпус на параклиса. В малкия двор под сянката на свода растяха борове и пирен; цялата градина не беше по-дълга от един хвърлей камък. Оттатък каменния път се виждаше тъничкият като игла силует на Кулата на Зеления ангел, блеснала на слънчевата светлина с белотата на слонски бивен.

Едно време, спомни си Рейчъл, много преди Саймън да се появи на този свят, тя самата беше момиченце, което си играеше в градината. Някои от прислужничките биха умрели от смях, ако можеха да си го представят: Драконката — малко момиче. Разбира се, че беше, а след това и млада госпожица, при това с не лоша външност, което си беше самата истина. По това време градината беше изпълнена с шумолене на брокат и коприна, със смеещи се дами и господа със соколи върху юмруците и весели песни на уста.

Сега Саймън си мислеше, че знае всичко — Господ просто е създал младите мъже глупави, и това си е. Пустите момичета го бяха разглезили почти непоправимо и щяха съвсем да го разглезят, ако Рейчъл не си отваряше очите на четири. Знаеше това-онова, макар тези младоци изобщо да не го подозираха.

„Едно време всичко беше другояче“, помисли си тя… и при тази мисъл боровият аромат на сенчестата градина сякаш сграбчи сърцето й. Някога замъкът беше толкова красив и оживен: окичени с пера и стегнати в бляскави ризници снажни рицари, нагиздени в прекрасни рокли красиви момичета, музика… ах, и полето за турнири, осеяно с блестящи като брилянти на слънцето палатки! Сега замъкът кротко спеше и сънуваше. Високите бойници командваха такива като Рейчъл: готвачи и камериерки, дворцови управители и кухненски прислужници…

Наистина беше студеничко. Рейчъл се приведе напред, загръщайки се по-плътно в шала, след което се изправи с втренчен поглед. Насреща й стоеше Саймън, скрил ръце зад гърба си. Как успя да се натресе тъкмо на нея? И каква е тази идиотска усмивка върху лицето му? Рейчъл усети справедливият гняв отново да се надига в нея. Ризата му — чиста само допреди час — беше черна от мръсотия и скъсана на няколко места, както и бричовете му.

— Благословена света Риап, избави ме! — изпищя Рейчъл. — Какво си направил, глупаво момче!?

Риап била ейдонитка от народа на набаните, загинала с името на единия бог на уста, след като била многократно изнасилена от пирати. Беше любимката на прислугата.

— Виж какво имам, Рейчъл! — рече Саймън и й показа нещо рошаво и сламено: птиче гнездо. Отвътре се чуваха немощни писукания. — Намерих го под Кулата на Хйелдин! Сигурно го е съборил вятърът. Три още са живи и мисля да ги отгледам.

— Съвсем ли си се побъркал? — Рейчъл вдигна метлата си като някаква Божия светкавица на възмездието, която положително би поразила похитителите на Риап. — По-скоро аз ще преплувам до Пердруин, отколкото ти да отгледаш тези гадинки в моето домакинство! Някакви отвратителни хвъркати същества, които непрекъснато се завират в косите на хората! Я си погледни дрехите! Знаеш ли колко време ще й трябва на Сара, за да закърпи всичко това?

Дръжката на метлата се тресеше във въздуха.

Саймън заби поглед в земята. Естествено, че не беше намерил гнездото на земята: беше същото онова, което забеляза в Градината с храстите малко килнато на една страна сред клоните на Празничния дъб. Изкатери се да го спаси и развълнуван от мисълта, че ще си има свои малки птиченца, въобще не помисли за грижите, които щеше да създаде на Сара, кроткото грозновато момиче, което кърпеше дрехите на прислугата. Почувства се разстроен и потиснат.

— Виж, Рейчъл, не забравих да откъсна шавар!

Той подхвана внимателно гнездото с една ръка, а с другата измъкна изпод жилетката си проскубано изпоцапано снопче.

Изражението на Рейчъл поомекна, но тя продължи да се мръщи.

— Работата е в това, че въобще не помисляш, момче, изобщо не мислиш — като малко дете си. Ако някой счупи нещо или не си свърши работата навреме, трябва да си поеме отговорността за това. Така е подреден този свят. Знам, че не искаш да правиш бели, но, в името на нашата Господарка, как може да си толкова глупав?

Саймън вдигна предпазливо очи. Макар от лицето му да не слизаше изразът на надлежно съжаление и разкаяние, с острия си поглед на базилиск Рейчъл не пропусна да отбележи мерналата му се мисъл, че най-лошото е отминало. И отново свъси вежди.

— Съжалявам, Рейчъл, наистина съжалявам… — измънка той, докато тя посягаше да го бодне с дръжката на метлата по рамото.

— Стига си ми се измъквал с твоето вечно „съжалявам“, момче. Веднага разкарай тези птици оттук и ги върни там, откъдето си ги взел. Няма да търпя пърхащи и летящи гадинки наоколо.

— Моля те, Рейчъл, ще ги сложа в клетка! Сам ще я направя!

— Не, не и пак не. Отнеси ги, ако щеш, на твоя безполезен за нищо доктор, само не ги разнасяй наоколо да притесняваш почтените хора, които си имат предостатъчно работа.

Саймън се отдалечи с тежка стъпка, стиснал гнездото в шепите си. Някъде бе сбъркал в изчисленията — Рейчъл за малко да отстъпи, но все пак си остана непоклатима като стълб. И най-малката грешка, която човек допускаше с нея, означаваше светкавично и абсолютно поражение.

— Саймън! — викна тя.

Той се извърна.

— Мога ли да ги задържа?!

— Разбира се, че не. Не ставай идиот.

Тя го заразглежда втренчено: Последва дълга неловка пауза; Саймън пристъпваше от крак на крак и чакаше.

— Върви да работиш при доктора, момче — отсече накрая тя. — Може би ще успее да налее малко мозък в главата ти. Аз се предавам. — Гледаше го навъсено. — Гледай да правиш, каквото ти казва, и благодари на него — и на малкото късмет, който ти е останал — за този последен шанс. Разбра ли?

— Да, разбира се! — отвърна въодушевено той.

— Няма да ми се измъкнеш толкова лесно. За вечеря да си се върнал.

— Да, госпожо! — Саймън се обърна, за да хукне към покоите на Моргенес, но спря.

— Рейчъл? Благодаря.

Рейчъл изсумтя от възмущение и закрачи към стълбището на трапезарията. Саймън се запита как се бяха заболи в шала й толкова много борови иглички.

Лек като мъгла снежец се спусна от ниските оловносиви облаци. Саймън знаеше, че времето се променя задълго: студът щеше да се задържи чак до Кандлеманса. Вместо да пренесе птичетата през ветровития вътрешен двор, реши да се мушне през параклиса и да прекоси до западния край на Вътрешната стена. Утринните молитви бяха свършили преди час-два и параклисът вече трябваше да е празен. На отец Дреосан можеше и да не му допадне, че Саймън кръстосва обителта му, но добродушният свещеник сега сигурно бе седнал на масата пред обилната късна закуска и мърмореше по адрес на качеството на маслото и съставките на медения пудинг.

Саймън изкачи двайсетината стъпала до страничната врата на параклиса. Снегът беше започнал да се усилва. Сивият каменен вход беше осеян с мокрите следи на разтопени снежинки. За негова изненада вратата се отвори без обичайния шум на скърцащи панти.

За да не остави издайнически мокри следи върху покрития с плочки под на параклиса, Саймън се шмугна през кадифените драперии към дъното на предното помещение и изкачи няколкото стъпала до вътрешната галерия.

Претъпканата с вещи и задушна от изпаренията през най-горещите дни на лятото тясна галерия сега беше приятно затоплена. Със захвърлените по пода от монасите отпадъци — орехови черупки, ябълкова огризка, парчета керемиди с изписани по тях кратки изповеди, дребни нарушения на дадения пред Бога мълчалив обет — помещението напомняше по-скоро клетка за маймуни или панаирджийски мечки, отколкото място, където набожни служители пеят песни във възхвала на Бога. Саймън се усмихна и се запромъква между разхвърляните навсякъде боклуци — топчета грубо платно, няколко малки паянтови столчета. Забавно беше да узнае човек, че тези мъже със сериозни лица и гладко избръснати глави могат да бъдат немарливи като селски ратаи.

Стреснат внезапно от достигнал до слуха му разговор, Саймън спря и се мушна обратно сред драпериите, които покриваха задната стена на галерията. Притиснат до вмирисания на мухъл плат, той затаи дъх. Сърцето му туптеше. Ако отец Дреосан или Барнабас клисарят бяха долу, изобщо няма да успее да стигне до другата врата и да се измъкне незабелязано. Трябваше да се връща обратно и все пак да мине през Вътрешния двор — направо в лагера на врага.

Сгушен, онемял като риба, Саймън напрегна слух. Стори му се, че чува два гласа. Тъкмо в този момент птичетата записукаха в ръцете му. Той закрепи внимателно гнездото в свивката на лакътя си, докато си сваляше шапката — тежко му, ако отец Дреосан го завареше в параклиса и с шапка! — и постави меката периферия върху гнездото. Писуканията моментално секнаха, сякаш беше настъпила нощ. Внимателно разтвори краищата на драперията с разтреперани ръце и подаде глава навън. Гласовете се чуваха откъм олтара. В интонациите не настъпи никаква промяна: не го бяха чули.

Светеха само няколко фенера. Огромният таван на параклиса тънеше в плътна сянка и блещукащите покрай купола прозорчета сякаш плуваха в среднощно небе — отвори в мрака, през които се съзираха Небесните предели. Похлупил питомците си, които полюшваше лекичко в ръце, Саймън се запрокрадва с безшумни стъпки към перилата на галерията. Настани се в сенчестия ъгъл близо до стълбището към основното помещение и промуши лице между украсените с резба колонки на балюстрадата, прилепи едната си буза до мъченията на свети Туна, а с другата отърка рождеството на света Пелипа от острова.

— И ти с твоите проклети оплаквания! — изруга единият глас. — До гуша ми е дошло от тях.

Саймън не можеше да види лицето на говорещия — беше обърнат с гръб към галерията и се виждаше само наметалото му с висока яка. Събеседникът му обаче — отпуснал се на една пейка срещу него — се виждаше ясно; Саймън веднага го позна.

— Хората често наричат нещата, които не искат да чуят, „оплаквания“, братко — отвърна седналият на пейката и размаха уморено изящните пръсти на лявата си ръка. — Предупреждавам те за свещеника заради предаността си към кралството. — Последва миг тишина. — И в името на някогашната ни привързаност един към друг.

— Можеш да твърдиш абсолютно всичко, което си пожелаеш! — ревна първият, но в гневния му тон прозвуча и болка. — Но Престолът е мой по закон и по волята на баща ни. Нищо, което мислиш, казваш или направиш, не е в състояние да промени това!

Джосуа Безръкия, както Саймън често бе чувал да наричат по-малкия син на краля, се надигна сковано от пейката. Върху светлосивите му туника и панталони имаше едва доловими фигури в червено и бяло; късо подстриганата му отстрани кафява коса бе вдигната високо над челото. Вместо ръка от десния му ръкав се показваше затапен цилиндър от черна кожа.

— Аз наистина не искам Престола от драконова кост, повярвай ми, Елиас — отвърна той. Думите бяха изречени меко, но долетяха до скривалището на Саймън като стрели. — Просто те предупреждавам за свещеник Приратес, човек с… нечисти интереси. Не го води тук, Елиас. Той е опасен човек, повярвай ми, защото го познавам отдавна, още от усирианската семинария в Набан. Монасите бягаха от него като от чумав. И въпреки всичко продължаваш да го слушаш, сякаш заслужава доверието ти наравно с херцог Исгримнур или стария сър Флуриен. Глупак! Той ще разруши дома ни. — Той успокои тона си. — Единственото, което искам, е да ти дам искрен съвет. Умолявам те да ми повярваш. Нямам никакви намерения за трона.

— В такъв случай напусни замъка! — процеди Елиас и се обърна с гръб към брат си със скръстени на гърдите ръце. — Върви и ме остави да се подготвя да управлявам, както подобава — освободен от твоите оплаквания и интриги.

По-възрастният принц беше със същото високо чело и орлов нос като на брат си, но имаше доста по-мощно телосложение от него; приличаше на човек, който би могъл да чупи вратове с голи ръце. Косата, ботушите за езда и туниката му бяха черни. Наметалото и панталоните — тъмнозелени.

— И двамата сме синове на баща си, о, бъдещи кралю… — Джосуа се усмихна подигравателно. — Короната е твоя по право. Нека не те притесняват страданията, които сме си причинили. Твоята скорошна кралска персона ще се радва на пълна безопасност — имаш думата ми. Но — повиши глас той — никой, запомни това, абсолютно никой не може да ми заповядва да напусна бащината си къща. Дори ти, Елиас.

Брат му се обърна и го изгледа втренчено; когато погледите им се срещнаха, на Саймън му се стори, че блеснаха искри като от сблъсък на мечове.

— Страданията, които сме си причинили? — изръмжа Елиас и в гласа му прозвучаха несигурност и болка. — Какво страдание съм ти причинил аз? Ръката ти? — Той се отдалечи на няколко крачки от Джосуа; думите му преливаха от горест. — Една загубена ръка. Заради теб аз съм вдовец, а дъщеря ми е сираче. Не ми говори за страдания!

Джосуа сякаш задържа дъх, преди да отговори.

— Твоята болка… познавам болката ти, братко — промълви най-после той. — Нима не знаеш, че бих дал не само дясната си ръка, но и живота си…

Елиас се извърна рязко, бръкна в пазвата си и измъкна изпод туниката си нещо блещукащо. Саймън се опули между перилата. Не беше нож, а нещо меко и гъвкаво, като парче лъскав плат. Елиас го вдигна с оскърбителен жест пред лицето на изумения си брат, след което го хвърли на пода, обърна се и се отдалечи с широки крачки. Джосуа дълго не помръдна, след това се наведе като замаян и вдигна лъскавото нещо — бе сребрист дамски шал. Докато се взираше в блестящата в дланта му материя, лицето му се изкриви от болка или ярост. После той напъха шала под ризата си и последва брат си извън параклиса.

Мина дълго време, преди Саймън да реши, че е безопасно да изпълзи от скривалището си, след което пое към главния вход на параклиса. Чувстваше се така, сякаш беше станал свидетел на някакво странно куклено представление — усирийска пиеса, представена единствено за него. Светът неочаквано му се стори по-малко сигурен и непоклатим, щом като принцовете на Еркинланд, наследниците на цял Остен Ард, можеха да си крещят и да се карат като пияни войници.

Когато надникна в залата, го сепна някакво неочаквано движение: една фигура в кафяво палто бързо се отдалечаваше по коридора — дребна фигура, вероятно младеж на възрастта на Саймън или още по-млад. Непознатият погледна за миг назад — мернаха се уплашените му очи — и изчезна зад ъгъла. Саймън не го позна. Дали този човек също беше подслушал принцовете? Саймън разтърси глава. Чувстваше се объркан и оглупял като поразен от слънчов удар вол. Свали шапката от гнездото и с възвръщането на светлината птичетата отново записукаха. Той разтърси глава още веднъж. Утрото беше наистина тревожно.

4. Клетка за щурци

Моргенес трополеше из кабинета си, изцяло погълнат от търсенето на някаква изгубена книга. Махна с ръка, с което разреши на Саймън да намери клетка за птичетата, след което продължи да се рови, събаряйки камари ръкописи и листове като сляп великан, попаднал в град от стъклени кули.

Да се намери дом за пиленцата се оказа по-трудно, отколкото предполагаше Саймън: имаше безброй много клетки, но никоя не изглеждаше достатъчно подходяща. Някои бяха с много широки мрежи, сякаш предназначени за прасета или мечки; други вече бяха натъпкани със странни предмети, нито един от които изобщо не приличаше на някакво животно. Най-накрая намери под един топ лъскаво платно една, която му се стори подходяща. Беше висока до коленете му и имаше формата на камбана от здраво усукани речни тръстики, плюс това беше празна, като се изключеше слоят пясък на дъното; от едната й страна имаше завързана с въженце вратичка. Саймън развърза възела и я отвори.

— Престани! Престани веднага!

— Какво?

Саймън отскочи назад. Докторът профуча край него и затвори вратата на клетката с ритник.

— Съжалявам, че те уплаших, момчето ми — каза задъхан Моргенес, — но трябваше да помисля, преди да те оставя да се мотаеш и да бърникаш наоколо. Боя се, че тази не става.

— Защо?

Саймън се наведе да я огледа, но не видя нищо необичайно.

— Е, мърльо мой, кротувай малко, без да пипаш, и ще ти покажа. Глупаво беше да не се сетя.

Моргенес порови известно време и измъкна някаква кошница със сушени плодове. Издуха праха от една смокиня и се върна при клетката.

— Сега гледай внимателно.

Отвори вратата и хвърли вътре плода; той падна върху пясъка на дъното на клетката.

— И какво? — попита Саймън озадачено.

— Изчакай! — прошепна докторът.

Едва го изрече и нещо започна да се случва. Отначало въздухът в клетката сякаш затрептя; скоро стана ясно, че самият пясък се придвижва в кръг около смокинята. Внезапно — толкова внезапно, че Саймън отскочи и ахна от изненада — сред пясъка се отвори голяма зъбата уста и нагълта плода със скоростта на шаран, изскочил над повърхността на езеро, за да налапа комар. Още няколко вълнички набраздиха пясъка, след което всичко отново застина и клетката придоби предишния си невинен вид.

— Какво има там отдолу? — попита задъхано Саймън.

Моргенес се засмя.

— Нищо! — Изглеждаше безкрайно доволен. — Самото зверче! Няма никакъв пясък: просто маскировка, така да се каже. Всичко това на дъното на клетката е едно умно животинче. Прекрасно, нали?

— Предполагам — промълви Саймън, без да е напълно убеден. — Откъде е?

— От Наскаду, някъде от пустинните земи. Сега разбираш защо не исках да си пъхаш ръката вътре. Не вярвам, че и пернатите ти сирачета биха останали доволни от съжителството с него.

Моргенес отново затвори вратата, завърза я здраво с едно ремъче, покачи се на масата и постави клетката върху една висока полица. След това продължи по масата, като ловко заобикаляше разхвърляните вещи, докато не намери онова, което търсеше, и скочи на пода. Кутията беше направена от тънки дървени лентички и в нея нямаше и следа от съмнителния пясък.

— Клетка за щурци — поясни докторът и помогна на младежа да премести птичките в новия им дом.

Вътре имаше малък съд с вода; Моргенес измъкна отнякъде торбичка със семена и ги пръсна по пода на клетката.

— Дали са достатъчно големи да ги кълват? — запита Саймън.

Докторът махна небрежно с ръка.

— Не се безпокой — каза той. — Добре е за зъбите им.

Саймън обеща на птичките, че ще се върне с нещо по-подходящо, и последва доктора през работилницата.

— Е, млади Саймън, чародей на сипките и лястовиците — усмихна се Моргенес, — какво мога да направя за теб в това студено утро? Струва ми се, че онзи ден не успяхме да приключим справедливата и почтена сделка с жабите, тъй като ни прекъснаха.

— Да, и се надявах…

— Мисля, че имаше и още нещо?

— Какво? — напрегна се да си спомни Саймън.

— Нещо като под, който се нуждае от помитане? Самотна изоставена метла, която с цялото си сламено сърце копнее да влезе в употреба?

Саймън кимна навъсено. Представяше си началото на чиракуването си по по-романтичен начин.

— Аха. Известна антипатия към слугинската работа? — Докторът повдигна едната си вежда. — Обяснимо, но неуместно. Човек трябва да цени отегчителните занимания, които ангажират тялото, но оставят свободни ума и сърцето. Е, ще се помъчим да ти помогнем през твоя първи работен ден. Измислил съм прекрасно разрешение. — И направи смешна танцова стъпка. — Аз ще говоря, а ти ще работиш. Става ли?

Саймън сви рамене.

— Имате ли метла? Забравих да взема моята.

Моргенес дълго рови зад вратата и най-после измъкна нещо толкова проскубано и покрито с паяжини, че беше почти невъзможно да се оприличи на уред за метене.

— Сега — каза докторът и му го връчи тържествено, сякаш беше самото бойно кралско знаме — какво искаш да ти разкажа?

— За морските нашественици и за тяхното черно желязо, за ситите… и, разбира се, за нашия замък. И за крал Джон.

— Аха. — Докторът кимна замислено. — Дългичък списък, но ако не ни прекъсне пак онзи празноглав мързеливец Инч, навярно ще мога да го посъкратя. Захващай се, момчето ми, захващай се — нека прах да лети! Впрочем, докъде точно бях стигнал?

— Ами, римърите дошли с железните си мечове и ситите започнали да отстъпват. Римърите посекли всички — хора и сити — с черното си желязо.

— Хм — измърмори сухо Моргенес, — сега си спомням. Хм. Е, в интерес на истината, северните нашественици не избивали абсолютно всички. Нито пък нашествията и атаките им били толкова безжалостни, колкото вероятно съм ти ги представил. Прекарали дълги години на север, преди да прекосят Фростмарч, а тогава се натъкнали на още по-голямо препятствие: мъжете на Хернистир.

— Да, но народът на ситите… — не се стърпя Саймън. Знаеше всичко за хернистирците — беше срещал много от тези езичници от западните области. — Казахте, че Малкият народ трябвало да се спасява от железните мечове!

— Не се казва „малък народ“, Саймън, аз… ох, за бога! — Докторът се отпусна върху купчина подвързани с кожа книги и подръпна редките си бакенбарди. — Сега виждам, че трябва да ти разкажа тази история с повече подробности. Трябва ли да се върнеш за обяда?

— Не — излъга невъзмутимо Саймън.

Една разказана от край до край история на доктора би била отлична компенсация за поредния пердах от страна на Рейчъл.

— Добре. В такъв случай да си намерим малко хляб и лук… и може би каничка с нещо за пиене — човек доста ожаднява, когато приказва, — след което ще се постарая да превърна шлаката в най-чист метал без примеси: накратко, да те науча на нещо.

След като се снабдиха с провизии, докторът отново зае мястото си.

— Така, така, Саймън — о, и не се срамувай да размахваш метлата, докато ядеш. Младите са толкова съобразителни! И ме поправяй, ако объркам нещо. Днес е дросдей, петнайсети или шестнайсети? — не, петнайсети новандер. А годината е 1163, нали?

— Мисля, че да.

— Отлично. Сложи това на табуретката, моля те. Така, хиляда сто шестдесет и трета година от какво? Знаеш ли?

Моргенес се наведе напред.

Саймън се намуси. Докторът го мислеше за глупак и му се присмиваше. От къде на къде един кухненски прислужник би могъл да знае такива неща? Той продължи да мете мълчаливо.

След малко вдигна очи. Докторът дъвчеше и го наблюдаваше напрегнато над коравия черен комат.

„Какви пронизващи сини очи има старецът!“

Саймън отново се извърна.

— Е? — повтори докторът, след като преглътна. — От какво?

— Не знам — измънка Саймън, възмутен от собствения си сърдит глас.

— Така да е. Не знаеш или си мислиш, че не знаеш. Слушаш ли прокламациите, когато ги чете глашатаят?

— Понякога. Когато съм на пазара. Иначе Рейчъл ми казва какво гласят.

— И как завършват? Накрая прочитат някаква дата, спомняш ли си?… Внимавай с кристалната урна, момчето ми, метеш така, като че ли бръснеш най-лошия си враг… Та как завършват?

На потъналия от срам Саймън му идеше да хвърли метлата и да си тръгне, но неочаквано от дълбините на съзнанието му изплува една фраза, примесена с шумовете на пазара — плющене на знамена и чергила — и свежия мирис на пролетна трева под краката.

— От Основаването.

Беше абсолютно сигурен. Чу фразата толкова ясно, сякаш беше застанал на Главната улица.

— Отлично! — Докторът вдигна каната си като за наздравица и сръбна солидна глътка. — И така, „Основаването“ на какво? Не се притеснявай — продължи той, щом Саймън завъртя глава, че не знае, — ще ти кажа. Не очаквам днешните млади хора — възпитавани в дух на съмнително рицарство и безразсъдна смелост — да знаят кой знае колко за истинската същност на събитията. — Докторът поклати глава тъжно-подигравателно. — Набанската империя е основана — или било обявено, че е основана — преди хиляда сто шестдесет и не-знам-си-колко години от Тиагарис, първия император. По това време легионите на Набан господствали над всички страни на човеците на север и на юг от двете страни на река Гленивент.

— Но — но Набан е толкова малък! — изуми се Саймън. — Само нищожна част от кралството на крал Джон.

— Това, млади човече — продължи Моргенес, — наричаме „история“. Империите постепенно залязват, кралствата рухват. Всъщност за хиляда години може да се случи всичко. Разцветът на Набан продължил много по-кратко. Това, което исках да подчертая обаче, е, че някога Набан господствал над Човеците, а те живеели в съседство с народа на ситите. Кралят на ситите управлявал тук, в Асу’а — Хейхолт, както го наричаме ние. Ърлът — „ърл“ е стара дума за „крал“ — отказал на хората правото да преминават през земите на народа му без специално разрешение и хората, доста изплашени от ситите, се подчинили.

— Какво представляват ситите? Ти каза, че не са Малкия народ.

Моргенес се усмихна.

— Оценявам интереса ти, момчето ми — особено след като не съм споменавал за убийства и осакатявания нито веднъж днес! Но бих го оценил още по-високо, ако не беше така плах с метлата. Танцувай с нея, момчето ми, танцувай! Я виж, почисти това, ако обичаш.

Моргенес се дотътри до стената и посочи едно петно от сажди с диаметър няколко лакътя. Напомняше следа от стъпало. Саймън предпочете да не задава въпроси и се зае да го изтрие от измазания с хоросан камък.

— Ооо, много ти благодаря. От месеци се каня да го махна, всъщност от миналата година. И така, в името на малкия Вистрилс, докъде бях стигнал?… А, да, твоите въпроси. Ситите? Те били първи тук и навярно ще бъдат тук и когато нас вече няма да ни има. Когато всички нас няма да ни има. Различават се от нас така, както човек от животно, но имаме и нещо общо…

Докторът млъкна и се замисли.

— Честно казано, човекът и животното живеят от сравнително кратко време в Остен Ард, което не може да се каже за ситите. Честният народ може и да не е действително безсмъртен, но те със сигурност живеят много по-дълго от всеки простосмъртен, дори от нашия деветдесетгодишен крал. Възможно е изобщо да не умират, освен по собствено желание или насилствено — вероятно ако си сит, самото насилие би могло да бъде някакъв избор…

Моргенес замълча. Саймън го гледаше зяпнал.

— О, затвори тази уста, момчето ми, приличаш на Инч. Имам право да се отдам на кратък размисъл. Би ли предпочел да се върнеш и да слушаш по цял ден управителката на камериерките?

Саймън затвори уста и отново се зае с почистването на петното от сажди на стената. Беше променил първоначалната му форма и сега то приличаше на овца; от време на време спираше да го огледа. От досада го засърбя вратът: харесваше доктора и предпочиташе да е тук, отколкото където и да било другаде… но старецът продължаваше ли, продължаваше по същия начин! Може би ако зачистеше още малко в горната част, щеше да заприлича на куче… Стомахът му тихо изкъркори.

Моргенес продължи да обяснява ненужни според Саймън подробности за епохата на мир между поданиците на неостаряващия ърл-крал и на новоизлюпените човешки императори.

— …така ситите и хората установили някаква хармония в отношенията си — продължаваше старецът. — Започнали и да търгуват помежду си…

Стомахът на Саймън изкъркори силно. Докторът се подсмихна и остави последната глава лук, която току-що беше вдигнал от масата.

— Хората докарвали подправки и бои от Южните острови или скъпоценни камъни от планината Грианспог в Хернистир; в замяна получавали красиви неща от ковчежетата на ърл-краля, предмети с изкусна и загадъчна изработка.

Търпението на Саймън се изчерпи.

— Ами моряците? Римърите? Ами железните мечове?

Той се огледа да залъже с нещо глада си. Последната глава лук? Прокрадна се внимателно. Моргенес беше с лице към прозореца и наблюдаваше сивото пладне навън. Саймън скри в джоба си главата с цвят на пожълтяла хартия и бързо се върна при петното на стената. Доста Смалено, сега приличаше на змия.

Моргенес продължи, без да откъсва поглед от прозореца:

— Струва ми се, че днес моят разказ изобилства на мирни времена и хора.

Поклати глава и се върна на мястото си.

— Не бой се — мирът скоро ще свърши.

Поклати отново глава и върху набръчканото му чело падна кичурче рядка коса. Саймън тайно гризна от лука.

— Златната епоха на Набан продължила малко повече от четири столетия до първото идване на римърите в Остен Ард. Набанската империя започнала да се руши отвътре. Накрая родът на Тиагарис изчезнал и всеки нов император, който вземал властта, бил просто поредният хвърлен зар. Някои от тях били свестни мъже, които се опитвали да запазят целостта на кралството. Други, като Крексис Козела, били по-лоши и от северните нашественици. А трети, като Енфортис, били просто слабохарактерни. Майсторите на желязото пристигнали при царуването на Енфортис. Набанците решили напълно да се оттеглят от севера. Оттеглили се през река Гленивент толкова набързо, че много от северните гранични аванпостове се оказали напълно изоставени и нямали друг шанс, освен да се присъединят към настъпващите римъри, или да загинат. Хм… Отегчавам ли те, момчето ми?

Саймън, който се беше подпрял на стената, рязко се изправи и видя пред себе си хитрата усмивчица на Моргенес.

— Не, докторе, не! Просто затворих очи, за да слушам по-добре. Продължавайте!

Всъщност от всичките тези имена, имена, имена му се доспа… и му се искаше докторът да ги претупа набързо, за да стигне до времената на битките. Но истински му харесваше, че е единствен в целия замък, на когото Моргенес разказва всичко това. Камериерките нямаха и понятие от тези работи… мъжките работи. Какво разбират някакви прислужнички и сервитьорки от армии, знамена и мечове?

— Саймън?

— Оо! Да! Продължавайте!

Обърна се, за да доизчисти петното на стената, докато докторът поднови разказа си. Но стената беше чиста. Нима беше свършил, без да забележи?

— В такъв случай ще се опитам да посъкратя малко разказа, момчето ми. Както споменах, Набан изтеглил армиите си от севера, и за първи път се превърнал изцяло в южна империя. Разбира се, това било само началото на края. С течение на времето империята се свивала все повече и повече, точно както се сгъва одеяло, за да остане днес само едно херцогство — полуостров с няколко прилежащи острова. Какво правиш, в името на Стрелата на Палдир?

Саймън се беше извил като хрътка и се опитваше да изчисти едно трудно достъпно петънце. Да, тъкмо това беше останало от петното върху стената: мръсен змиевиден отпечатък върху ризата откъм гърба му. Беше го забърсал, докато подпираше стената. Извърна се с виновно изражение към Моргенес, но той само се засмя и продължи:

— След напускането на имперските гарнизони, Саймън, в Севера настъпил хаос. Моряците завладели най-северната част на Фростмарч и нарекли новия си дом Римърсгард. Това не ги задоволило и те се разгърнали на юг, помитайки всичко пред себе си по време на кръвопролитното настъпление… Подреди тези фолиа на купчина до стената!… Ограбвали и погубвали другите човеци, като ги вземали в плен, но смятали ситите за зли създания и ги преследвали навсякъде с огън и меч… внимавай с това, добро момче си ти.

— Тук ли, докторе?

— Да, но… в името на костите на Анаксос… не ги изпускай! Остави ги на пода! Ако знаеш само колко ужасни среднощни часове преживях, мятайки зарове в едно утаниатско гробище, за да се добера до тях… А така! Много по-добре. Мъжете на Хернистир — горди, свирепи мъже, които даже набанските императори никога не успели да подчинят докрай — изобщо не смятали да прекланят глави пред Римърсгард. Били ужасени от онова, което северняците сторили на ситите. Хернистирците поддържали най-близки отношения с Честния народ — все още личат следите на древен търговски път между този замък и Тайг в Хернисадарк. Отчаяни, владетелят на хернистирците и ситският крал се съюзили и за известно време успели да удържат нахлуващата северна вълна. Но дори обединени, съпротивата им не можела да продължава вечно. Кралят на римърите Фингил прекосил Фростмарч и нападнал териториите, владени от ситите… — Моргенес се усмихна тъжно. — Вече наближаваме края, млади Саймън, дръж се, наближаваме края на цялата история… В годината 663-та двете велики армии достигнали равнините на Ач Самрат, в Самърфилд, на север от река Гленивент. Цели пет дни кървави битки хернистирците и ситите удържали напора на римърите. На шестия ден обаче били нападнати коварно откъм незащитения си фланг от армия на тритингите, които отдавна ламтели за богатствата на Еркинланд и на ситите. Тритингите извършили страховит щурм под прикритието на нощта. Защитата се пропукала, колесниците на хернистирците били пометени. Белият елен на дома на Херн бил стъпкан в кървавата кал. Разправят, че през този ден на бойното поле загинали десет хиляди хернистирци. Никой не знае колко сити са загинали, но загубите им също били сериозни. Оцелелите хернистирци избягали обратно в родните си гори. В Хернистир днес Ач Самрат е синоним на ненавист и поражение.

— Десет хиляди! — Саймън подсвирна.

Очите му блеснаха при мисълта за цялата тази ужасяваща грандиозност.

Моргенес направи лека гримаса, но не каза нищо.

— Този ден сложил край на господството на ситите в Остен Ард, макар обсадата да продължила цели три години, преди Асу’а да падне в ръцете на победителите от Севера. Ако не били страшните, тайнствени магии на сина на ситския крал, вероятно след превземането на замъка нямало да оцелее нито един сит. Много от все пак успели да се спасят с бягство в горите и на юг към водите, както и… другаде.

Саймън слушаше като прикован.

— А синът на краля? Как му беше името? Какви магии е правил? — Докато задаваше въпроса, му хрумна внезапна мисъл. — Ами Престър Джон? Мислех, че ще ми разкажете за краля — нашия крал!

— Друг път, Саймън.

Моргенес размаха снопче шумолящи пергаментови листа пред лицето си, макар в помещението да бе доста прохладно.

— Много има да ти разказвам за мрачните векове след падането на Асу’а — безброй истории. Римърите управлявали тук до появяването на дракона. В по-късни времена, докато драконът спял, други хора господствали в замъка. Изминали много години, няколко крале се сменили в Хейхолт, преди да дойде Джон…

Той прокара ръка по лицето си, сякаш за да изтрие умората.

— Ами синът на краля на ситите? — тихо попита Саймън. — Ами… „страшната Магия“?

— За сина на ърл-краля… по-добре да не казвам нищо.

— Но защо?

— Стига въпроси, момчето ми! — измърмори Моргенес и махна с ръка. — Уморих се да приказвам!

Саймън се обиди. Единственото, което искаше, беше да чуе цялата история; защо възрастните се дразнеха толкова лесно? Все пак по-добре да не попарва кокошката, която снася златни яйца.

— Съжалявам, докторе.

Опита се да демонстрира разкаяние, но старият учен изглеждаше толкова смешен с розовото си като на маймуна лице от нахлулата в него кръв и с щръкналата рядка косица! Саймън усети устните му да се разтеглят в усмивка. Моргенес забеляза това, но запази сериозно изражение.

— Наистина съжалявам.

Отново не последва реакция. Какво друго да пробва?

— Благодаря за разказа.

— Не е „разказ“! — избоботи Моргенес. — Това е история! Изчезвай! Ела утре сутринта готов за работа, защото днес едва започна това, което трябваше да свършиш.

Саймън се изправи, като се опитваше да скрие усмивката си, но щом се обърна и тръгна, тя моментално цъфна на лицето му. Когато вратата зад него хлопна, чу как докторът проклина всички зли духове, които били скрили каната с черната бира.

Лъчите на следобедното слънце се прокрадваха през пролуките на буреносните облаци. Саймън крачеше към вътрешния двор. Когато наближи, като че ли се засуети и се заозърта безцелно — високо и непохватно червенокосо момче с прашни дрехи. В главата му се рояха странни мисли — цял кошер бръмчащи и жужащи желания.

„Вгледай се в този замък“, помисли си той.

Остарял и занемарен, хиляди и хиляди наредени един върху друг безжизнени камъни — каменна грамада, обитавана от дребнави същества. Едно време е било съвсем различно. Случвали са се велики събития. Свирене на рогове, блясък на мечове, стълкновения между грандиозни армии, които връхлитали една срещу друга и отстъпвали като вълните на Кинслах, които блъскат стената Сийгейт. Стотици години бяха изминали оттогава, но на Саймън му се струваше, че всичко това се случва сега, и то пред очите му, а затъпелите хорица, с които живее в замъка, се тътрят край него, без да мислят за нищо друго, освен за следващото ядене и за дрямката след него.

„Идиоти“.

Мина през страничната врата и погледът му бе привлечен от някакъв отблясък откъм отдалечената алея около Кулата на Хйелдин. Там стоеше сияйна миниатюрна девойка в зелена рокля и със златиста коса, сякаш скъпоценно бижу, огряно от самотен слънчев лъч, спуснал се от небето единствено заради нея. Саймън не виждаше лицето й, но беше сигурен, че е красива — красива и милостива като изображението на Неопетнената Елисия в параклиса.

Зелено-златистият блясък в миг го възпламени като подпалено от искра сухо дърво. Всичките му грижи и ядове на секундата се изпариха. Почувства се лек и безтегловен като лебедов пух, подвластен на всеки полъх, който би го понесъл към златното сияние.

След това отклони поглед от прекрасното момиче без лице към опърпаните си дрешки. Рейчъл го чакаше, а и вечерята му беше изстинала. Някаква смътна тежест възстанови обичайното си място, приведе врата му и го принуди да отпусне рамене, докато се тътреше към стаите за прислугата.

5. Прозорецът на кулата

Новандер изтичаше с ветрове и рехав снежец; декандер търпеливо чакаше реда си на опашката на годината.

След като повика синовете си в Хейхолт, крал Джон Презвитер отново се разболя и се върна в сумрачната си стая, заобиколен от знахари, учени доктори и свадливи, досадни прислужници. Епископ Домитис се довлече от „Свети Сутрин“, голямата църква в Ерчестър, и се настани до леглото на Джон, за да го буди, разтърсвайки го, по всяко време на денонощието и да следи за състоянието на кралската душа. Старецът, който продължаваше да губи сили, понасяше болките и свещеника с мъжествен стоицизъм.

В малката стая в съседство на кралската, която Таусър обитаваше вече над четиридесет години, грижливо смазан и положен в увита във фино платно ножница на дъното на дъбовия сандък на шута лежеше мечът Блестящ гвоздей.

Новината се разнесе надлъж и нашир по обширните земи на Остен Ард: Престър Джон умира. От разположения на запад Хернистир и от северния Римърсгард веднага изпратиха делегации до Еркиланд. Старият херцог Исгримнур, съратникът на Джон, който винаги стоеше от лявата му страна на Голямата маса, доведе петдесет римъри от Елвритшала и Наарвед. Всички бяха увити от глава до пети в кожи, тъй като трябваше да прекосят Фростмарч посред зима. Само двайсет хернистирци съпровождаха Гуитин, сина на крал Лут, но бляскавото злато и сребро, с които се бяха окичили, привличаха погледите, засенчвайки грубото платно, от което бяха ушити одеждите им.

Замъкът се оживи от музиката на отдавна нечувани езици: римърсгакски, пердруински и харча. Из двора се носеше езикът на хълмистия остров Наракси, а в обора отекваше напевната реч на тритингите — обитателите на пасищата, които както винаги се чувстваха най-добре около конете. Над всички тези и останалите езици се носеше провлаченият говор на Набан — живият език на Майката Църква и на нейните ейдонитски свещеници, които полагаха неизменни грижи за пристигането и отпътуването на хората и техните души.

В извисяващия се Хейхолт и долу в Ерчестър тези миниатюрни армии от чужденци се смесваха и разделяха почти без произшествия. Макар много от тези хора да бяха отколешни врагове, близо петдесетгодишното царуване на Великия крал бе излекувало много рани. Изпитите кани бира бяха повече от разменените остри думи.

Имаше едно-единствено обезпокоително изключение сред тази хармония, което трудно можеше да не се забележи или да се изтълкува погрешно. Където и да се срещнеха — под широките врати на Хейхолт или в тесните улички на Ерчестър, — облечените в зелени намотала войници на принц Елиас и сиворизите привърженици на принц Джосуа се блъскаха и си разменяха остри думи, демонстрирайки по този начин публично неразбирателството между кралските синове. На няколко пъти гвардията на Престър Джон беше повикана, за да предотврати опасни сбивания. Накрая някакъв привърженик на Джосуа беше намушкан от един млад благородник от Меремунд, приближен на престолонаследника. За щастие човекът на Джосуа избегна фаталния изход — ударът беше пиянски и лошо прицелен и противниците най-после се принудиха да се вслушат в укорите на по-старите придворни. Отрядите на принцовете се върнаха към тактиката на студените погледи и презрителните усмивки и кръвопролитията бяха предотвратени.

Това бяха странни дни в Еркинланд и целия Остен Ард, белязани едновременно от тъга и въодушевление. Кралят не беше още мъртъв, но явно скоро щеше да умре. Целият свят предстоеше да се промени. Нима беше възможно всичко да си остане постарому, след като Престър Джон престанеше да седи на Престола от драконова кост?

— … Удунсдей: сън… дросдей: по-добре… фрейдей: най-добре… сатринсдей: пазарен ден… съндей — почивка!

Саймън си тананикаше старото стихче и тичаше нагоре по скърцащото стълбище, като прескачаше по две стъпала наведнъж. При вратата на Боровата градина едва не събори Софрона, отговорничката за спалното бельо, която бе повела отряд натоварени с одеяла камериерки. Тя писна лекичко и се подпря на рамката на вратата, когато Саймън се стрелна край нея, размаха мършав пръст след него и изкрещя:

— Ще кажа на Рейчъл!

Придружителките й сподавиха смеха си.

На кой му пукаше за Софрона? Днес беше сатринсдей — пазарен ден — и готвачката Джудит му даде две пенита, за да й купи нещо, и половин пени да го изхарчи за себе си. Благословен сатринсдей! Монетите подканващо прозвънваха в кожената му кесия, докато обикаляше из безкрайните дворове на замъка, за да излезе през вратата на Вътрешния двор в Средния двор, сега почти празен, тъй като обитателите му — войници и занаятчии — бяха или на пост, или на пазар.

Във външния двор пасяха животни, бутаха се на студа под погледите на овчарите, които едва ли бяха в по-добро настроение. Саймън изтича покрай редиците схлупени къщурки, складове и навеси за животни, много от които бяха толкова овехтели и обрасли с изсъхнал бръшлян, че приличаха на брадавици по вътрешните стени на Великата крепост.

Слънцето проблясваше през облаците и осветяваше гравюрите, които изпълваха импозантната халцедонова фасада на вратата Нарулах. Саймън тъкмо беше спрял да тича, крачеше забързано между локвите вода, зазяпан в плетениците от изображения, представящи победата на крал Джон над Ардривис — битката, при която Набан окончателно беше паднал под владичеството на краля, — когато до слуха му достигна тропот на препускащи копита и пронизително скърцане на колела на каруца. Той вдигна ужасен поглед и видя пред себе си опулените, мътни очи на кон, който профуча през вратата Нарулах, като пръскаше кал изпод копитата си. Саймън се метна встрани от пътя и усети в лицето си вятъра от профучалия покрай него кон, помъкнал зад себе си тресящата се талига. Зърна за миг каруцаря, облечен в тъмно наметало с качулка с червена подплата. Докато каруцата профучаваше край него, мъжът го стрелна с очи — черни и блестящи като на кръвожадна акула; момчето изпита мимолетното усещане, че погледът му го изгаря. Залитна назад, улови се за каменната колона на вратата и проследи с поглед изчезващата по пътя кола. Пилците се разкудкудякаха и се разхвърчаха, с изключение на онези, които останаха да лежат премазани и окървавени в коловозите на талигата. По земята се посипаха кални пера.

— Ей, момче, нали не си ранен? — Един от стражите откопчи треперещата ръка на Саймън от гравюрите и го изправи. — Хайде, върви си по пътя тогава.

Снегът танцуваше из въздуха и полепваше по лицето му, после се стичаше разтопен. Саймън се спускаше по дългия склон към Ерчестър. Монетите подрънкваха в джоба му кротко и някак неуверено.

— Този свещеник напълно е откачил — подхвърли пазачът на другаря си. — Не е ли от хората на принц Елиас?

Саймън мина покрай три дечурлига и майка им, която се мъкнеше едва-едва по мократа пътека; децата се закискаха при вида на бледото му лице и почнаха да го сочат с пръсти.

Цялата Главна улица беше покрита с опнати между постройките съшити парчета кожа. На всяка пресечка бяха струпани огромни каменни огнища, чиито пушеци — макар не изцяло — се просмукваха през дупките в навесите. Навяваният пак през тях сняг се разтапяше, съскайки от нагорещения въздух. Докато се грееха край пламъците или се разхождаха и разговаряха, като тайничко оглеждаха изложените от двете страни на улицата стоки, жителите на Ерчестър и Хейхолт се бяха смесили с дошлите от други владения — всички обикаляха по широката централна улица, опнала се цели десет километра от вратата Нарулах чак до Площада на битките в другия край на града. Приклещен като в менгеме, Саймън усети, че доброто му настроение се завръща. Какво го интересуваше някакъв си пиян свещеник? Все пак беше пазарен ден!

Обичайната тълпа пазаруващи и кресливи търговци, опулени провинциалисти, комарджии, джебчии и музиканти днес беше набъбнала от армията на многобройните делегации, пристигнали по повод предстоящата кончина на краля. Наперените в бляскавите си одежди римъри, хернистирци и пердруинци предизвикваха у Саймън истински възторг. Той тръгна след една група набански легионери, облечени в синьо и златно, възхитен от напетата им стойка и достолепната им надменност. Приближи ги с надеждата да разгледа отблизо късите мечове в запасаните високо на кръста им ножници. И в този момент един от тях — светлоок войник с тънички черни мустачки — се обърна и го видя.

— Ей, братлета! — ухили се той и грабна за ръката един от другарите си. — Я вижте! Бас ловя, че това е един малък подъл крадец, който е хвърлил око на кесията ти, Тюрис!

Двамата заоглеждаха Саймън. Набитият брадясал Тюрис се ухили мрачно на Саймън и изръмжа:

— Само да я пипне, ще го убия!

Явно изобщо нямаше чувство за хумор. Към двамата се присъединиха още трима млади легионери, стесниха кръга около Саймън и той се почувства като хваната в капан лисица.

— Какво става тук, Гелеез? — попита един от новодошлите другаря на Тюрис. — Ху фог? Да не е краднал нещо?

— Не, не… — изкиска се Гелеез. — Само се помайтапих с Тюрис. Кльощавият не е направил нищо.

— Имам си моя кесия! — възмути се Саймън. Отвърза я от колана си и я размаха пред самодоволно ухилените физиономии на войниците. — Не съм крадец! Аз живея в двореца на краля! Вашият крал!

Войниците се изкискаха.

— Хей, я го чуйте! — викна Гелеез. — Нашият крал, казва. Какъв смелчага, а?

Саймън разбра, че младият легионер е пиян. Възхищението му се смеси с известна доза отвращение.

— Хей, момчета — зашава вежди Гелеез, — Мулвайс ней кенит дренисенд, както казват — да внимаваме с това хлапе и да го оставим да поспи.

Последва нов взрив от смях. С пламнало лице Саймън привърза кесията си и се обърна да си тръгне.

— Довиждане, придворна мишко! — викна подигравателно един от войниците.

Саймън нито се обърна, нито отвърна нещо, а само ускори крачка.

Тъкмо подмина едно от каменните огнища, оставил зад себе си навеса на Главната улица, когато усети някой да го хваща за рамото. Извърна се, предполагайки, че набанците са го настигнали, за да продължат с подигравките си, но пред него стоеше пълничък мъж с грубовато розово лице. Непознатият беше облечен в сива роба и имаше характерната за просещите монаси тонзура.

— Прощавай, млади момко — рече той с гърленото произношение на хернистирец. — Исках само да разбера дали си в безопасност и да не би тези гойрах приятелчета да са ти сторили нещо.

Странникът посегна с ръка и опипа Саймън, сякаш проверяваше дали не е ранен. В покритите му с тежки клепачи очи, заобиколени със ситни бръчици, свидетелство за чести усмивки, се спотайваше дълбока сянка — обезпокоителна, но не и заплашителна. Саймън усети, че неволно се е втренчил в странника, и боязливо се дръпна.

— Не, благодаря, отче — отвърна той, като скри притеснението си зад официалния тон. — Само се шегуваха. Нищо ми няма.

— Добре, това е много добре… О, прощавай, не се представих. Аз съм брат Кадрах ек-Кранхир от Вилдериванския орден. — Лицето му се разтегли в извинителна усмивка. Дъхът му издаваше, че е пил вино. — Пристигнах с принц Гуитин и хората му. А ти кой си?

— Саймън. Живея в Хейхолт.

Той посочи неопределено с ръка към замъка.

Монахът отново се усмихна, без да отвърне, и се обърна да погледне някакъв облечен в ярки, неподхождащи си цветове хирка, който водеше на верига мечка с намордник. Когато мечката отмина, Кадрах отново насочи проницателните си очички към Саймън.

— Чувал ли си да разправят, че хирките говорят с животните си? Особено с конете. И отлично се разбират с тях.

Монахът сви насмешливо рамене, сякаш за да покаже, че един Божи човек не би могъл да повярва на подобни глупости.

Саймън не отговори. Разбира се, че беше чувал тези истории за дивите хирки. Шем конярят се кълнеше, че било самата истина. На пазара често виждаше хирки да продават красиви коне на безбожни цени и да смайват селяните с номера и трикове. Докато си мислеше за тях — и за не съвсем почтената им репутация, — Саймън опипа с ръка кожената си кесия, за да се увери, че монетите са си на мястото.

— Благодаря ви за помощта, отче — каза накрая той, макар да не си спомняше човекът да му е помогнал с нещо. — Трябва да вървя да купя подправки.

Кадрах го изгледа продължително, сякаш се опитваше да си припомни нещо, ключът за чието обяснение се криеше в израза на Саймън. Накрая каза:

— Бих искал да те помоля за една услуга, млади момко.

— Каква? — попита подозрително Саймън.

— Както вече споменах, аз съм чужденец във вашия Ерчестър. Може би ще бъдеш така добър да ме поразведеш наоколо, просто да ми помогнеш. После ще продължиш по пътя си, след като си свършил едно добро дело.

— О!

Саймън изпита известно облекчение. Отначало му идеше да откаже — толкова рядко му се случваше да се пошляе сам из пазара. Но пък на човек често ли му изпада възможност да разговаря с ейдонитски свещеник от езическия Хернистир? Освен това брат Кадрах явно не беше от тези, дето постоянно опяват за греха и вечните мъки. Погледна го още веднъж, но лицето на монаха си остана непроницаемо.

— Е, щом е така — добре… Да вървим… Искате ли да видите танцьорите от Наскаду на Площада на битките?

Кадрах се оказа интересен събеседник. Макар да не спираше да говори — разказваше на Саймън за пътуването в студа от Хернисадарк до Ерчестър с принц Гуитин и често подхвърляше шегички по адрес на някой минувач и причудливите му одежди, — все пак изглеждаше някак сдържан и постоянно нащрек, дори когато се заливаше от смях на собствените си шеги. Двамата обикаляха пазара през по-голямата част от следобеда, разглеждаха масите със сладкиши и сушени зеленчуци, наредени покрай стените на магазините по Главната улица, и вдишваха топлите ухания, които се разнасяха от хлебопекарните и магазинчетата за кестени. Монахът забеляза изпълнения с копнеж поглед на Саймън и настоя да спрат и да купят кошничка печени кестени, която плати на продавача със съсухрено лице с половин пени, което чевръсто измъкна от някакъв джоб на расото си. След като изгориха пръстите и езиците си и решиха да изчакат кестените да изстинат, се забавляваха с някакъв комичен спор между един продавач на вино и някакъв мошеник, препречил вратата на винарната.

После спряха да погледат някаква усирийска пиеса сред тумба пищящи деца и опулени възрастни. Куклите подскачаха и се кланяха, а император Крексис, с кози рога и брадичка, размахваше дълга пика и преследваше облечения в бяла мантия Усирис. Накрая заловиха Усирис и го окачиха на Дървото на Екзекуцията, а Крексис подскачаше около Дървото и мушкаше и измъчваше прикования към него Спасител, надавайки пронизителни писъци. Възбудените до полуда деца крещяха и ругаеха подрипващия император.

Кадрах смушка с лакът Саймън.

— Виждаш ли? — каза той и посочи с дебелия си пръст авансцената.

Увисналата до земята завеса се издуваше като под напора на силен вятър. Кадрах отново смушка Саймън.

— Не смяташ ли, че това е чудесно изображение на нашия Бог? — попита той, без да сваля очи от плющящото платно. На сцената Крексис танцуваше, а Усирис страдаше. — Докато човек разиграва своя спектакъл, Кукловодът остава невидим; ние не Го съзираме, а Го познаваме по действията на Неговите кукли. От време на време завесата, която Го скрива от вярващата в Него публика, помръдва. О, и ние сме признателни дори за това едва забележимо помръдване зад завесата — безкрайно признателни!

Саймън го гледаше вторачено: накрая Кадрах отмести очи от представлението и го погледна. Странна тъжна усмивка сви ъгълчетата на устните на монаха; за пръв път тя съответстваше на израза на очите му.

— Ех, момче — въздъхна той, — какво ли би могъл да проумяваш от религиозните работи все пак?

Разхождаха се още известно време и най-накрая брат Кадрах се сбогува с безкрайни благодарности за отзивчивостта на младия момък. Саймън продължи да се шляе без посока, дълго след като монахът си тръгна. Късчетата небе през тентата на навеса вече бяха потъмнели от ранния здрач, когато се сети за онова, което му бяха поръчали.

Пред щанда на един търговец на подправки откри, че кесията му е изчезнала.

Сърцето му три пъти се преобърна, докато се опитваше паникьосан да си спомни всичко. Сигурен беше, че когато спряха с Кадрах да купят кестени, я усещаше на пояса си, но не можеше да си спомни дали кесията беше с него и след това. Така или иначе, вече я нямаше заедно с неговото половин пени и двете пенита, които му бе поверила Джудит!

Напразно претърсва целия пазар, докато небето в пролуките не почерня като стар чайник. Снегът, който доскоро почти не усещаше, му се струваше ужасно студен и мокър, докато крачеше с празни ръце към замъка.

По-лош от всеки пердах, установи Саймън, като се прибра без подправки и пари, беше разочарованият поглед на добрата пълничка и побеляла от брашно Джудит. Рейчъл също прибягна до гадния номер да го удостои единствено с мъчителния за него израз на презрение заради детинската му глуповатост и обещанието, че ще му се наложи „да се съдере от работа“, докато възстанови парите. Дори Моргенес, при когото отиде с надеждата да срещне поне капка разбиране, му се стори донякъде изненадан от безотговорността му. С една дума, макар боят да му се размина, никога не се бе чувствал толкова угнетен и разочарован от самия себе си.

Съндей дойде и си отиде, мрачен, кишав ден, през който по-голямата част от персонала на Хейхолт, изглежда, прекара времето си в параклиса, молейки се за крал Джон или напъждайки Саймън. Той пък беше в онова заядливо, раздразнително и пакостливо настроение, от което обикновено излизаше след посещение при Моргенес или когато се измъкваше навън, за да се посвети на проучванията си. Докторът обаче се беше заключил с Инч и работеше върху нещо, както сам каза, голямо, опасно и леснозапалимо, поради което не се нуждаеше от Саймън, а времето беше толкова студено и мрачно, че дори лошото му настроение не успя да го принуди да скитосва навън. Вместо това прекара безкрайния следобед с Джеръмайъс, дебелия чирак на свещаря, в мятане на камъни от една куличка на стената във Вътрешния двор и в безсмислени спорове дали рибата от крепостния ров замръзва през зимата и ако не, къде се дява до настъпването на пролетта.

Когато в мундей сутринта се надигна отпаднал и с още по-лошо настроение, студът все още върлуваше както навън, така и в помещенията на прислугата. Моргенес също беше някак потиснат и необщителен и щом приключи с домакинската работа в дома на доктора, Саймън задигна малко хляб и сирене от килера и се измъкна, за да се усамоти.

Известно време се помота безцелно из Архивната зала в Средния двор, заслушан в досадното като жужене на насекомо скрибуцане на монасите-писари, но след около час започна да изпитва усещането, че писците стържат по собствената му кожа…

Реши да си вземе вечерята и да се качи на Кулата на Зеления ангел, което не беше правил, откакто времето започна да се променя. Като знаеше, че клисарят Барнабас с огромно удоволствие ще го изхвърли оттам, предпочете да не минава по прекия път към кулата, а да заобиколи по тайния си маршрут към горните етажи. Завърза внимателно храната в носната си кърпа и тръгна.

Докато крачеше из безкрайните лабиринти на Канцеларията, прекосявайки ту покрити коридори, ту открити дворове, за да се окаже отново на закрито — тази част на замъка беше осеяна от малки вътрешни дворове, — суеверно избягваше да поглежда към кулата. Величествено източена, тя се извисяваше в югозападния ъгъл на Хейхолт като бреза сред каменна градина, толкова невероятно висока и стройна, че гледана от земята, сякаш бе кацнала на далечен хълм на много мили отвъд стените на замъка. Застанал отдолу, той я чуваше да потрепва на вятъра като изопната от небесен ключ струна на лютня.

Първите четири етажа на Кулата на Зеления ангел не се различаваха от стотиците други постройки в замъка. Предишните господари на Хейхолт бяха облицовали тънката й основа с назъбени гранитни стенички — дали от разбираемото желание да я направят по-устойчива, или защото откъснатостта на кулата внушаваше безпокойство, никой не смееше да каже със сигурност. Укрепленията стигаха до нивото на външната стена и кулата се изопваше незащитена нагоре — прекрасно белолико създание, измъкнало се от мръсния си пашкул. Абстрактните балкони и прозорци бяха изсечени направо в гладката каменна повърхност като гравюри върху моржовите зъби, които Саймън често виждаше на пазара. На върха на кулата хладно проблясваше в меднозлатно и зелено самият Ангел с една протегната като за сбогуване ръка, а с другата засенчил обърнатите си на изток очи.

Огромната шумна канцелария днес беше по-претъпкана от обикновено. Облечените в раса питомци на отец Хелфсин се щураха от стая в стая или се тълпяха на открито по дворовете, отдадени на трескави спорове в мразовития, изпълнен с прелитащи снежинки въздух. Някои, понесли свитъци, се опитаха да изпратят Саймън с поръчки до Архивната зала, но той им отказваше под предлог, че доктор Моргенес му е възложил някаква работа.

Спря в преддверието на Тронната зала и се престори, че се възхищава на огромните мозайки, докато чакаше последните свещеници да се изнижат към параклиса. След това открехна вратата и се промъкна в залата.

Огромните панти изскърцаха и утихнаха. Стъпките на Саймън отекнаха многократно, постепенно заглъхвайки в спотаената, сякаш задъхана тишина. Независимо колко пъти се бе промъквал в тази зала — доколкото му беше известно, през последните години той беше единственият обитател на замъка, посмял да припари тук, — неизменно изпитваше страхопочитание.

Едва миналия месец, след като крал Джон неочаквано се изправи на крака, Рейчъл и компания най-после получиха разрешение да прекрачат забранения праг; впуснаха се в двуседмична атака срещу трупания с години прахоляк и мръсотия, счупени стъкла и птичи курешки и гнезда, паяжини на преселили се от памтивека при своите осмокраки прадеди паяци. Но макар Тронната зала да бе идеално почистена, с излъскани плочници, измити стени и знамена — макар не всички до едно, — изтупани от плътния слой прах, в нея властваше атмосфера на старост и мъртвило. Сякаш единствено отмереният ритъм на древността определяше хода на времето тук.

Подиумът се намираше в отсрещния край на огромната зала, сред облак светлина, която се изливаше от един украсен с фигури прозорец в сводестия таван. Върху него — празен, ограден от статуите на шестимата Върховни крале на Хейхолт — като странен олтар сред танцуващите блестящи прашинки, се възправяше Престолът от драконова кост.

Костите бяха огромни и толкова излъскани, че излъчваха матовото сияние на полиран камък. С малки изключения бяха оформени и нагласени така, че независимо от размерите им да е трудно да се определи към коя част от огромното туловище на могъщото огнедишащо влечуго са принадлежали някога. Беше очевидно от какво е направена единствено облегалката зад кадифените кралски възглавнички — огромно ветрило от извити жълти ребра с дължина седем лакътя. Ясно се открояваше и друго — на върха на облегалката се мъдреше черепът със страховитите челюсти на дракона Шуракай. Орбитите зееха като разбити черни прозорци, а закривените остри зъби достигаха големината на човешка длан. Черепът на дракона с цвят на стар пергамент беше осеян със ситни пукнатини, но изглеждаше някак си като жив — страховит и възхитително жив.

Всъщност в залата витаеше някаква удивителна и свещена атмосфера, което Саймън изобщо не можеше да проумее. Тронът от тежки жълтеникави кости, масивните черни фигури, застанали на стража около него във величествената безлюдна зала — всичко това внушаваше страховито могъщество. Всичките й осем обитатели в момента — прислужникът, статуите и огромният череп без очи — сякаш бяха затаили дъх.

Саймън се намираше в някакъв тих, изпълнен със страхопочитание екстаз. Може би малахитовите крале само чакаха с мрачно, вкаменено търпение момчето да протегне богохулно ръката си на простосмъртен към седалището от драконова кост, чакаха… чакаха… за да оживеят с ужасяващо скрибуцане! Той потръпна, изпитал мъчително задоволство от собственото си въображение, и пристъпи бавно напред, за да огледа мрачните им лица. От малък знаеше имената им от някакво безсмислено детско стихче, на което Рейчъл — Рейчъл? Нима е възможно? — го беше научила, когато все още беше ухилена три-четиригодишна маймунка. Дали можеше да си го спомни?

Щом на самия него споменът за детските години му се струваше така далечен, какъв ли бе за Престър Джон, запита се неочаквано той. За краля, помъкнал товара на толкова много десетилетия? Безмилостно ясен като спомена за минали унижения, които беше преживял Саймън, или мъгляв и нереален като разказите за славното минало? Дали когато човек остарее, спомените не изместват от съзнанието останалите му мисли? Или изчезват — детството, ненавистните врагове, приятелите?

Как беше онази стара песен? Шестима крале…

Шестима крале царуваха на Хейхолт в просторните зали.

Шестима господари сред стените велики от камък.

В шест надгробни могили на хълма над залива Кинслах

шестима крале ще почиват до Страшния съд.

Точно така!

Фингил Първи, Кървавия крал,

на алените криле на войната от север долетял.

Хйелдин — синът му, страшният Луд крал,

към смъртта от призрачната кула полетял.

После Икфердиг, Изгорелия крал,

сред огнени талази е нощ черна изгорял.

Трима северни крале — мъртъвци студени —

и Северът веч не царува в Хейхолт извисени.

Това бяха тримата крале на Римърсгард вляво от трона. Не беше ли Фингил онзи, за когото разказваше Моргенес — предводителят на страшната армия? Който избил ситите? Значи вдясно от пожълтелите кости са…

Крал Сулис Чаплата, Отстъпника наречен,

избягал от Набан, дошъл и бил посечен.

И кралят най-свещен на Хернистир, крал Титейн Стари,

той влезе в крепостта и там смъртта го свари.

И начетеният Ейлстан, Рибарския крал,

той дракона събудил и в Хейхолт той умрял.

„Ха!“ Саймън се вторачи с тайно злорадство в тъжното изпито лице на крал Сулис Чаплата. „Имам по-добра памет, отколкото предполагат, по-добра, отколкото на повечето идиоти!“ И естествено сега в Хейхолт властваше седмият крал — старият Престър Джон. Дали някой ден щяха да прибавят и него в песента?

Шестата статуя, най-близо до дясната страна на трона, беше любимецът на Саймън: единственият еркинландец, седял на великия трон на Хейхолт. Момчето се приближи, за да разгледа издълбаните дълбоко очи на свети Ейлстан, наречен Ейлстан Фискерн, защото произлизаше от рибарския народ на Гленивент; наричаха го и Мъченика, тъй като беше убит от огнедишащия змей Шуракай — съществото, накрая намерило гибелта си от ръцете на Престър Джон.

За разлика от Изгорелия крал от другата страна на трона, лицето на Рибарския крал не беше сгърчено от страх и съмнения: каменното му изражение излъчваше по-скоро въплътената от склуптора увереност, а непроницаемият поглед създаваше усещането, че вижда нещата отвъд. Отдавна починалият майстор беше изобразил Ейлстан смирен и благочестив, но едновременно и храбър. В тайните си помисли Саймън често си представяше своя баща-рибар именно така.

Докато съзерцаваше статуята, усети върху ръката си внезапна студенина. Беше докоснал страничната облегалка на Престола! Прислужник да докосва трона! Дръпна светкавично ръка, изумен от смразяващия хлад, който излъчваха мъртвите кости на свирепия звяр, и залитна крачка назад.

За миг сърцето му замря, тъй като му се стори, че статуите се привеждат над него, протягайки сенки върху тапицираните стени, и той хукна назад. След като се увери, че всъщност нищо не е помръднало, се изправи с цялото си съхранено достойнство, поклони се на кралете и Престола и закрачи обратно по каменния под. Търсейки опипом с ръка — „Спокойно, спокойно — мина му през ума, — не се дръж като страхлив глупак“, — най-после намери вратата към приемната, за където всъщност се беше запътил. Огледа още веднъж внимателно все така неподвижния мизансцен зад гърба си и се мушна през вратата.

Зад тежката завеса от плътно червено кадифе с изрисувани празнични сцени една стълба в стената отвеждаше към будоар на върха на южната галерия на тронната зала. Като се упрекваше заради проявеното преди малко малодушие, Саймън се заизкачва по стълбата. Горе вече беше лесно да се провре през отвора на дългия прозорец на будоара, за да се озове върху стената под него. Сега обаче маневрата се оказа по-трудна, отколкото когато беше идвал за последен път през септандер: камъните бяха хлъзгави от снега и духаше доста силен вятър. За щастие стената беше широка. Максимално съсредоточен, той успя да преодолее и това препятствие.

Сега идваше онова, което обичаше най-много. Ъгълът на стената излизаше само на около метър и половина от широката подветрена страна на Кулата на Зеления ангел на четвъртия етаж. Затаил дъх, той почти чуваше пронизителния звук на бойните тръби и дрънченето на оръжията на биещите се рицари по палубите под него, докато се готвеше да скочи от една горяща мачта върху друга, превъзмогвайки напора на свирепия вятър…

Дали защото леко се подхлъзна при скока, или защото въображаемата морска схватка под него беше погълнала вниманието му, но Саймън скочи лошо на ръба на кулата. Удари жестоко коляно в камъка, пързулна се и едва не падна от три-четири метра върху ниската стена в основата на бойницата или направо в крепостния ров. Сърцето му затупка в бесен галоп. Все пак успя да се приплъзне между зъбците на куличката и да достигне с пълзене до пода от дълги дъски отдолу, за да се спусне върху него.

Чувстваше се ужасно глупаво, седнал под лекия снежец и стиснал пулсиращото си коляно. Чувстваше се така, сякаш бе извършил някакъв грях или предателство, или подлост; ако не осъзнаваше какъв хлапак изглежда в момента, щеше да зареве.

Накрая се изправи и закуцука към кулата. Все пак късметът не му изневери: никой не беше чул тежкото му тупване. Бръкна в джоба си — коматът и сиренето бяха доста неприятно сплескани, но все пак ставаха за ядене. Това все пак го утеши донякъде.

Изкачването по стълбите с натъртено коляно беше истинска мъка, но не си струваше да се докопаш до Кулата на Зеления ангел — най-високата постройка в Еркинланд, а защо не и в цял Остен Ард — и да не се изкачиш нито сантиметър над главните стени на Хейхолт.

Стълбището на кулата беше прихлупено и тясно, стъпалата бяха от гладък бял камък, какъвто нямаше никъде другаде в замъка — хлъзгав на пипане, но стабилен под краката. Обитателите на замъка твърдяха, че това е единствената част от старата крепост на ситите, останала непроменена. Веднъж доктор Моргенес му каза, че това не е вярно. Дали това означаваше, че кулата е претърпяла промени, или че има и други непипнати части от старата Асу’а, докторът — с привичния си влудяващ маниер — така и не уточни.

След като се изкачва няколко минути, Саймън видя от прозорците, че вече се намира над нивото на Кулата на Хйелдин. Мрачният купол на кулата, от която Лудия крал беше намерил смъртта си преди много време, сякаш се взираше нагоре към Зеления ангел над ширналия се покрив на тронната зала като втренчено в своя принц завистливо джудже, което никой не наблюдава.

Каменната облицовка на стълбищната шахта тук беше различна: в мека сиво-бежова гама, очертана с миниатюрни преплетени шарки в небесносиньо. Саймън откъсна очи от Кулата на Хйелдин и погледна за момент там, където светлината от един висок прозорец падаше върху стената, но когато се опита да проследи очертанията на един от изящните синкави спирални орнаменти, главата му се замая и той се отказа.

Най-накрая, когато беше започнал да мисли, че мъчителното изкачване трае вече часове, стълбището свърши пред блестящия бял под на камбанарията. И той беше от същия необикновен камък, от който беше направено и стълбището. Макар кулата да се издигаше още стотина лакътя нагоре, заостряйки се към върха, върху който сред облаците беше кацнал Зеленият ангел, стълбището свършваше тук, при огромните бронзови камбани, увиснали в редици като огромни зелени плодове от мертеците. Самата камбанария беше открита от всички страни и когато камбаните на Зеления ангел биеха, звукът се разнасяше из цялата околност през високите сводести прозорци.

Саймън се облегна на един от шестте стълба от тъмно, гладко и твърдо като скала дърво, които се издигаха до тавана. Задъвка комата и загледа панорамата на запад, където водите на Кинслах неспирно се плискаха в масивните диги на Хейхолт. Тъй като денят беше мрачен и снежинките танцуваха като полудели, Саймън се изненада от яснотата на разкрилата се под него гледка. Безчет малки лодки пореха вълните на Кинслах под напъните на приведените над веслата облечени в черни наметала гребци. Стори му се, че някъде много далеч съзира очертанията на езерото, от което извира река Гленивент в началото на дългия си път към океана, криволичещ в продължение на десетки километри през пристанищни градове и ферми. Обърнат с лице към делтата на реката, остров Уорнистен се плакнеше в обятията на морето, а на запад отвъд него нямаше нищо, освен безбройни неизследвани левги вода.

Саймън размърда удареното си коляно и реши, че не бива да сяда на пода, след като ще му се наложи да става. Нахлупи шапката върху ушите си, зачервени и подути от вятъра, и отхапа парче от ронливото сирене. Вдясно от него, много встрани от полезрението му, се простираха ливадите и стърчаха хълмовете на Ач Самрат, далечните предели на хернистирското кралство, бойно поле на жестоката битка, която беше описал Моргенес. От лявата му страна оттатък ширналия се Кинслах, докъдето стигаше погледът се простираха безкрайните ливади Тритингс. Които все пак имаха край: по-нататък лежаха Набан, заливът Фиранос с островите си, блатистата земя Вран… все места, които Саймън никога не беше виждал и вероятно никога нямаше да види.

Отегчен от еднообразието на Кинслах и от представите си за недостъпния юг, той закуцука към срещуположната страна на камбанарията. Гледана от средата на помещението, откъдето не се виждаха никакви подробности от пейзажа, издигащата се безформена тъмна маса облаци напомняше сива дупка в нищото, а кулата за момент заприлича на призрачен кораб, понесъл се без посока из мъгливо и пусто море. Вятърът фучеше и виеше край рамките на прозорците без стъкла; камбаните тихо прозвънваха, като че ли бурята беше натикала в бронзовите им кожуси малки подплашени духове.

Саймън стигна до ниския перваз и се надвеси, за да огледа безпорядъка от покриви под себе си. Вятърът моментално се нахвърли отгоре му, сякаш искаше да го вдигне и да го запокити като коте, което си играе с мъртъв есенен лист. Той сграбчи с все сила влажния камък и скоро вятърът отпусна прегръдката си. Саймън се усмихна: от тази удобна за наблюдение позиция фантастичната бъркотия от покривите на Хейхолт — всеки с различна височина и форма, всеки със своя собствена гора от комини — приличаше на пълен със странни квадратни зверчета двор. Струпани почти едно върху друго, сякаш се боричкат за местенце като прасета пред копаня с храна.

По-нисък от двете кули, куполът на параклиса на замъка се издигаше над Вътрешния двор със замрежени от лапавицата витражи. Другите здания в крепостта — жилищните постройки, трапезарията, тронната зала и канцеларията — бяха притиснати от всевъзможни пристройки, нямо свидетелство за стълпотворението от арендатори, обитаващи замъка. Другите два двора и масивната стена, която свързваше укрепленията, спускайки се в концентрични кръгове по хълма, бяха пренаселени по същия начин, Самият Хейхолт не се беше разпрострял отвъд очертанията на външната стена. Хората се блъскаха в него, като строяха все по-нависоко или разделяха вече построеното на все по-малки части.

Отвъд крепостта се простираше Ерчестър с безредно струпаните си улици с похлупени от снежна мантия ниски къщурки; сред тях се издигаше единствено катедралата, джудже в сравнение с Хейхолт и покатерилия се в небесната кула Саймън. Тук-там се носеха раздухвани от вятъра облачета дим.

Зад градските стени се виждаха покритите със сняг очертания на църковния двор — старото езическо гробище, което се ползваше с лоша слава. Тревистите хълмове отвъд него стигаха почти до гората. Високият връх Тистерборг се издигаше над тях достолепен като катедралата над ниските покриви на Ерчестър. Саймън не ги виждаше, но знаеше, че Тистерборг е увенчан от кръг полирани от вятъра каменни стълбове, наричани от местните хора Камъните на гнева.

А отвъд Ерчестър, отвъд църковния двор, хълмовете и покрития със снежна гугла Тистерборг беше Гората. Казваше се Алдхеорте — Старо сърце — и се простираше неизбродна, мрачна и тайнствена като море. Покрайнините й бяха населени и я кръстосваха няколко поддържани пътя, но малцина се осмеляваха да навлязат по-дълбоко в нея. Огромна сенчеста област в централната част на Остен Ард, от която не пристигаха никакви пратеници и в която отиваха много малко посетители. В сравнение с необятността й дори колосалната Сиркоил на запад, обраслото с гора било на Хернистир, представляваше просто храсталак. Съществуваше само една Гора.

Морето — на запад, Гората — на изток; Северът с железните му мъже и земята на рухналите империи на юг… взрян в Остен Ард, Саймън забрави за известно време за коляното си. И за един миг се почувства истински крал на целия познат нему свят.

Когато забуленото в мъгла зимно слънце започна да се спуска, Саймън най-после реши да си тръгва. Болката в крака се обади и той изохка; коляното му се беше схванало от дългото стоене на перваза. Явно нямаше да може да се смъкне от камбанарията по трудния, таен маршрут. Налагаше се да опита късмета си и да се моли Барнабас или отец Дреосан да не го спипат.

Безкрайното стълбище беше истинско мъчение, но гледката, на която се беше насладил от прозореца на кулата, си заслужаваше мъките и той ни най-малко не съжаляваше. Копнежът да види колкото може повече от света тлееше в него като нераздухан огън и изпълваше с топлина всяка клетка от тялото му. Щеше да помоли Моргенес да му разкаже още за Набан и Южните острови, както и за шестимата крале.

На четвъртия етаж, откъдето бе проникнал в кулата, чу шум: някой бързаше по стълбите под него. Замръзна на място и се запита дали не е разкрит — не че влизането в кулата беше строго забранено, но нямаше някаква сериозна причина да е тук; клисарят щеше да го заподозре в провинение. Странно защо, стъпките се отдалечаваха. Несъмнено Барнабас или който и да било друг не би се поколебал да дойде, да го сграбчи за многострадалния врат и да го помъкне надолу. Саймън продължи по спираловидната стълба; отначало предпазливо, но подтикван от любопитството си, все по-бързо и по-бързо, въпреки пулсиращото от болка коляно.

Най-после стълбите свършиха пред входната зала на кулата. Помещението беше осветено слабо и по стените тъмнееха сенки и избелели гоблени с неясни, вероятно религиозни сюжети. На последното стъпало той спря, скрит в сянката на стълбището. После тръгна по застлания с плочи под, като се стараеше да не вдига шум. Всяко случайно проскърцване на обувките му отекваше в дъбовия таван. Главната врата на залата беше затворена. Единствената светлина идваше от прозорците над трегера.

Как би могъл някой да отвори и да затвори масивната врата, без Саймън да усети? Дочу само леки стъпки и с безпокойство зачака изскърцването на тежките панти. Отново се заоглежда.

Ето там. Изпод украсения с ресни ръб на лекедосания сребрист тапет покрай стълбището се подаваха две малки кръгли неща — обувки. Взря се по-внимателно и различи издутина — някой се криеше там.

Застанал като чапла на един крак, той събу едната си обувка, а след това и другата. Кой можеше да е? Да не би дебелият Джеръмайъс да го бе проследил чак дотук, за да му погоди някой номер? Е, ако беше така, ей сега щеше да му даде да разбере.

Запристъпва почти безшумно по каменните плоча през залата, докато не застана точно срещу подозрителната издутина. За миг, докато протягаше ръка към ръба на тапета, си спомни странния израз на брат Кадрах за завесите, когато гледаха кукленото представление. Поколеба се, после се засрами от собствената си боязливост и дръпна тапета.

Вместо да се открехне, разкривайки шпионина, тежкият тапет се раздра и се свлече като чудовищно колосано одеяло. За един миг Саймън зърна дребно уплашено личице, после тежкият плат го затрупа и го повали на земята. Докато ругаеше и се мъчеше да се освободи от този капан, една кафява фигурка се стрелна покрай него.

До слуха му достигаха шумовете от битката на непознатия с тежката врата, докато той самият се бореше с набития с прах плат, в който се беше омотал. Най-накрая успя да се освободи, изправи се и се спусна стремглаво, за да хване непознатия, преди да се е измъкнал през открехнатата врата. Сграбчи шпионина за палтенцето от груб плат миг преди той да изскочи навън.

Беше ядосан и объркан.

— Кой си ти? — изръмжа Саймън. — Подслушвач такъв!

Пленникът му не отговори, но удвои усилията си да се освободи. Който и да беше, не беше достатъчно голям, за да се изскубне от ръцете на Саймън.

Докато се опитваше да го издърпа обратно през вратата — съвсем не лека задача, — Саймън с изненада позна сукното с пясъчен цвят, което стискаше. Сигурно беше момчето, което подслушваше до вратата на параклиса! Саймън дръпна ожесточено и успя да промъкне главата и раменете му през отвора, така че видя лицето му.

Пленникът беше дребосък с фини, малко остри черти: в носа и брадичката му имаше нещо лисиче, което обаче не отблъскваше. Косата му беше катраненочерна. Заради ниския ръст в първия момент Саймън го помисли за сит — опита се да си припомни историите на Шем, че ако хванеш пука за крака, ще спечелиш гърне със злато, — но преди да успее да се порадва на бленуваното съкровище, зърна изпотени от страх зачервени бузи и реши, че това не е никакво свръхестествено същество.

— Ей, как се казваш? — попита той.

Плененият направи нов опит да се освободи, но явно беше уморен и след миг изобщо престана да се съпротивлява.

— Как ти е името? — настоя Саймън, този път с по-мек тон.

— Малахиас.

Задъханото момче извърна лице.

— Е, Малахиас, защо ме следиш?

Саймън разтърси лекичко рамото му, за да му напомни кой кого е хванал.

Момчето го изгледа навъсено. Очите му бяха съвсем черни.

— Не съм те следил!

Отново извърна лице настрана и Саймън внезапно изпита усещането, че чертите му са му познати.

— Кой си тогава, господинчо? — попита Саймън и посегна към брадичката на момчето, за да обърне лицето му към себе си. — Да не би да работиш в обора или някъде другаде в Хейхолт?

Преди да го погледне още веднъж, Малахиас изненадващо го блъсна в гърдите — неочаквано силно. Саймън изпусна дрехата му, залитна и седна на земята. Докато успее да се надигне, Малахиас се шмугна през вратата и я затръшна, при което бронзовите панти изскърцаха оглушително.

Саймън продължаваше да седи на каменния под с натъртено коляно и натъртен задник и въпиещо за удовлетворение смъртно наранено достойнство, когато, привлечен от шума, от главната зала на Канцеларията дотърча клисарят Барнабас. Спря на вратата като закован и втренченият му поглед се премести от седналия на пода босоног Саймън към разкъсания и смачкан тапет пред стълбището и обратно към Саймън. Клисарят не отрони нито дума, но на всяко от слепоочията му се изду и запулсира вена, а веждите му надвиснаха така, че очичките му се превърнаха в цепки.

Разгромен и посрамен, Саймън седеше на пода и поклащаше глава като пияница, който се е спънал в собствената си чаша и се е стоварил върху котката на господин кмета.

6. Каменната могила. Скалите

За наказание за прегрешението си Саймън беше лишен от службата при доктора и преместен в кухнята.

По цели дни кръстосваше своя затвор от миялнята до помещението за бельо и обратно като ястреб в неумолимо преследване на плячката си.

„Сам си го направих — минаваше му от време на време през ума. — Явно съм точно толкова глупав, колкото твърди Драконката“. „Защо всички ме тормозят така? — ядосваше се друг път. — Сякаш съм някакво диво животно, на което никой не може да има доверие“.

Рейчъл се смили и започна да му възлага дребни поръчки. Дните вече не изглеждаха толкова тягостни, но за него това беше поредното доказателство, че му е писано вечно да си остане товарно добиче. Да тегли и да влачи, докато не остарее и стане негоден за каквато и да било работа. След това ще го заведат в задния двор и Шем ще го цапардоса по главата с дървения си чук.

Изтичаха последните дни на новандер и декандер се промъкваше тихичко като крадец на кокошки.

В края на втората седмица от новия месец Саймън отново получи предишната си свобода. Забраниха му да стъпва в Кулата на Зеления ангел и в някои други любими негови свърталища. Позволиха му да продължи службата си при доктора, ала го натовариха с допълнителна работа следобед, тъй че на обяд трябваше да се връща в помещенията за прислугата. Макар и кратки, посещенията все пак представляваха значителен напредък. Всъщност, изглежда, Моргенес все повече и повече разчиташе на Саймън. Докторът го обучи на много неща, свързани с използването и поддържането на невероятното разнообразие от дреболии, които задръстваха работилницата.

Освен това, полагайки мъчителни усилия, Саймън се учеше да чете. Беше много по-трудно от метенето на подове и чистенето на прашни колби и стъкленици, но Моргенес бе непреклонен и непрекъснато повтаряше, че ако не познава буквите, никога няма да му бъде полезен помощник.

В Деня на свети Тунат, 21 декандер, в Хейхолт кипеше трескава работа. Денят на светеца беше последният голям празник преди Ейдонманса и на него се вдигаше богато пиршество. Слугинчетата нареждаха клонки имел и бодлива зеленика около десетките тънки свещи от пчелен восък, които трябваше да бъдат запалени по залез-слънце, за да бликне светлината на пламъчетата им от всеки прозорец и да призове скитащия в мрака на зимната нощ свети Тунат да дойде и да благослови замъка и неговите обитатели. Други слуги нареждаха смолисти пънове в камините или застилаха пода с тръстика.

Саймън, който през целия следобед се стараеше да остане незабелязан, все пак беше открит и му възложиха да отиде до доктор Моргенес и да разбере дали разполага с подходяща за полиране течност, тъй като армията на Рейчъл беше изразходвала целия наличен запас, за да излъскат Голямата маса, която светеше с ослепителен блясък, а работата в Парадната зала едва започваше.

Саймън вече беше прекарал цяла сутрин при доктора, сричайки на висок глас труднопроизносими думи от една книга, озаглавена „Ефикасните церове на лечителите от Вран“, но въпреки това предпочиташе да задоволява и най-странните прищевки на доктора пред ужасяващия стоманен блясък в погледа на Рейчъл. Той буквално прелетя от Парадната зала през просторния салон на Канцеларията и през трапезарията под Кулата на Зеления ангел. Няколко секунди по-късно профуча по моста над крепостния ров като, боен петел в атака и само след миг за втори път през този ден се озова пред вратата на доктора.

Известно време докторът не му отваряше. Саймън дочу гласове отвътре. Опита се да овладее нетърпението си, като чупеше големи трески от проядената рамка на вратата. Най-после старецът се появи. Не беше минало много време от последната среща на Моргенес със Саймън, но докторът не го попита на какво се дължи повторното му посещение. Покани го разсеяно да влезе. Саймън усети странното му настроение и тихо го последва по осветения коридор.

Плътни завеси закриваха прозорците. Отначало, докато очите му свикнат със сумрака в стаята, Саймън не можа да забележи присъствието на друг посетител. След малко различи неясен силует върху един голям моряшки сандък. Мъжът със сивото наметало гледаше към пода и лицето му не се виждаше, но момчето го позна.

— Прощавайте, принц Джосуа — каза Моргенес, — това е Саймън, моят нов помощник.

Джосуа Безръкия вдигна глава. Белезникавите му очи — дали бяха сини… или сиви? — се спряха разсеяно за миг върху младежа, все едно хиркски търговец оглеждаше кон, който не възнамерява да купи. След това принцът насочи вниманието си към Моргенес, сякаш Саймън изобщо не присъстваше. Докторът направи знак на момчето да отиде в другия край на стаята и да изчака там.

— Ваше височество — обърна се той към принца, — боя се, че не мога да направя нищо повече. Използвах всичките си знания на доктор и аптекар. — Старецът нервно потри ръце. — Простете ми. Знаете, че обичам краля и ми е тежко да го гледам как страда, но… но в някои неща не бива да се намесват такива като мен. Има твърде много възможности, твърде много непредсказуеми последствия. Едно от тях е наследяването на трона.

Моргенес, когото Саймън никога не беше виждал в подобно настроение, извади от робата си някакъв предмет на златна верижка и го огледа развълнуван. Доколкото му беше известно, докторът, който обичаше да се глуми над хорската суета, никога не носеше бижута.

— Но, дявол да го вземе, не те карам да се намесваш в наследството!

Тихият глас на Джосуа прозвуча напрегнато като тетива на лък. На Саймън му стана страшно неудобно, че е свидетел на такъв разговор, но нямаше как да си тръгне незабелязан.

— В нищо не те моля да се намесваш, Моргенес — продължи Джосуа. — Само ми дай нещо, което да облекчи последните мигове на стария. Независимо дали баща ми ще умре утре, или след година, Елиас ще си остане Велик крал, а аз — само законен владетел на Наглимунд. — Принцът поклати глава. — Помисли за старата ви връзка — ти, който си бил негов лекар, който си изследвал и записвал житейския му път в продължение на десетилетия!

Джосуа посочи разхвърляна купчина изписани листа върху прояденото от червеи бюро на доктора.

„Да пише за живота на краля?“ — учуди се Саймън. За пръв път чуваше за това. Изглежда, днес докторът наистина щеше да го смае с тайните си.

Джосуа не се отказваше.

— Няма ли да се смилиш? Той е като стар лъв в капан — огромен звяр, ръфан от чакали! Милостиви Усирис, несправедливостта…

— Но, ваше височество… — започна с болка в гласа Моргенес и в същия момент отвън се чуха гласове и тропот на тичащи крака.

Пребледнял и с пламнали очи, Джосуа скочи и извади меча си толкова светкавично, сякаш острието направо изникна от лявата му ръка. Вратата се разтресе от силно чукане. Моргенес тръгна да отваря, но принцът му изсъска да спре. Сърцето на Саймън се разлудува — уплахата на Джосуа го зарази.

— Принц Джосуа, принц Джосуа! — извика някой.

Чукането се поднови. Джосуа прибра с едно движение меча в ножницата, заобиколи доктора и тръгна по коридора. Отвори рязко вратата и в рамката й се показаха четирима души. Трима бяха от неговите войници — със сиви наметала; четвъртият, който падна на коляно пред принца, беше с бляскава бяла роба и по сандали. Сякаш насън, Саймън разпозна в него свети Тунат, отдавна починалия мъченик, чийто образ беше виждал на безброй религиозни рисунки. Какво означаваше това?!

— О, ваше височество… — промълви коленичилият светец и спря, за да си поеме дъх.

Появилата се върху устата на Саймън усмивка — вече бе разбрал, че това е преоблечен да изиграе ролята на светеца войник в тазвечерното празненство — застина при вида на покрусения израз върху младежкото лице.

— Ваше височество… Джосуа! — повтори войникът.

— Какво има, Деорнот? — напрегнато попита принцът.

Деорнот вдигна глава. Тъмната, грубо подстригана по войнишки коса се люшна под бялата качулка. В този миг погледът му наистина беше мъченически — покрусен и всезнаещ.

— Кралят, господарю, вашият баща кралят… епископ Домитис каза… че е мъртъв.

Джосуа избута безмълвно от пътя си коленичилия мъж и тръгна навън, следван от войниците. Миг по-късно Деорнот се изправи и ги последва, стиснал молитвено ръце, сякаш полъхът на трагедията беше превърнал преструвката в реалност. Вратата се полюшваше от студения вятър.

Саймън се обърна към Моргенес и видя, че докторът гледа след тях с блеснали от сълзи старчески очи.

И тъй, в Деня на свети Тунат крал Джон Презвитер най-после умря в твърде напреднала възраст, обичан и почитан, неделима част от живота на своите поданици, като земята, върху която живееха. Макар и отдавна очаквана, смъртта му потопи в скръб всички населени с човеци земи.

Някои от най-старите си спомниха, че точно преди осемдесет години именно в Деня на св. Тунат през 1084 година от Основаването Престър Джон убил дяволското влечуго Шуракай и триумфално минал на коня си през вратите на Ерчестър. Многократното повтаряне на тази история не без съответните преувеличения се придружаваше от многозначително поклащане на главите. Миропомазан за крал от самия Бог, както свидетелстваше величавият акт, и накрая приласкан в лоното на Спасителя тъкмо на неговата годишнина. Това трябваше да се очаква, заключаваха всички.

Макар тежката зима да беше в разгара си, в Ерчестър и Великата крепост се струпа народ от всички земи на Остен Ард. Много от местните жители негодуваха заради пришълците, заели най-добрите скамейки в църквата и по кръчмите. Недоволството до голяма степен се дължеше на факта, че някакви си чужденци вдигат толкова врява заради собствения им крал: въпреки че крал Джон беше господар на всички, гражданите на Ерчестър го смятаха единствено за свой владетел. В по-младите си и здрави години той обичаше да се появява сред народа, яхнал кон и облечен в бляскавите си доспехи. Жителите на града и най-вече тези от по-бедните квартали често споменаваха „нашия старец горе в Хейхолт“ с някаква фамилиарна, собственическа гордост.

Сега него вече го нямаше или поне беше станал недостъпен за тези простодушни хорица. Отсега нататък той принадлежеше на хронистите, поетите и свещениците.

За периода от четиридесет дни между смъртта и погребението отнесоха тялото на крал Джон в Залата за приготовления в Ерчестър, където свещениците го измиха с редки масла, изтриха го с тръпчива билкова смола от южните острови, след което го увиха в бяло ленено платно от глезените до шията, като през цялото време шепнеха молитви за всепобеждаващо благочестие. След това облякоха крал Джон в скромно одеяние, подобно на това, което младите рицари обличат при посвещаването си, и го положиха внимателно в ковчег насред Тронната зала под пламъчетата на високи черни свещи.

След като изложиха тялото на Престър Джон за поклонение, отец Хелфсин, съветникът на краля, нареди да запалят огън на върха на каменното укрепление при Вентмаут, което се правеше само по време на война и при велики събития. Малцина сред живите си спомняха кога за последен път е запалвана могъщата кула-факла.

Хелфсин заповяда също така да бъде изкопана яма при Свертклиф — местността на изток от Ерчестър с изглед към Кинслах, — на ветровития склон, където лежаха затрупани под снега шестте гробни могили на кралете, властвали в Хейхолт преди Джон. Времето беше ужасно за копаене, тъй като земята беше замръзнала, но копачите на Свертклиф се гордееха с оказаната им чест и стоически понасяха хапещия студ. Докато завършат ямата и я покрият с огромна тента от брезент в червено и бяло, измина по-голямата част от мразовития месец джоневер.

Приготовленията в Хейхолт продължаваха. Четирите кухни на замъка светеха и пушеха като леярни, докато цял орляк изпотени кухненски прислужници печаха месото, хляба и сладкишите за погребението. Управителят на замъка Питър Позлатения бокал — дребно енергично човече с жълтеникава коса — сякаш беше едновременно навсякъде като някакъв ангел отмъстител. В един и същ момент опитваше кипящата в огромните казани супа, проверяваше дали има прах в пукнатините на Голямата маса — безсмислено старание, след като за чистенето отговаряше Рейчъл — или сипеше проклятия след забързаните сервитьори. Всички бяха единодушни, че е настъпил неговият час.

Погребалната церемония събра в Хейхолт представители от всички кътчета на Остен Ард. Скали Остроносия от Калдскрайк, нелюбимият братовчед на херцог Исгримнур, пристигна от Римърсгард с десетина съмнителни родственици с гъсти бради. От трите клана, които деляха управлението на дивата Тритингс, пристигнаха марчтаните, като представители на своя владетелски дом. Беше твърде странно, че както никога членовете на клана бяха загърбили враждата си и пристигнаха заедно — свидетелство за уважението им към крал Джон. Говореше се даже, че когато вестта за смъртта на Джон достигнала Тритингс, стражите на трите клана се срещнали по границите на земите, защитавани толкова ревностно един от друг, и цяла нощ пили и ревали в памет на Джон.

От Санселан Махистревис, херцогския дворец в Набан, херцог Леобардис изпрати своя син Бенигарис с отряд легионери и рицари в брони — почти сто души. Когато слязоха от трите военни кораба, върху чиито платна се развяваше златното набанско рибарче, събраната на пристана тълпа ги посрещна благосклонно. Чуха се дори възгласи в знак на почит по адрес на Бенигарис, яхнал високия си кон, макар много от хората да си шепнеха, че дори да е племенник на Камарис, най-великия рицар от времето на Джон, то той е издънка от бащиното си родословно дърво, а не на чичо си. Камарис бил изключително висок и внушителен мъж — поне така твърдяха онези, които бяха достатъчно стари, за да го помнят, — а в интерес на истината Бенигарис беше по-скоро възпълничък. Все пак от изчезването на Камарис-са-Винита бяха изминали почти четиридесет години: много от по-младите подозираха, че слуховете за внушителността на Камарис са плод на въображението на изкуфелите старци.

От Набан пристигна още една велика делегация, не чак толкова войнствена като хората на Бенигарис: самият лектор на библейски текстове Ранесин доплува в Кинслах на красив бял кораб, върху чието лазурносиньо платно грееха бялото Дърво и златният Стълб на Църквата Майка. Тълпата на пристана, посрещнала сдържано Бенигарис и набанските войници, сякаш смътно припомняйки си времето, когато Набан беше воювал с Еркинланд за надмощие, приветства лектора с гръмки възгласи и се втурна напред, така че се наложи кралските войници да обединят усилията си с охраната на лектора, за да я спрат. Въпреки това в блъсканицата двама-трима се озоваха в леденото езеро и само незабавното им измъкване от водата ги спаси от измръзване.

— Не точно това бих искал — прошепна лекторът на младия си секретар отец Диниван. — Виж само какво нескопосано нещо са ми изпратили.

И посочи покритата носилка — великолепна изработка от резбовано черешово дърво и синьо-бяла коприна. Облеченият в семпло черно одеяние отец Диниван се ухили.

Ранесин, строен и хубав мъж на около седемдесет години, погледна с раздразнение очакващата го носилка и се намръщи, след което кимна едва-едва на един изнервен еркинландски офицер от охраната.

— Моля ви да махнете това — каза той. — Оценяваме вниманието на съветник Хелфсин, но предпочитаме да повървим сред хората.

Подразнилото го превозно средство беше избутано настрана и лекторът тръгна към претъпканите с хора стъпала на кея на Кинслах. Когато направи знака на Дървото — палецът и малкият пръст като изкривени клони, а средните пръсти изправени вертикално, — блъскащата се тълпа бавно отвори пътека по огромното стълбище.

— Моля ви да не вървите толкова бързо, господарю — посъветва го Диниван, докато се провираше между протегнатите махащи ръце. — Охраната много ще изостане.

— А какво те кара да мислиш — по лицето на Ранесин пробяга и изчезна дяволита усмивка, преди някой освен Диниван да я е забелязал, — че не се опитвам да направя тъкмо това?

Диниван тихичко изруга и моментално се упрекна за слабостта си. Лекторът го беше изпреварил с няколко крачки и тълпата се вмъкна между тях. За щастие страничният вятър се усили и Ранесин беше принуден да забави ход и да сграбчи с другата си ръка шапката си, която беше почти толкова висока и тънка, колкото Негово преосвещенство. Като забеляза, че лекторът се забавя под напора на вятъра, Диниван ускори крачка, настигна господаря си и го хвана здраво за лакътя.

— Простете ми, господарю, но уредникът на Майката Църква Велигис никога няма да ми прости, ако ви позволя да паднете в езерото.

— Разбира се, сине мой — кимна Ранесин и продължи да очертава във въздуха Дървото, докато се изкачваха по дългото стълбище. — Постъпих неразумно. Знаеш обаче как ненавиждам този ненужен разкош.

— Но, лекторе — противопостави се учтиво Диниван, като повдигна рунтавите си вежди в престорена изненада, — вие сте гласът на Усирис Ейдон. Не е редно да търчите по стълбите като млад семинарист.

Разочарован, Диниван забеляза, че думите му предизвикаха съвсем вяла усмивчица. Известно време продължиха да се изкачват мълчаливо един до друг, като младежът не изпускаше ръката на възрастния мъж.

„Горкият Диниван — помисли си Ранесин. — Толкова се старае и е тъй внимателен. Не че не се отнася към мен — лектора на Майката Църква все пак — с известно неуважение. Прави го, разбира се, защото аз му го позволявам — за мое собствено добро. Но днес не съм в добро настроение и той го знае“.

Това естествено се дължеше на смъртта на Джон, но причината беше не просто загубата на добър приятел и прекрасен крал, а неминуемите промени, към които Църквата в лицето на лектор Ранесин изпитваше сериозно подозрение. Както и тъгата от раздялата, разбира се — само на този свят, напомни си настоятелно лекторът, — с един човек с добро сърце и с добри намерения, макар в отделни случаи Джон да беше прекалено праволинеен при осъществяването им. Ранесин му беше изключително задължен, не на последно място заради изигралото значителна роля влияние на краля за издигането на някогашния Осуайн до върховете на Църквата, а по-късно и до лекторския пост, което в продължение на пет столетия не бе постигал никой друг еркинландец. Кралят щеше да му липсва много.

Ранесин възлагаше надежди и на Елиас. Принцът безспорно беше сърцат, решителен и смел — все редки черти за синовете на велики мъже. Вярно, че бъдещият крал беше освен това избухлив и някак си нехаен, но — Дуос вулстей — поемането на отговорностите на властта и наличието на добри съветници често лекуваха или поне смекчаваха подобни недостатъци.

Когато стигна горния край на стълбището на Кинслах и заедно с блъскащата се около него свита стъпи на Кралския път, който опасваше Ерчестър, лекторът си даде обещание, че ще изпрати свой доверен съветник, който да помага на новия крал и, разбира се, отблизо да следи за съблюдаването на интересите на Църквата — някой като Велигис, а защо не и младия Диниван… не, с Диниван не би се разделил. Все щеше да намери някой, който да неутрализира нетърпимите младоци от свитата на Елиас и онази празноглав идиот епископ Домитис.

Утрото на първи фейевер, деня преди Елисияманса — Деня на Жената, — беше ясно и мразовито. Слънцето едва докосваше острите върхове на далечните планини, когато пред параклиса на Хейхолт се проточи бавна и тъжна процесия. Пред олтара върху платформа, застлана с копринен плат на златисти и сини ивици, вече лежеше тялото на краля.

Саймън със завист и възхищение наблюдаваше благородниците в техните скъпи тъмни одежди. Беше се промъкнал до празния балкон за църковния хор над олтара направо от кухнята, както си беше в изцапаната със сос риза. Дори скрит в сянката, изпитваше срам от мизерното си облекло.

„Единственият прислужник тук съм аз — помисли си той. — Единственият от всички, които са живели в замъка заедно с нашия крал. Откъде се взеха всички тези изтънчени дами и господа? Познавам само някои от тях — херцог Исгримнур, двамата принцове и още някои“.

Безспорно имаше нещо нередно в това, че онези, които седяха долу в параклиса, бяха толкова прекрасни в погребалните си копринени облекла, а той мъкнеше кухненската миризма като одеяло върху себе си. В какъв смисъл нередно? Нима може един кухненски прислужник да бъде поканен сред благородници? Или самият той беше допуснал грешка, осмелявайки се да се промъкне тук?

„Ами ако крал Джон гледа?“ При тази мисъл му стана студено. „Ако ме наблюдава отнякъде? Дали ще каже на Господ, че съм се вмъкнал на погребението му с мръсна риза?“

Накрая пристигна лектор Ранесин, облечен както подобава на светия му сан в наметало от черно, златно и сребристо. Носеше венец от свещени цианови листа и държеше кадилница и жезъл от черен оникс. Направи знак на тълпата да коленичи и започна встъпителната молитва на манса сеа куелосан — заупокойната литургия. Докато произнасяше строфите с плътния си глас с едва доловим набански акцент и кадеше над тялото на мъртвия крал, на Саймън му се стори, че върху лицето на Престър Джон изгря светлина. За миг сякаш видя как е изглеждал кралят, когато е влязъл за пръв път през вратите на току-що завладения Хейхолт — с блестящи очи и прашни от битката доспехи. Как му се искаше да го е видял тогава!

Когато безконечните молитви свършиха, благородниците станаха, за да изпеят Кансим фелис; Саймън се задоволи да изговаря думите беззвучно. След като опечалените отново седнаха, Ранесин започна да говори и за всеобща изненада изостави набанския език и премина на по-неофициалния уестърлингски, който Джон беше обявил за говорим език в своето кралство.

— Помни се — напевно зареди Ранесин, — че когато в Дървото на екзекуцията бил забит последният гвоздей и нашият Господар Усирис бил оставен да виси в ужасна агония, го видяла една благородна жена от Набан на име Пелипа, дъщеря на могъщ рицар. Сърцето й се изпълнило с жалост пред неговото страдание. Когато паднал мракът на тази Първа нощ, докато Усирис Ейдон висял умиращ и самотен, защото неговите ученици били изгонени с бичове от двора на храма, тя отишла при Него със златна купа с вода, намокрила скъпия си шал и го поднесла към сухите Му устни. Пелипа Му дала да пие и заплакала, като видяла болката на Спасителя. Казала Му: „Бедни човече, какво са направили с теб?“ А Усирис й отговорил: „Нищо, което да не е отредено на нещастния Човек“. Тогава Пелипа отново се разплакала и казала: „Не е ли достатъчно, че те убиват заради думите ти, а трябва и да те окачват с петите нагоре, за да те унижат?“ А Усирис Пречистващия отвърнал: „Дъще, няма значение как вися — с краката нагоре или обратно, — аз продължавам да гледам право в лицето Бог, моя Баща“.

— И така — лекторът сведе поглед към събраното множество, — какво е казано от нашия Господ Усирис, същото можем да кажем и за нашия обичан Джон. Народът в града говори, че Джон Презвитер не си е отишъл, а е останал да се грижи за своите хора и за своя Остен Ард. Книгата на Ейдон ни уверява, че сега той вече се е възнесъл в нашия прекрасен Рай, изпълнен с музика, светлина и сини планини. Други — наши братя, поданици на Джон в Хернистир — ще кажат, че той се е присъединил към останалите герои сред звездите. Това няма значение.

— Където и да се намира този, който някога беше младият крал Джон, възнесен на блестящите планини или сред звездните пространства, ние знаем едно: той щастливо гледа Бог право в лицето…

Когато лекторът свърши словото, дори и той с насълзени очи, и приключиха последните молитви, събраното множество напусна параклиса.

Саймън наблюдаваше в почтително мълчание облечените в черно лични лакеи на крал Джон да изпълняват последните си задължения към него и да се въртят като бръмбари около паднало водно конче, докато го обличаха в кралските одежди и доспехи. Знаеше, че трябва да си тръгне. Не беше редно да шпионира тази церемония — това граничеше със светотатство, но не можеше да помръдне. Чувството на скръб и страх се смени с някакво странно усещане за нереалност. Сякаш беше зрител на представление на мистерия, действащите лица в която се движат сковано по сцената, защото крайниците им ту замръзват, ту се размразяват, ту отново замръзват.

Лакеите на мъртвия крал го облякоха в снежнобялата му ризница и пъхнаха ръкавиците му в презраменния ремък, но оставиха ходилата му боси. Опънаха една небесносиня туника над ризницата и простряха ярко алено наметало през раменете му; през цялото време се движеха като болни от треска. Брадата и косата му вързаха на плитки, а върху челото му положиха желязната диадема, която символизираше господството над Хейхолт. Накрая Ноа, възрастният оръженосец на краля, извади железния пръстен на Фингил, който съхраняваше; внезапните му скръбни ридания разцепиха надвисналата тишина. Ноа хлипаше тъй горчиво, че Саймън се запита как успя да надене през сълзите си пръстена върху белия пръст на краля.

После облечените в черно бръмбари вдигнаха краля и го положиха в ковчега. Покрит със златоткан покров, той за последен път беше изнесен от своя замък, носен от по трима мъже от двете страни. Зад тях вървеше Ноа — носеше увенчания с изображение на дракон боен шлем на краля.

Скрит сред сенките на балкона, Саймън най-после изпусна дъха си, който сякаш беше сдържал поне цял час. Краля го нямаше.

Когато херцог Исгримнур видя тялото на Престър Джон да минава през вратата Нарулах с процесията от благородници зад него, го обзе някакво смътно и тягостно чувство, напомнящо сън, че се дави.

„Не бъди такова магаре, старче — каза си той. — Никой не живее вечно, а и Джон си пооткрадна доста годинки“.

Странното беше, че дори когато двамата бяха рамо до рамо сред ужасяващия ад на битката и черноперите стрели на тритингите свистяха край тях като самите Божии светкавици, Исгримнур беше сигурен, че Джон Презвитер ще умре в постелята си. По време на битка този мъж се държеше като благословен от Бога, недосегаем и властен, присмиващ се на кървавата мъгла, която скриваше небесата. Ако Джон беше римър, усмихна се на себе си Исгримнур, положително би носил меча кожа.

„Но сега е мъртвец и тъкмо това е най-необяснимото. Погледни ги — рицари и лордове… те също мислеха, че е вечен. И сега са уплашени“.

Елиас и лекторът бяха заели местата си непосредствено зад ковчега на краля. След тях вървяха Исгримнур, принц Джосуа и русокосата принцеса Мириамел, единствено дете на принц Елиас. Останалите високопоставени семейства също бяха заели местата си без обичайната борба с лакти за по-представителна позиция. Когато понесоха тялото по Кралския път към хълма над залива, в края на процесията запристъпва и простолюдието, стихнала в страхопочитание огромна тълпа.

Върху основа от дълги пръти в подножието на Кралския път чакаше „Морска стрела“, с която, както се говореше, преди много години кралят пристигнал в Еркинланд от островите Уестърлинг. Беше малка, не по-дълга от пет лакътя; херцог Исгримнур се зарадва, като видя, че дървеният корпус е лакиран наскоро и проблясва на мътната светлина на фейеверското слънце.

„Господи, колко обичаше Джон тази малка лодка!“, спомни си той.

Кралските дела не оставяха на Престър Джон кой знае колко време за морето, но херцогът си припомни онази безумна нощ преди трийсетина години, когато Джон изпадна в такова настроение, че нямаше начин двамата с Исгримнур — тогава млад мъж — да не вдигнат платната на „Морска стрела“ и да не излязат във ветровития Кинслах. Въздухът беше тъй студен, че хапеше кожата. Джон — тогава почти седемдесетгодишен — крещеше и се смееше, докато „Морска стрела“ превземаше високите вълни. Исгримнур, чиито прадеди бяха слезли на сушата дълго преди той да се роди, стискаше здраво перилата и се молеше на многото стари и на единствения си нов бог.

Кралските лакеи и войници грижливо положиха Джон в „Морска стрела“ върху специално подготвена за ковчега платформа. Четиридесет войници от кралската Еркинска гвардия вдигнаха на раменете си дългите пръти заедно с лодката, след което я понесоха напред.

Кралят и „Морска стрела“ поведоха събралото се множество по хълма над залива и след половин левга спряха до Свертклиф и до гроба. Свалиха покривалото и дупката зейна като отворена рана край шестте величествени могили на предишните господари на Хейхолт.

От едната страна на ямата беше струпан куп греди, камъни и неогладени дъски. „Морска стрела“ бе положена откъм другия край на гроба, където дупката беше изкопана плитко и под полегат ъгъл. Когато лодката зае мястото си, благородническите родове на Еркинланд и лакеите на Хейхолт застанаха в редица, за да оставят в нея или в гроба по някоя малка вещ в знак на обич. Всяка област също беше изпратила някаква изкусно изработена вещ, която Престър Джон да отнесе със себе си на Небето — наметало от скъпа коприна от остров Риса от Пердруин, Дърво от бял порфир от Набан. Делегацията на Исгримнур беше донесла от Елвритшала в Римърсгард сребърна брадва — дуорска изработка със сини планински кристали на дръжката. Лут, кралят на Хернистир, беше изпратил от Тайг в Хернисадарк дълго копие от ясеново дърво, украсено с червено злато и със златен връх.

Слънцето вече беше почнало да се спуска, когато най-после дойде и редът на Исгримнур; макар по сиво-синкавия небесен свод да нямаше облаци, то сякаш скъпеше топлината си. Вятърът се усилваше и свистеше над скалистия връх. Исгримнур носеше в ръка очуканите бойни ботуши на Джон. Нямаше сърце да вдигне поглед към надничащите от тълпата пребледнели лица — сякаш снежни отблясъци в гъста гора.

Пристъпи към „Морска стрела“ и погледна за последно своя крал. Макар по-бяло и от гръд на чайка, лицето на Джон все пак излъчваше такава непреклонност и красота — беше като заспал, — че Исгримнур се разтревожи за своя стар приятел, който лежеше на вятъра, без да е завит поне с одеяло. Върху лицето му за малко не се появи усмивка.

„Джон все повтаряше, че имам сърце на мечка и остроумие на вол — упрекна се Исгримнур. — А щом тук е толкова студено, представям си как ще се чувства в замръзналата земя…“

Заобиколи внимателно, но чевръсто високата купчина пръст, като си помагаше при нужда с ръка. Макар гърбът ужасно да го болеше, беше сигурен, че никой не подозира това; не беше чак толкова стар, за да не изпита гордост при тази мисъл.

Повдигна един след друг изпъстрените със сини венички крака на Престър Джон и му нахлузи ботушите. Похвали наум за умело свършената работа хората от Залата за приготовления заради лекотата, с която изпълни задачата си. Без да поглежда лицето на своя приятел, бързо взе ръката му и я целуна, след което се оттегли, странно успокоен.

Изведнъж му се стори, че тази безжизнена обвивка, която щеше да бъде предадена на земята, вече не принадлежи на неговия крал, лишена от излетялата на свобода като новоизлюпена пеперуда душа. Гъвкавостта на крайниците му, застиналото в покой познато лице — каквото Исгримнур го беше виждал безброй пъти, докато кралят си открадваше час-два сън по време на затишието на някоя битка, — всичките тези неща го караха да изпитва усещането, че изоставя жив приятел. Знаеше, че Джон е мъртъв — беше държал ръката на краля до последния му дъх, — и все пак се чувстваше предател.

Потънал в дълбок размисъл, той едва не се сблъска с принц Джосуа, който го заобиколи пъргаво на път към могилата. Исгримнур с изумление забеляза, че принцът носи меча на Джон Блестящ гвоздей върху сиво платно.

„Какво става? — учуди се Исгримнур. — Защо мечът е у него?“

Когато херцогът стигна до предната редица на тълпата и се обърна да гледа, безпокойството му нарасна: положил меча върху гърдите на краля, Джосуа се опитваше да свие пръстите му около дръжката.

„Това е безумие! — мина му през ума. — Този меч е предназначен за наследника на краля — знам, че Джон би искал да принадлежи на Елиас! А в случай, че Елиас е предпочел да го погребе заедно с баща си, защо сам не го положи в гроба? Безумие! Нима никой друг не се учудва на това?“

Исгримнур се огледа, но не видя нищо, освен скръб по лицата на околните.

Сега и Елиас слезе при гроба, мина бавно покрай по-малкия си брат като участник във величествен танц — какъвто всъщност беше. Наследникът на трона се наведе над перилата на лодката. Никой не видя какво остави при баща си, но всички забелязаха проблесналата върху бузата му сълза, докато очите на Джосуа останаха сухи.

Множеството произнесе още една молитва. Вятърът откъм езерото изду наметалото на Ранесин, докато той ръсеше „Морска стрела“ със свещено миро. С помощта на подпорите и без да отронят нито дума, войниците спуснаха внимателно лодката в трапа, докато легне на два метра под земята. Над нея издигнаха огромен свод от греди, а градинарите подредиха чимовете. След като бяха подредени и камъните, оформящи пирамидата на Джон, погребалната процесия се заизнизва обратно покрай канарите над Кинслах.

Погребалната гощавка в огромната зала на замъка напомняше не толкова тържествено събиране, колкото шумен и весел пир. Джон беше умрял, разбира се, но животът му беше продължил достатъчно дълго — много по-дълго от живота на повечето хора — и той беше оставил след себе си кралство, което се радваше на мир и благоденствие, и силен син за господар.

Камините преливаха от камари дърва; танцуващите пламъци хвърляха странни сенки, които подскачаха по стените, потни прислужници препускаха насам-натам. Пируващите размахваха ръце и произнасяха тостове за починалия крал и за новия, който щеше да бъде коронясан сутринта. Малки и големи кучета се боричкаха за хвърлените остатъци от храна и ровеха сламата по пода. Принуден да разнася една тежка кана с вино от маса на маса, навикван и потупван от пируващите, Саймън се чувстваше като в някакъв оглушителен ад, за каквито говореше в проповедите си отец Дреосан: разпилените по масите и хрущящи под краката му кости можеха да са захвърлените останки на грешници, измъчвани преди това от тези смеещи се демони.

Макар все още да не беше коронясан, Елиас имаше осанката на крал-воин. Беше седнал на главната маса в обкръжението на младите лордове, ползващи се с благоразположението му: Гутулф от Утаниат, Фенгболд — графът на Фолшайър, Брюгар от Уестфолд и други. Всички до един носеха върху жалейните черни ленти зеления цвят на Елиас и се надпреварваха да произнесат най-гръмкия тост и най-солената шега. Бъдещият крал оценяваше старанието им и награждаваше допадналите му шеги със силния си смях. От време на време се накланяше към Скали от Калдскрайк, родственика на Исгримнур, специално поканен от него на масата. Едър мъж с орлов профил и руса брада, Скали изглеждаше леко притеснен, че седи до престолонаследника, още повече че херцог Исгримнур не беше удостоен с подобна чест. В един момент обаче Елиас каза нещо, което явно попадна в целта; Саймън забеляза римърът да се усмихва, след което избухна в силен кикот и чукна металния си бокал с този на принца. Усмихнат кръвожадно, Елиас се извърна и каза нещо на Фенгболд, който се присъедини към веселбата.

Масата, на която седеше херцог Исгримнур заедно с принц Джосуа и още няколко души, беше много по-тиха, сякаш настроението на нея беше в тон със сивите одежди на принца. Макар останалите благородници да полагаха всевъзможни усилия да поддържат разговора, когато мина покрай масата, Саймън забеляза, че главните фигури изобщо не вземат участие в него. Джосуа гледаше безмълвно пред себе си, сякаш очарован от гоблените по стените. Херцог Исгримнур също не обръщаше внимание на разговора, но причината за това не беше очевидна. Дори Саймън забеляза навъсените погледи, които старият херцог мята към Скали Остроносия, и как скубе разсеяно ресните на туниката си от меча кожа.

Незачитането от страна на Елиас на един от най-верните рицари на Джон не остана незабелязано от другите маси. Някои от по-младите благородници, макар и достатъчно възпитани, за да го покажат, изглежда, се забавляваха с неловкото положение, в което се намираше херцогът. Шепнеха си, закрили уста с шепи, и повдигаха многозначително вежди, за да подчертаят значителността на скандала.

Замаян от глъчката, пушека и от собствените си объркани наблюдения, Саймън се олюля за миг, но в същия момент от една от страничните маси някой му изрева за още вино и той отново се разбърза.

По-късно, когато най-после успя да си открадне кратка почивка в нишата под един от гигантските гоблени, Саймън забеляза, че на главната маса на един висок стол между Елиас и Гутулф се е разположил нов гост. Новодошлият беше облечен в съвсем неуместно за помен яркочервено наметало, обшито с черни и златни кантове. Непознатият се наведе и зашепна нещо в ухото на Елиас. Саймън не можеше да откъсне поглед от него. Мъжът нямаше нито един косъм на главата, нито дори вежди и мигли, макар да беше сравнително млад. Изопнатата върху черепа му кожа беше необикновено бледа даже на ярката светлина на лоените свещи; хлътналите му очи бяха толкова тъмни, че приличаха на блестящи черни копчета под безвеждото чело. Саймън позна тези очи — те го бяха пронизали иззад качулката на кочияша, който едва не го прегази при вратата Нарулах. Той потрепери и се вторачи в тях. В този човек имаше нещо отблъскващо, но хипнотично, като в гърчеща се змия.

— Противен е, нали? — обади се някакъв глас до лакътя му.

Саймън подскочи. Млад тъмнокос мъж, върху чиято гълъбовосиня туника висеше лютня от ясеново Дърво, се усмихваше в нишата зад него.

— Из… винете — заекна Саймън. — Стреснахте ме.

— Нямах такова намерение — засмя се мъжът. — Просто дойдох да разбера дали можеш да ми помогнеш.

Извади скритата зад гърба си ръка и показа празната си чаша.

— О… съжалявам… Почивах си, господарю… Много съжалявам.

— Престани, приятелю, успокой се! Не съм дошъл да те притеснявам, но ако не престанеш да се извиняваш, ще се разсърдя. Как се казваш?

— Саймън, господине.

Той вдигна припряно каната и напълни чашата на младия мъж. Непознатият я сложи в нишата, бръкна пак под туниката си, извади още една чаша и я предложи на Саймън с поклон.

— Вземи — каза той. — Канех се да я открадна, но вместо това можем да пием за наше здраве и за паметта на стария крал. И, моля те, не ме наричай „господине“, защото не съм!

Чукна каната с чашата и Саймън я наля.

— Вземи — каза непознатият. — Наричай ме Сангфугол или, както си кълчи езика старият Исгримнур, Зонгвогол.

Отличната имитация на римърски акцент накара Саймън да се усмихне. След като се огледа крадешком за Рейчъл, той остави каната на земята и надигна към устните си чашата, която му беше дал Сангфугол. Макар да беше силно и резливо, червеното вино накваси пресъхналото му гърло като пролетен дъждец; когато свали чашата, той се усмихваше широко.

— Вие… от свитата на херцог Исгримнур ли сте? — попита Саймън и изтри устни с ръкав.

Сангфугол се засмя.

— Свита! Напълно в стила на виночерпец! Не, аз съм арфистът на Джосуа. Живея в неговия замък в Наглимунд на север.

— Джосуа обича музика?! — Незнайно защо тази мисъл порази Саймън. Той си наля още една чаша. — Изглежда толкова сериозен.

— И наистина е сериозен… но това не означава, че не обича свиренето на арфа или на лютня. Е, повече харесва тъжните ми песни, но понякога ме кара да изсвиря „Балада за трикракия Том“ или нещо друго в този стил.

Преди Саймън да зададе следващия си въпрос, от главната маса се чуха весели викове. Фенгболд беше бутнал чаша вино в скута на един от сътрапезниците си, който с несигурни пиянски движения се мъчеше да изстиска ризата си, а Елиас, Гутулф и другите благородници му се присмиваха и подвикваха. Само плешивият непознат с червеното наметало гледаше безучастно и невъзмутимо, оголил зъби в непроницаема усмивка.

— Кой е този? — обърна се Саймън към Сангфугол, който беше изпил виното си и вдигнал лютнята към ухото си, подръпваше струните и въртеше лекичко дървените ключове, за да я настрои. — Имам предвид мъжа в червено.

— Аха — отвърна арфистът, — видях, че го наблюдаваш. Страшничък е, нали? Приратес, набански свещеник, един от съветниците на Елиас. Разправят, че бил изключителен алхимик — макар да изглежда твърде млад за това, нали? Да не говорим, че не е съвсем подходящо занимание за свещеник. Всъщност, ако се поослушаш по-внимателно, ще чуеш да се шепне, че е магьосник: занимава се с черна магия. Ако се вслушаш още по-внимателно…

На това място Сангфугол снижи драматично глас и Саймън се наведе, за да го чува. Лекичко се олюля и осъзна, че току-що е изпил трета чаша вино.

— Ако се вслушаш много, много внимателно… — продължи арфистът, — ще чуеш да казват, че майката на Приратес била вещица, а баща му… демон!

Сангфугол дръпна силно една струна и Саймън отскочи сепнат назад.

— Но не бива да вярваш на всичко, което чуваш, Саймън — особено когато го чуеш от пияни музиканти — заключи кискайки се Сангфугол и протегна ръка.

Саймън я изгледа втренчено и глупаво.

— Да се здрависаме, приятелю — хилеше се арфистът. — Удоволствие беше да си побъбря с теб, но трябва да се връщам на масата, където ме очакват и други развлечения. Сбогом!

— Сбогом! — Саймън стисна ръката на Сангфугол и го проследи с поглед, докато той си проправяше път през помещението с ловкостта на опитен пияч.

След като Сангфугол седна на мястото си, погледът на Саймън се спря върху две от сервиращите момичета, облегнали се на стената до коридора в отсрещната част на залата. Вееха си с престилките и бъбреха. Едната беше Хепсибах, новото момиче, а другата — Ребах, една от кухненските прислужници.

Кръвта на Саймън се беше поразгорещила. Беше толкова лесно да прекоси залата и да отиде да си поговори с тях. Имаше нещо в тази Хепсибах — в дръзките й очи, в предизвикателната й усмивка… Саймън тръгна с позамаяна глава през залата и шумът го заля като наводнение.

„Чакай, чакай — мина му през ума и той внезапно се изплаши и дори се засрами. — Как просто ей така ще отида и ще ги заговоря — нали ще разберат, че съм ги наблюдавал? Няма ли да…“

— Ей, ти, мързелив глупак! Донеси ни още вино!

Саймън се обърна. Червендалестият граф Фенгболд размахваше чашата си от кралската маса. Момичетата вече се отдалечаваха по коридора. Саймън хукна обратно към нишата, за да вземе каната, и я измъкна изпод кълбо кучета, които се биеха за парче месо. Едно мършаво кутре с бяло петно върху кафявото чело скимтеше жалостиво в края на глутницата, неспособно да се състезава с по-големите песове. Саймън намери късче мазна кожа на един празен стол и я подхвърли на палето. То размаха пънчето на отрязаната си опашка, нагълта почерпката и последва Саймън, който вече носеше каната през залата.

Фенгболд и Гутулф, графът на Утаниат с масивната челюст, бяха вкопчили десници и мереха сили, забили ками в масата до ръката на противника. Саймън ловко обикаляше масата с тежката кана и разливаше вино в чашите на надвикващите се зрители, като внимаваше да не стъпче мотаещото се из краката му кученце. Кралят, който наблюдаваше с интерес състезанието, имаше свой собствен прислужник, тъй че Саймън подмина чашата му. Накрая наля вино на Приратес. Избегна погледа на свещеника, но не можа да не усети странната му миризма — някаква необикновена смесица от мирис на метал и сладникави аромати. Отстъпи назад и видя, че кутрето рови в сламата до черните, излъскани до блясък ботуши на Приратес, подушило някакво паднало лакомство.

— Тук! — изсъска Саймън, отстъпи още по-назад и потупа коляно, но кутрето изобщо не му обърна внимание. Вместо това започна да рови с двете си лапички, побутвайки с гръб скрития зад червеното наметало прасец на свещеника.

— Ела тук! — изсъска отново Саймън.

Приратес помръдна глава и погледна надолу, като завъртя бавно блестящия си череп върху дългата си шия. После вдигна крак и със светкавично движение стовари тежкия си ботуш върху гърба на кученцето. Чу се изпукване на счупена кост и приглушено квичене. Палето се заизвива безпомощно в сламата, а Приратес повдигна отново пета и размаза черепа му.

Свещеникът изгледа равнодушно телцето, след което вдигна поглед към ужасеното лице на Саймън. Черните му очи — безжалостни и безчувствени — го приковаха. После отново се сведоха към кученцето и когато той повторно погледна Саймън, устните му бавно се разтеглиха в усмивка.

„Нищо не можеш да направиш, момче — говореше усмивката му. — А и кой го е грижа?“

Свещеникът отново насочи вниманието си към масата. Вече освободен от магията на погледа му, Саймън остави каната и тръгна да търси място да повърне.

Беше точно преди полунощ; поне половината от пируващите се бяха дотътрили сами до леглата си или ги бяха отнесли. Мнозина надали щяха да присъстват на утрешната коронация. Саймън тъкмо наливаше в чашата на един пиян гост силно разредено вино — Питър Позлатения бокал не би сервирал друго в този късен час, — когато граф Фенгболд, единственият останал от компанията на краля, влезе олюлявайки се в залата. Младият благородник беше с разчорлени коси и с полусмъкнати панталони, а на лицето му грееше блажена усмивка.

— Елате отвън, всички! — извика той. — Излезте веднага! Елате да видите!

И залитна обратно към вратата. Онези, които бяха в състояние да го направят, се изправиха и го последваха, като се побутваха и майтапеха; някои тананикаха пиянски песнички.

Фенгболд стоеше отвън, отметнал глава, с разпусната по оплесканото му наметало коса и вперил поглед в небето. Сочеше с пръст нагоре; последвалите го вдигнаха лица един подир друг.

Върху небето беше изрисувана странна фигура, напомняща дълбока рана, от която в среднощния мрак шурти кръв. От север на юг се носеше огромна червена комета.

— Опашата звезда! — изкрещя някой. — Поличба!

— Старият крал е мъртъв, мъртъв, мъртъв! — извика Фенгболд и размаха камата си във въздуха, сякаш предизвикваше звездите да слязат и да се бият с него. — Да живее новият крал! — продължи да вика той. — Дойде ново време!

Разнесоха се одобрителни викове; някои се разкрещяха и затропаха с крака. Други подхванаха смешен танц — хванати за ръце се завъртяха в кръг. Над тях червената звезда блестеше като тлеещ въглен.

Саймън, който последва пируващите навън, за да види причината за тази врява, тръгна обратно към залата; виковете на танцуващите се носеха зад него. Изненада се, като видя доктор Моргенес, застанал в сянката на крепостната стена. Загърнат в плътно наметало срещу студения въздух, старецът не забеляза своя помощник. Моргенес също гледаше опашатата звезда, която чертаеше алена диря в небесния свод. Но за разлика от останалите, на лицето му нямаше и следа от пиянска веселост. Изглеждаше изплашен, безсилен и смален.

Прилича, помисли си Саймън, на самотник в пустошта, заслушан в песента на гладни вълци…

7. Звездата на завоевателя

Пролетта и лятото през първата година от царуването на Елиас бяха вълшебни, бляскави с разкоша и великолепието си. Цял Остен Ард изглеждаше обновен. Младите аристократи изпълниха отдавна стихналите зали на Хейхолт и възвърнаха багрите и дневната светлина там, където доскоро властваше мракът. Както в младите години на Джон, замъкът преливаше от смях и пиянско веселие, и блясък на брони и бойни оръжия. Нощем в оградените с жив плет градини отново звучеше музика и прекрасни придворни дами откликваха на ухажванията на кавалерите или се измъкваха от тях, носейки се в топлия мрак като изящни привидения. Турнирното поле отново се оживи; по него, като цветя в леха, изникнаха пъстри палатки. Всеки ден за простолюдието беше празник, сякаш веселбите никога нямаха да имат край. Крал Елиас и приятелите му се забавляваха безразсъдно — като деца, които знаят, че скоро ще ги сложат в леглото да спят. Целият Еркинланд пируваше и се въргаляше като опиянено от лятото куче.

Някои от селяните мрачно мърмореха — трудно било да се засеят пролетните посеви при такава разпуснатост. Много от по-старите раздразнителни свещеници роптаеха срещу всеобщия разгул и лакомия. Но повечето хора се присмиваха на тези черногледци. Царуването на Елиас току-що започваше и Еркинланд — а и целият Остен Ард — излизаше от една дълга зима и навлизаше в сезона на неудържима младост. Нима имаше нещо неестествено в това?

Пръстите на Саймън се бяха схванали от усърдното редене на буквите върху сивия пергамент. Моргенес беше застанал до прозореца с издължена като флейта стъклена тръба в ръка и оглеждаше как е почистена срещу светлината на слънцето.

„Ако каже и една дума, че не е почистена както трябва, тръгвам си — закани се Саймън наум. — Единствената светлина, която виждам напоследък, е тази, която се отразява в чашите, които лъскам“.

Моргенес се отдалечи от прозореца и отнесе стъклената тръба до масата, където Саймън се потеше над писането. Щом старецът се приближи, Саймън се приготви за поредното хокане; усещаше възмущението му да се издува като топка между плешките му.

— Чудесна работа, Саймън! — каза Моргенес и постави пипетата до пергамента. — Полагаш много по-добри грижи, отколкото бих могъл самият аз. — Докторът го потупа по ръката и се приведе над него. — Как върви?

— Ужасно — чу собствения си глас Саймън; макар негодуванието му все още да го стягаше като във възел, жалкият му тон го възмути. — Искам да кажа, че никога няма да ме бива в това. Не мога да изписвам буквите чисто, без да цапам с мастилото, а и не мога да прочета нищо от това, което съм написал!

Щом го каза, му поолекна, но продължаваше да се чувства глупаво.

— Напразно се притесняваш, Саймън — успокои го докторът и се изправи. Изглеждаше разсеян: очите му оглеждаха стаята. — Първо на първо, всеки, който се учи, отначало размазва буквите; някои го правят цял живот, но това не означава, че не са имали да кажат нещо важно. Второ, естествено е да не разбираш това, което пишеш — книгата е на набански. А ти не знаеш набански.

— Но защо трябва да преписвам думи, които не разбирам? — измърмори Саймън. — Това е глупаво!

Моргенес го изгледа сърдито.

— И щом като те карам да го правиш, значи съм глупав, така ли?

— Не, нямах предвид това… само че…

— Не си прави труда да обясняваш.

Докторът дръпна един стол и седна до Саймън. Дългите му разкривени пръсти задраскаха безцелно из боклуците по масата.

— Карам те да преписваш тези думи, защото човек по-лесно се съсредоточава върху формата и размера на буквите, ако съдържанието им не отвлича вниманието му.

— Аха. — Думите му само отчасти убедиха Саймън. — Може ли поне да ми кажете каква е тази книга? Непрекъснато гледам рисунките, но пак не мога да разбера.

Той прелисти страниците назад до една илюстрация, която беше разглеждал много пъти през последните три дни — причудлива гравюра на мъж с огромни пронизващи очи и черни ръце. Главата му беше увенчана с рога. Около краката му се тълпяха пълзящи фигури. Над рогатата глава на мъжа висеше пламтящо слънце върху мастиленочерно небе.

— Като тази — посочи странната рисунка Саймън. — Тук отдолу пише „Са асдридан кондикуилес“ — какво означава това?

— Означава — каза Моргенес, като затвори книгата и я вдигна — „Звездата на Завоевателя“ и не е нещо, което е необходимо да знаеш.

После сложи книгата върху един нестабилно подпрян до стената куп.

— Но аз съм ваш помощник! — възрази Саймън. — Кога ще ме научите на нещо?

— Глупаво момче! Какво си мислиш, че правя? Опитвам се да те науча да четеш и да пишеш. Това са най-важните неща. Какво искаш да научиш?

— Магьосничество! — отговори моментално Саймън.

Моргенес се вторачи в него и попита заплашително:

— Ами четенето?

Саймън се ядоса. Всеки се опитваше да го обърка на всяка крачка.

— Не знам — отвърна той. — Всъщност защо буквите и четенето да са толкова важни? В книгите просто се разказва за разни неща. Защо трябва да чета книги?

Моргенес се ухили като дърта лисица, открила пролука в плета на кокошарник.

— Ех, момчето ми, защо ли ти се ядосвам… как можа да изречеш такава великолепна, очарователна и съвършена глупост!

Докторът се изкиска одобрително.

— Какво искате да кажете? — Саймън свъси вежди. — Как така хем великолепна, хем глупост?

— Великолепна, защото имам великолепен отговор — засмя се Моргенес. — Глупост, защото… защото младите са създадени глупави, предполагам — както костенурките са създадени с черупки и пчелите с жила — това е защитата им срещу грубостта на живота.

— Моля?

Саймън съвсем се обърка.

— Книгите… — подхвана тържествено Моргенес, като се облегна на паянтовото си столче — книгите са магията. Това е простият отговор. Но книгите са също така и капани.

— Магия? Капани?

— Книгите са форма на магията… — докторът повдигна книгата, която току-що беше поставил върху купа, — защото прекосяват времето и пространството много по-лесно, отколкото всяко заклинание или магия. Какво е мислел еди-кой си за еди-какво си преди двеста години? Можеш ли да прелетиш обратно във времето и да го попиташ? Не — или поне най-вероятно не. Но я виж сега! Ако е записал мислите си, ако някъде съществува пергамент или книга с неговите логически размишления… той разговаря с теб! През вековете! И ако поискаш да посетиш далечната Наскаду или изчезналата Кандия, достатъчно е само да отвориш книгата…

— Да, да, всичко това го разбирам.

Саймън не се и опита да скрие разочарованието си. Не това беше имал предвид, като каза „магия“.

— Ами капаните? Защо „капани“?

Моргенес се наведе напред и размаха подвързания с кожа том под носа на Саймън.

— Написаното е капан — отвърна с въодушевление той, — при това най-съвършеният. Книгата, разбираш ли, е единственият капан, който не изпуска своя пленник — знанието — за вечни времена. Колкото повече книги има човек — докторът описа кръг с ръка, обхващайки цялата стая, — толкова повече са капаните, следователно толкова по-голям е шансът да хванем някой особен, неуловим, блестящ звяр, който в противен случай би умрял незабелязан.

Моргенес приключи с величествен жест и стовари книгата обратно върху купа. Вдигна се облаче прах и прашинките закръжиха из пресечената с ивици от решетките на прозорците слънчева светлина.

За момент Саймън се вторачи в блещукащите прашинки. Да следиш мисълта на доктора беше все едно да ловиш мишка с ръка, мушната в ръкавица с един пръст.

— Ами истинската магия? — обади се накрая той, смръщил упорито чело. — Като тези, които Приратес прави в кулата?

Внезапен изблик на гняв — дали пък не беше страх? — изкриви за миг лицето на доктора.

— Не, Саймън — тихо каза той. — Не ми навирай Приратес. Той е опасен, глупав човек.

Въпреки собствените му ужасни спомени за червения свещеник, напрежението в погледа на доктора се стори на Саймън странно и някак притеснително. Все пак събра кураж да зададе още един въпрос.

— Й вие се занимавате с магии, нали? С какво е опасен Приратес?

Моргенес внезапно се изправи и за един ужасяващ миг Саймън изтръпна, че старецът или ще го удари, или ще му изкрещи. Вместо това той се отдалечи с вдървена крачка до прозореца и се загледа навън. Редичката му косица приличаше на рошав ореол над тесните му раменца.

Моргенес се обърна и отново се приближи до Саймън. Лицето му беше мрачно и тревожно.

— Саймън — промълви той, — вероятно няма смисъл да ти го казвам, но искам да стоиш настрана от Приратес — не се приближавай до него и не говори с никого за него… освен с мен, разбира се.

— Но защо?

Обратно на онова, което вероятно си мислеше докторът, Саймън и без това беше решил да стои настрана от алхимика. Но обикновено Моргенес не беше особено общителен с него и Саймън не искаше да пропусне удобния случай.

— Какво толкова му е лошото?

— Забелязал ли си, че всички се страхуват от Приратес? Че когато той слиза от новата си квартира в Кулата на Хйелдин, бързат да се махнат от пътя му? Причината е следната. Страхуват се, защото самият той не изпитва нормалните човешки страхове. Личи му по погледа.

Известно време Саймън дъвка замислено перото.

— Нормалните страхове? Какво означава това?

— Няма „безстрашни“ хора, Саймън — освен ако не са луди. Хората, за които се смята, че са безстрашни, просто добре прикриват страха си, а това е съвсем друго нещо. Старият крал Джон знаеше какво е страх, знаят го с положителност и двамата му синове… както и аз. Приратес… хората виждат, че той не се страхува и не уважава нещата, които ние останалите уважаваме и от които се страхуваме. Когато казваме за някой, че е луд, много често имаме предвид тъкмо това.

На Саймън му стана интересно. Не можеше да повярва, че Престър Джон или Елиас някога са изпитвали страх, но го впечатли темата за Приратес.

— Нима е луд, докторе? Как е възможно? Нали е свещеник и съветник на краля.

Саймън си спомни очите му и зловещата му усмивка и в себе си призна, че Моргенес е прав.

— Ще ти го кажа по друг начин. — Моргенес занавива на пръста си кичурче от снежнобялата си брада. — Одеве ти говорех за капани, за търсене на познанието като за преследване на неуловим звяр. Е, докато аз и останалите търсачи на познание излизаме и отиваме при капаните си, за да проверим какъв великолепен звяр сме имали късмета да хванем, Приратес отваря широко вратата си през нощта и чака да види какво ще влезе вътре.

Докторът взе перото от ръката на Саймън, вдигна ръкава на робата си и изтри едно мастилено петънце върху бузата му.

— Проблемът при подхода на Приратес — продължи той — е, че ако Звярът, който ти е дошъл на посещение, не ти харесва, е трудно — много, много трудно — да затвориш отново вратата.

— Ха! — изръмжа Исгримнур. — Туше, момче, туше! Признай си!

— Лек ветрец покрай жилетката ми — отвърна Джосуа и повдигна вежда в престорено учудване. — Тъжно ми е като те гледам да прибягваш от немощ до такива отчаяни номера…

Без да променя тона си, Джосуа атакува по средата на изречението. Исгримнур парира с ръкохватката и отклони удара.

— Немощ ли? — изсъска той през стиснати зъби. — Сега ще ти покажа аз една немощ и ще те пратя разциврен при кърмачката ти да ти смени пеленките!

Все така пъргав, въпреки възрастта и теглото си, херцогът на Елвритшала нападна противника си. Държеше оръжието с две ръце и това му даваше предимство при широките дъги, които описваше във въздуха с дървения меч. Джосуа отскочи назад и блокира удара. Влажни кичури бяха полепнали по челото му. Най-после видя възможност за атака. Докато Исгримнур въртеше учебния меч в поредната свистяща дъга, принцът приклекна, вдигна меча си под ъгъл над главата си, за да отклони удара на противника, мушна пета зад крака на Исгримнур и го подсече. Херцогът се строполи по гръб на земята като вековно дърво. Миг по-късно Джосуа също се просна на тревата до Исгримнур. Развърза светкавично с единствената си ръка връзките на подплатената си предпазна жилетка и се претърколи по гръб.

Исгримнур пуфтеше като ковашки мях и дълго не каза нищо. Очите му бяха затворени; по брадата му блестяха капчици пот. Джосуа се наведе да го огледа. На лицето му се мярна сянка на тревога и той посегна да развърже жилетката на херцога. Но щом пръстите му докоснаха възела, огромната ръка на Исгримнур литна нагоре, цапардоса го отстрани по главата и той отново се просна по гръб. Принцът опипа ухото си, смръщен от болка.

— Ха! — изхриптя херцогът. — Това ще ти е за урок… пале такова…

Последва нова безмълвна пауза. И двамата дишаха тежко, загледани в безоблачното небе.

— Играеш нечестно, млади човече — обади се най-после Исгримнур и седна. — Следващия път, когато се завъртиш около Хейхолт, ще ти го върна. Освен това, ако не беше толкова дяволски горещо и ако не бях толкова дяволски дебел, щях да съм те намушкал в ребрата още преди час.

Джосуа също седна и заслони очи с ръка. По жълтата трева на турнирното поле към тях се приближаваха двама души. Единият беше облечен в дълго наметало.

— Горещо е — каза Джосуа.

— И то през новандер! — изсумтя Исгримнур и смъкна защитната си жилетка. — Дните на Хрътката отдавна отминаха и все пак е проклета горещина! Къде е дъждът?

— Вероятно се е изплашил.

Джосуа присви очи към приближаващите фигури.

— Привет, братко! — извика единият от идващите. — А, чичо Исгримнур! Играта, изглежда, ви е изтощила.

— Джосуа и жегата за малко да ме убият, ваше величество — провикна се Исгримнур, когато кралят наближи.

Елиас беше облечен в разкошна туника в морскозелено. До него крачеше тъмноокият Приратес с развявана от вятъра червена роба, като някакъв пурпурен прилеп.

Джосуа стана и подаде ръка на Исгримнур, който се надигна с мъка.

— Херцог Исгримнур преувеличава както обикновено — каза кротко принцът. — Бях принуден да го съборя на земята и да седна отгоре му, за да спася собствения си живот.

— Да, да, наблюдавахме грубичката ви игра от Кулата на Хйелдин — каза Елиас и махна небрежно към кулата, която се извисяваше над външната стена на Хейхолт. — Нали, Приратес?

— Да, ваше величество. — Усмивката на Приратес беше тънка като конец, а гласът му изскрибуца като пила. — Брат ви и херцогът наистина са яки мъже.

— Впрочем, ваше величество — обади се Исгримнур, — мога ли да ви попитам нещо? Не ми е приятно да ви безпокоя с държавни дела в такъв момент, но…

Елиас, който се взираше в полето, се извърна към херцога леко раздразнен.

— Тъкмо обсъждам някои важни въпроси с Приратес. Защо не идваш, когато свиквам заседания по тези въпроси?

И отново му обърна гръб. На турнирното поле Гутулф и граф Еолаир от Над Мулах, родственик на хернистирския крал Лут, преследваха един буен жребец, който беше скъсал ремъците си. Гледката разсмя Елиас и той смушка с лакът Приратес, който му отвърна с поредната формална усмивка.

— Извинете ме, ваше величество — не се отказваше Исгримнур, — но се опитвам да отнеса този въпрос до вас цели две седмици. Съветник Хелфсин непрекъснато повтаря, че сте твърде зает…

— В Кулата на Хйелдин — изсумтя Джосуа.

Братята кръстосаха погледи за част от секундата, след което Елиас се обърна към херцога.

— Е, добре. Какво има?

— Става дума за кралския гарнизон във Вественби. Вече повече от месец са там, без да бъдат сменени. Фростмарч е все още неспокойно място, а без гарнизона във Вественби нямам достатъчно хора, за да охранявам северния път Велдхелм. Няма ли да изпратите друга част?

Елиас отново се беше загледал към Гутулф и Еолаир — две малки фигурки в нагорещения въздух, отдалечаващи се подир преследвания жребец. Отговори, без да се обръща.

— Скали от Калдскрайк казва, че имаш предостатъчно хора. Казва още, че събираш войниците си в Елвритшала и Наарвед. Защо?

Тонът му беше престорено безгрижен.

Преди слисаният Исгримнур да успее да отговори, се обади Джосуа:

— Скали Остроносия е лъжец, щом казва това. А ти си глупак, щом му вярваш.

Елиас рязко се извърна, стиснал устни.

— Така ли, братко Джосуа? Значи Скали е лъжец? И трябва да повярвам тъкмо на теб, който никога не си крил омразата си към мен?

— Хайде сега, хайде сега… — намеси се Исгримнур, разтревожен и уплашен не на шега. — Елиас… ваше величество, вие познавате моята преданост — аз бях най-верният приятел на баща ви…

— О да, баща ми! — изсумтя Елиас.

— … и ви моля да не стоварвате гнева си заради тези клеветнически слухове — защото те са точно това — върху Джосуа. Той не ви мрази! Той ви е точно толкова предан, колкото и аз!

— В това — отвърна кралят — изобщо не се съмнявам. Ще изпратя гарнизон във Вественби, щом съм готов, не и преди това!

За момент Елиас се втренчи в тях, широко отворил очи. Приратес, който досега беше мълчал, протегна бялата си ръка и дръпна Елиас за ръкава.

— Моля ви, господарю, не му е нито времето, нито мястото за такива неща… — И изгледа нагло Джосуа изпод тежките си клепачи.

Кралят погледна своя фаворит и кимна.

— Имаш право. Позволих си да се ядосам за нищо. Прости ми, чичо — обърна се той към Исгримнур, — защото, както сам каза, днес е горещ ден. Извини ме за избухливостта.

И се усмихна.

Исгримнур сведе глава.

— Разбира се, господарю. В такова задушно време е лесно да се поддадем на лошите слухове. Необичайно горещо за този късен сезон, не съм ли прав?

— Така е. — Елиас се обърна и се усмихна широко на свещеника с червеното наметало. — Въпреки цялата си благочестивост като свещеник, Приратес, изглежда, не е в състояние да издейства от Бог дъжда, за който се молим, така ли е, съветнико?

Приратес изгледа краля някак особено и сгуши глава в яката си като някаква бяла костенурка.

— Моля ви, господарю — отвърна той, — да подновим нашия разговор и да оставим тези господа да се забавляват със своите мечове.

— Да. — Кралят кимна. — Така мисля и аз.

Миг след като двамата тръгнаха, Елиас спря и бавно се обърна към Джосуа, който тъкмо вдигаше дървените мечове от изсъхналата трева.

— Знаеш ли, братко — каза кралят, — мина много време, откакто не сме кръстосвали тоягите. Като ви гледах, си спомних старите времена. Какво ще кажеш да разменим няколко удара, след като така и така сме на арената?

Последваха няколко мига мълчание.

— Както кажеш, Елиас.

Джосуа хвърли единия дървен меч към краля и той ловко го хвана за дръжката с дясната си ръка.

— Всъщност — продължи Елиас и на лицето му се мярна усмивка — не вярвам да сме се занимавали с това след твоята… злополука. — Гласът му стана сериозен. — За твое щастие, ръката, която изгуби, не е тази, с която се дуелираш.

— Наистина за щастие.

Джосуа отмери крачка и половина и застана с лице към Елиас.

— От друга страна — не млъкваше Елиас, — жалко, че трябва да се задоволим с тези тояги. — Той размаха тренировъчния меч. — Такова удоволствие ми доставя, когато те гледам да използваш твоята — как се наричаше онази твоя карфица? — Найдел! Жалко, че не е тук.

Елиас скочи без предупреждение напред и нанесе силен страничен удар към главата на Джосуа. Принцът парира, остави острието на противника да се плъзне по неговото, след което атакува с мушкане. Елиас засече идващото острие и го отклони ловко встрани. Двамата братя отстъпиха назад и закръжиха един срещу друг.

— Да. — Джосуа насочи меча пред себе си. Тясното му лице лъщеше от пот. — Жалко, че Найдел не е у мен. Още по-жалко, че Блестящ гвоздей не е у теб.

Принцът направи вертикален замах, който премина в страничен сечащ удар. Кралят светкавично отстъпи и контраатакува.

— Блестящ гвоздей? — възкликна Елиас, леко задъхан. — Какво искаш да кажеш? Знаеш, че го заровихме в гроба на баща ни.

Избегна още един страничен удар и отблъсна Джосуа назад.

— О, зная — отвърна Джосуа, докато парираше, — но от меча на краля… както и от кралството му… трябва мъдро…

Удар.

— … и достойно…

Контраудар.

— … трябва мъдро и съвестно да се възползва… неговият наследник.

Двете дървени остриета застъргаха едно в друго със скърцането на цепеща се греда. Ръкохватките удариха една в друга и лицата на Елиас и Джосуа почти се докоснаха. Мускулите под ризите им се изопнаха; за момент двамата замръзнаха почти неподвижни и напрегнати, потрепвайки едва забележимо. Накрая Джосуа, който, за разлика от краля, не можеше да държи дръжката с две ръце, усети острието му да се накланя към него, с рязко свиване на раменете се освободи, отскочи назад и отново насочи острието пред себе си.

Докато стояха задъхани на няколко крачки един срещу друг, над турнирното поле отекна плътен звън: камбаните на Кулата на Зеления ангел биеха за обяд.

— Достатъчно, господа! — извика Исгримнур: усмихваше се измъчено. Лицата на двамата излъчваха нескрита ненавист. — Камбаните бият, което означава, че е време за обяд. Да приемем ли, че резултатът е равен? Боя се, че ако не се скрия от това слънце и не намеря шише вино, няма да доживея до тазгодишния Ейдонманса. Дъртите ми северняшки кости не са създадени за такава жестока жега.

— Херцогът е прав, господарю — застърга гласът на Приратес и той постави ръка върху китката на краля, който все още стискаше вдигнатия си меч. Устните на Приратес се свиха в змийска усмивка. — Ние с вас можем да свършим работата си по обратния път.

— Добре — изсумтя Елиас и хвърли меча през рамото си: той се удари в земята, преметна се във въздуха и тупна в тревата. — Благодаря за тренировката, братко.

След което се обърна и двамата с Приратес се отдалечиха — зелено и алено едно до друго.

— Какво ще кажеш, Джосуа? — попита Исгримнур и взе дървения меч от ръката на принца. — Да вървим да пийнем вино?

— Да — отвърна Джосуа и се наведе да вдигне защитните жилетки, докато Исгримнур отиде да прибере захвърления от краля меч.

Изправи се и се загледа в далечината.

— Мъртвите винаги ли стоят между живите, чичо? — тихо попита принцът и прокара ръка през лицето си. — Както и да е. Да потърсим някое прохладно местенце.

— Наистина, Джудит, всичко е наред. Рейчъл няма да се разсърди…

Трескавата ръка на Саймън беше уловена на милиметри от купата за месене на тесто. Макар и възпълничка и розовичка, Джудит стискаше здраво.

— Я се разкарай. „Рейчъл няма да се сърди“, как не! Рейчъл ще ми строши кокалите.

След като бутна ръката на Саймън в скута му, Джудит издуха падналия пред очите й кичур и изтри пръсти в изцапаната си престилка.

— Трябваше да се сетя, че и при най-слабия мирис на печен ейдонитски хляб ще дотърчиш като инискрихтско улично псе.

Разочарован, Саймън чертаеше фигурки по поръсения с брашно плот.

— Но, Джудит, имаш купища тесто — защо да не си взема малко от купата?

Джудит стана от стола и величествено се понесе към един от стотиците кухненски рафтове, като кораб по водите на спокойна река. Двама млади кухненски прислужници се разбягаха пред нея като изплашени чайки.

— Къде ли е… — замислено каза тя; — къде ли е онова гърне с масло?

Докато Джудит стоеше и смучеше замислено пръст, Саймън пак се присламчи до купата за месене.

— Да не си посмял, хлапако! — подхвърли тя през рамо, без дори да се обърне да го погледне. Да не би да имаше очи и на гърба? — Не, че няма предостатъчно тесто, Саймън. Просто Рейчъл не иска да си разваляш апетита преди вечеря.

И продължи да оглежда рафтовете, отрупани с какви ли не неща. Саймън седна и се нацупи.

Кухнята беше чудесно местенце. Макар да беше по-дълга дори от покоите на Моргенес, изглеждаше малка и уютна, изпълнена с пулсиращата топлина на фурните и мириса на разни хубави неща. В железни гърнета къкреше агнешка яхния, в пещите бухваше ейдонитски хляб, а по замъглените от влагата прозорци като медни звънчета висяха връзки тъмнокафяв лук. Прислужници търкаляха през вратата качета с брашно и маринована риба или вадеха от пещите самуни с плоски дървени лопати. Един от помощник-готвачите вареше в гърне върху огъня ориз в бадемово мляко за десерт на краля. А едрата добродушна Джудит, благодарение на която огромната кухня приличаше на уютна селска колиба, ръководеше всичко, без да повиши глас нито веднъж, а само с поглед, от който не убягваше нищо — благ властелин в кралството си от тухли и гърнета, огряно от светлината на огнището.

Джудит се върна с едно гърне и под печалния поглед на Саймън взе една четка с дълга дръжка и започна да размазва маслото върху самуните ейдонитски хляб.

— Джудит — попита най-после Саймън, — вече е почти Ейдонманса. Защо няма сняг? Моргенес казва, че по това време на годината винаги има сняг.

— Не знам, бога ми! — отвърна Джудит. — Нямаше и дъжд през новандер. Мисля, че ще е сушава година.

Намръщи се и мацна с четката най-близкия самун.

— Поят кравите и овцете на крепостния ров на Хейхолт — каза Саймън.

— Така ли?

— Да, виждат се кафяви следи по краищата, където водата е спаднала. На някои места не стига дори до коленете ми.

— И съм сигурна, че си открил всички тези места.

— Така мисля — потвърди гордо Саймън. — А миналата година по това време всичко беше заледено. Представяш ли си!

Джудит вдигна очи от хлебната глазура и погледна Саймън с благите си светлосини очи.

— Знам, че е много вълнуващо, когато се случват такива неща — каза тя, — но запомни, момчето ми, че водата ни трябва. Без дъжд или сняг няма да има вкусни гозби. Не можеш да пиеш от Кинслах, знаеш го.

Водата на Кинслах, както и на Гленивент, която се вливаше в нея, беше солена като морската.

— Знам — каза Саймън. — Сигурен съм, че скоро ще завали сняг или дъжд, щом е толкова топло. Ще е много странна зима.

Джудит понечи да каже нещо, но замълча, погледна към вратата зад рамото на Саймън и попита:

— Да, момичето ми, какво има?

Саймън се обърна и видя на няколко крачки от себе си една позната къдрокоса девойка — Хепсибах.

— Рейчъл ме прати да намеря Саймън, госпожо — каза тя с небрежен реверанс. — Трябва да свали нещо от един висок рафт.

— Добре, скъпа, няма нужда да искаш разрешение за това. Само се мотае около тестото и не върши никаква работа.

И махна на Саймън да се измита, но той не я забеляза, заплеснат по пристегнатата в кръста престилка на Хепсибах и по къдравата й коса, която напираше немирно изпод шапката й.

— За бога, момче, изчезвай най-после.

Джудит го смушка с дръжката на четката.

Хепсибах се обърна и излезе. Саймън се изправи, за да я последва, и управителката на кухнята отпусна топлата си ръка на рамото му.

— Вземи — каза тя. — Този май го развалих. Виж — целият е изкривен.

И му подаде самун топъл хляб, усукан като въже и ухаещ на захар.

— Благодаря! — отвърна той, отчупи едно парче и го тикна в устата си, докато бързаше към вратата. — Вкусно е!

— Разбира се, че е вкусно! — викна след него Джудит. — Ако кажеш на Рейчъл, ще ти одера кожата!

Последните й думи бяха адресирани към празната врата.

След няколко крачки Саймън настигна Хепсибах, която не бързаше особено.

„Мен ли изчаква?“, мина му през ума и дъхът му секна, но той реши, че всеки, получил поръчение, което го отдалечава от лапите на Рейчъл, би се мотал колкото може по-дълго далеч от нея.

— Искаш ли… искаш ли малко? — попита той, леко задъхан.

Прислужницата отчупи парченце хляб, помириса го и го лапна.

— О, много е вкусно! — каза тя и възнагради Саймън с ослепителна усмивка, при което около очите й се образуваха ситни бръчици. — Може ли още малко?

Той й даде.

Излязоха на двора. Хепсибах обви ръце около тялото си и възкликна:

— Ах, колко е студено!

Всъщност беше сравнително топло — дори прекалено топло, като се имаше предвид, че беше декандер, — но сега, след като Хепсибах го беше казала, Саймън беше сигурен, че усеща подухването на хладния вятър.

— Да, студено си е — каза той и отново млъкна.

Завиха покрай ъгъла на вътрешната кула с кралските резиденции и Хепсибах посочи някакво малко прозорче под една от бойниците.

— Виждаш ли там? — каза тя. — Онзи ден видях принцесата да реше косата си… о, божичко, нали има хубава коса?

В съзнанието на Саймън проблесна смътен спомен за злато, отразило слънчевите лъчи, но сега не биваше да се разсейва.

— О, мисля, че ти имаш много по-хубава коса — каза той и се обърна да погледне една от караулните кули върху стената на Средния двор; по лицето му плъзна издайническа руменина.

— Наистина ли така мислиш? — засмя се Хепсибах. — Аз пък мисля, че е като копа сено. Принцеса Мириамел си има дами, които да я решат. Русокосата Сара — познаваш ли я? — е приятелка с една от тях. Та тази дама казала на Сара, че понякога принцесата е много тъжна и иска да се върне в Меремунд, където е пораснала.

Саймън наблюдаваше с огромен интерес шията на Хепсибах, около която се извиваха къдрави кичури кестенява коса.

— Хм! — отвърна само той.

— Искаш ли да научиш още нещо? — попита Хепсибах и отмести поглед от кулата. — Какво си ме зяпнал? — изписка тя, но очите й се смееха. — Престани! Казах ти, че косата ми не прилича на нищо. Искаш ли да научиш още нещо за принцесата?

— Какво?

— Баща й иска да я омъжи за граф Фенгболд, но тя не иска. Кралят много й е ядосан, а Фенгболд заплашва, че ще се върне във Фолшайър — макар никой да не знае защо. Лофсуну казва, че никога няма да го направи, тъй като никой в неговото графство няма достатъчно пари и вкус, за да оцени конете му, дрехите му и всичко останало.

— Кой е Лофсуну? — поинтересува се Саймън.

— О — каза свенливо Хепсибах, — един войник, когото познавам. Служи във войската на граф Брюгар. Много е красив.

Последният залък ейдонитски хляб заседна в гърлото на Саймън.

— Войник ли? — тихо каза той. — Да не би да е твой роднина?

Хепсибах се изкикоти — звук, който започваше малко да дразни Саймън.

— Роднина? Милостива Риап, не, не бих казала! Просто се мотае около мене. — Тя отново се изкиска. Това подразни Саймън още повече. — Може би си го виждал — продължи тя. — В охраната на източната казарма е. С широки рамене и с брада. — Тя очерта във въздуха фигурата на мъж, в чиято сянка през някой горещ летен ден спокойно биха се настанили двама Саймъновци.

Гордостта на Саймън се бореше с чувствителната му натура. Накрая гордостта надделя.

— Войниците са тъпаци — изсумтя той.

— Не са! — отвърна Хепсибах. — Вземи си думите назад! Лофсуну е прекрасен човек! Някой ден ще се ожени за мен!

— Няма що, ще сте чудесна двойка — изръмжа иронично Саймън и моментално съжали за тона си. — Пожелавам ти да сте щастливи — добави той с надеждата причината за негодуванието му да не е така очевидна, както я усещаше.

— Разбира се, че ще бъдем щастливи — омекна Хепсибах и се загледа към двамата стражи, които крачеха по бойниците над тях, метнали копия на рамо. — Един ден Лофсуну ще стане сержант и ще имаме собствена къща в Ерчестър. Ще бъдем щастливи, като… ще бъдем много щастливи. Във всеки случай по-щастливи от горката принцеса.

Саймън стисна устни, взе един камък от земята и заблъска с него по стената.

Доктор Моргенес, който крачеше по стената, погледна надолу и видя да минават Саймън и една от младите прислужнички. Сух порив на вятъра отметна качулката от главата му. Той се усмихна и пожела наум успех на Саймън — момчето явно се нуждаеше от него. Вдървената му стойка и пристъпите на раздразнителност му придаваха вид по-скоро на момче, отколкото на мъж, но високият ръст подсказваше, че един ден ще стане истински мъж. Саймън беше в пубертета — дори докторът, за чиято възраст никой в замъка не беше сигурен, все още помнеше как се беше чувствал на неговите години.

Внезапно чу зад гърба си пляскане на криле и сякаш не особено изненадан, бавно се обърна. Ако го наблюдаваше в този момент, човек би видял една сива сянка да увисва пред него за няколко мига, след което да изчезва в една от широките гънки на сивите му ръкави.

Ръцете на доктора, празни допреди миг, държаха малък свитък пергамент, завързан с тънка синя панделка. Хванал го с едната си ръка, той внимателно го разгъна с пръст. Изписаното в него известие беше на южняшкия език на Набан и на Църквата, но с чепатите руни на Римърсгард.

Морген,

Огньовете на Стормспайк са запалени. От Танголдир наблюдавам пушека им вече девет дни и пламъците — осем нощи. Белите лисици отново са се събудили и стряскат децата в мрака. Изпратих крилати думи и на най-малкия ни приятел, но не мисля, че ще го намерят в неведение. Някой чука на опасни врати.

Дарнауга

До подписа авторът беше изрисувал оградено в кръг грубо перо.

— Странно време, нали? — изрече суховат глас. — И все пак твърде приятно за разходка по стената.

Докторът се извърна и смачка пергамента в шепата си. До рамото му се усмихваше Приратес.

— Днес небето гъмжи от птици — каза свещеникът. — Интересувате ли се от птиците, докторе? Познавате ли техния начин на живот?

— Имам известни познания — отвърна спокойно Моргенес.

Сините му очи се присвиха.

— И аз понякога съм си мислел да ги изследвам — кимна Приратес. — Както ви е известно, лесно се ловят… и крият толкова ценни за един любознателен ум тайни. — Той въздъхна и потърка гладката си брадичка. — От друга страна, времето ми е толкова запълнено… Лек ден, докторе. Наслаждавайте се на времето.

И се отдалечи. Стъпките му отекваха по камъните.

Дълго след като свещеникът си беше отишъл, Моргенес не помръдна, загледан в сиво-синьото небе на север.

8. Горчивина и благоухание

Беше късен джоневер. Дъждовете все така не идваха. Слънцето се спускаше отвъд западната стена и насекомите шумоляха във високата суха трева. Саймън и Джеръмайъс, чиракът на свещаря, седяха задъхани, притиснали гърбове един в друг.

— Давай! — Саймън се напрегна и се изправи. — Да опитаме още веднъж.

Загубил опора, Джеръмайъс се търкулна на сухата трева като преобърната костенурка.

— Продължавай сам — изхриптя той. — Никога няма да стана войник.

— Разбира се, че ще станеш — отвърна ядосано Саймън. — И двамата ще станем. Последния път се справи много по-добре. Хайде, ставай.

Като пъшкаше мъчително, Джеръмайъс се остави да го вдигнат и неохотно взе дървената тояга, която му подаде Саймън.

— Хайде да се прибираме, Саймън. Всичко ме боли.

— Много мислиш — рече Саймън и вдигна тоягата си. — Защитавай се!

Тоягите се удариха една в друга.

— Оу! — извика Саймън.

— Ха, ха! — изкикоти се ликуващият Джеръмайъс. — Смъртоносен удар!

Блъскането и удрянето продължиха.

Не само неуспешният флирт с Хепсибах събуди предишното очарование на военния живот в представите на Саймън. Преди възкачването на Елиас на трона той беше сигурен, че истинското му желание, за което би дал всичко, е да стане помощник на Моргенес и да изучи всички тайни на сложния, вълшебен свят на доктора. Но след като постигна това и измести непохватния Инч като негов помощник, желанието му започна да линее. Работата беше прекалено много, а и Моргенес беше дяволски взискателен. Научи ли въобще някаква магия? Не. В сравнение с часовете, прекарвани в четене и писане, в метене и търкане из мрачната стая на доктора, величавите дела на бойното поле и възхитените погледи на младите дами бяха далеч за предпочитане.

Във вмирисаната на лой бърлога на Джейкъб свещаря дебелият Джеръмайъс също беше запленен от бойния блясък през първата година от царуването на краля. По време на организираните всеки месец от Елиас тържества за участие в рицарските турнири се записваше цветът на аристокрацията от цялата околност. Издокарани като шарени пеперуди в коприна и бляскав метал, рицарите бяха най-красивото нещо на света. Препускащият през турнирните полета вятър нашепваше за отминали славни битки и събуждаше силен копнеж в гърдите на младоците.

Саймън и Джеръмайъс отидоха при бъчваря да им направи два дървени меча като тези, с които си играеха като деца, и когато приключваха с работата си, се дуелираха по цели часове. В началото провеждаха битките си в конюшнята, докато Шем не ги изхвърлеше оттам, разтревожен за здравето на питомците си. Тогава се преместваха на неокосената трева в южната част на турнирното поле. Вечер след вечер Саймън се връщаше накуцвайки в помещенията за прислугата, с мръсни панталони и скъсана риза. Рейчъл Драконката вдигаше очи и горещо се молеше на света Риап да я отърве от малоумието на момчетата, после запретваше ръкави и прибавяше още няколко към синините, които Саймън вече имаше.

— Мисля — изпухтя Саймън, — че за днес стига.

Превит на две и с пламнало лице, Джеръмайъс само успя да кимне в знак на съгласие.

Докато вървяха в падащия мрак към замъка, изпотени и запъхтени като впрегатни добичета, Саймън с удовлетворение установи; че Джеръмайъс е започнал да се освобождава от обичайната си мудност. Още някой и друг месец и щеше да заприлича на воин. Преди да започнат редовните си тренировки приличаше на лоена свещ.

— Днес не беше зле, нали? — попита Саймън.

Джеръмайъс разтърка стриганата си глава и го изгледа с ненавист.

— Не знам как ме накара да се съглася. На такива като нас никога няма да им позволят да станат нещо друго, освен слуги.

— Но на бойното поле всичко е възможно! — отвърна Саймън. — Може да спасиш живота на краля от тритингите или от ездачите на Наракси и веднага те произвеждат в рицар.

— Хм. — Джеръмайъс не изглеждаше особено впечатлен. — А как ще ни вземат в армията, като нямаме нито благородно потекло, нито коне, нито дори мечове?

— Да — замисли се Саймън. — Ами… е, все ще измисля нещо.

— Хм — изсумтя отново Джеръмайъс и изтри зачервеното си лице с полата на ризата си.

Когато наближиха замъка, пред очите им грейнаха десетки запалени факли. Обраслото с трева пространство пред външните стени беше покрито с безразборно струпани опърпани палатки и колиби, сякаш люспи на стар болен гущер. Тревата отдавна беше изчезнала, опасана до корен от овцете и козите. Дрипавите обитатели на тези бордеи палеха огньовете и подвикваха на дечурлигата да се прибират, преди да се е стъмнило; над тях се издигаха облаци прах, за да се спуснат и полепнат по дрехите и платнищата, боядисвайки ги в сиво-кафяво.

— Ако не завали скоро — каза Джеръмайъс и се намръщи при вида на глутница пищящи хлапета, които дърпаха износената дреха на възрастна жена, — стражата На Еркинланд ще трябва да ги изгони. Нямаме достатъчно вода, че да даваме и на тях. Да вървят да си копаят кладенци.

— Но къде… — понечи да попита Саймън, но не продължи, тъй като нещо привлече вниманието му.

Стори му се, че в дъното на една от уличките вижда познато лице. То се мярна сред тълпата за миг и изчезна, но Саймън беше сигурен, че е момчето, което го беше шпионирало и изложило на гнева на клисаря Барнабис.

— Ето го онзи, за който ти казах — прошепна развълнувано той. Джеръмайъс се обърна недоумяващо. — Мал… Малахиас! Имам да му връщам!

Саймън се приближи до групичката, сред която беше видял лицето с острите черти. Повечето бяха жени и малки деца, но имаше и няколко възрастни, превити и съсухрени като стари дървета. Бяха се скупчили около някаква жена, клекнала пред отвора на полусрутена колиба, подпряна на крепостната стена. Жената полюшваше в скута си бледото телце на малко дете и хлипаше. Малахиас не се виждаше никакъв.

Саймън погледна безизразните измъчени лица около себе си, после отново погледна плачещата жена.

— Болно ли е детето? — попита той човека до себе си. — Помощник съм на доктор Моргенес. Да отида ли да го доведа?

Една старица вдигна лице към него. Обкръжените й от плетеница дълбоки бръчки очи бяха тъмни и пронизващи като на хищна птица.

— Махай се оттук, придворни служителю — каза тя и се изплю в прахта. — Човек на краля! Просто се махни.

— Само искам да помогна — започна Саймън, но нечия силна ръка го сграбчи за лакътя.

— Прави, каквото ти казват, момче. — Беше жилав старец със сплъстена брада. Изражението му обаче не беше зло. Той издърпа Саймън настрани. — Нищо не можеш да направиш тук, а хората стават лоши, когато са разгневени. Детето е мъртво. Върви си.

И побутна Саймън внимателно, но твърдо.

Джеръмайъс не беше помръднал от мястото си. Светлината на лагерните огньове озаряваше разтревоженото му лице.

— Не прави така, Саймън — захленчи той. — Не обичам да съм навън, особено след залез-слънце.

— Гледаха ме така, сякаш ме мразят — измърмори объркано и разстроено Саймън, но Джеръмайъс вече крачеше бързо напред.

Нито един фенер не беше запален, но някаква странна мъждукаща светлина изпълваше обширната зала. В целия Хейхолт не се виждаше жива душа, но във всички коридори на замъка се носеха песни и смях.

Саймън минаваше от една стая в друга, дърпаше завесите и отваряше вратите на килерите, но не намираше никого. Гласовете сякаш се присмиваха на усилията му — усилваха се и утихваха, бърбореха и пееха на стотици различни езици, но нито един от тях не му беше познат.

Накрая се изправи пред вратата на Тронната зала. Гласовете зазвучаха още по-силно и сякаш всички идваха откъм огромното помещение. Той протегна ръка — вратата не беше заключена. Когато я отвори, гласовете замлъкнаха, сякаш стреснати от скърцането на пантите. Мътната светлина се понесе покрай него като светъл дим. Той влезе вътре.

Жълтеникавият трон — Престолът от драконова кост — стоеше в центъра на залата. В кръг около него танцуваха хванати за ръце хора, движеха се бавно като в много дълбока вода. Успя да разпознае някои от тях: Джудит, Рейчъл, Джейкъб свещаря и още няколко обитатели на замъка, които се кланяха и подскачаха, обхванати от дива радост. Сред тях имаше и по-високопоставени танцьори: крал Елиас, Гутулф от Утаниат, Гуитин от Хернистир. И те като другите пристъпваха бавно и механично като вековни снежни планини, обречени да се разпаднат на прах. Тук-там сред смълчания кръг се виждаха неясни фигури, черни и лъскави като бръмбари — малахитовите крале бяха слезли от своите пиедестали, за да се присъединят към празненството. В центъра на всичко се извисяваше величественият престол — увенчана с череп планина от потъмнели кости, някак странно преливаща от живот и изпълнена с древна енергия, която дърпаше обикалящите танцьори с изопнатите си невидими нишки.

В тронната зала цареше тишина — само тих напев се носеше плахо във въздуха: Кансим Фелис, Химнът на радостта. Тонът беше протяжен и дразнещ, сякаш невидими ръце го извличаха от някакъв неземен инструмент.

Страховитият танц дърпаше Саймън към себе си като водовъртеж. Той изпъна крака, но някаква неумолима сила го принуди да се приближи. Главите на танцьорите се извърнаха бавно като надигащи се смачкани стръкове трева.

В центъра на кръга около самия Престол от драконова кост тъмнината беше непроницаема — сякаш облак мухи и потрепващи тъмни частици. Близо до върха на потъналото в мрак гъмжило проблеснаха две пурпурни искри, сякаш раздухани от ненадеен вятър тлеещи въглени.

Танцьорите се носеха покрай него, оглеждаха го и шепнеха беззвучно: Саймън, Саймън, Саймън… В отсрещната част на кръга, зад трона, две ръце разделиха тъмнината, сякаш разкъсаха вехта черга и отвориха пролука в нея.

Докато отворът се приближаваше по кръга към него, една от ръцете се извиваше като риба във вода — ръката на Рейчъл. Тя приближи и го повика при себе си. Вместо обичайната подозрителност върху лицето й беше изписана някаква отчаяна веселост. Зад нея дебелият Джеръмайъс придържаше пролуката отворена с глуповата усмивка върху бледото си лице.

„Хайде, момче…“, каза Рейчъл или поне помръднаха устните й — дрезгавият, но благ глас беше на мъж. „Не виждаш ли мястото, което сме ти оставили? Специално подготвено за теб“.

Протегнатата ръка го хвана за яката и го задърпа към кръга танцуващи. Той заудря хладните пръсти, но ръцете му бяха лишени от сила. Устите на Рейчъл и Джеръмайъс зейнаха в широки усмивки. Гласът стана по-силен.

— Момче! Не ме ли чуваш? Събуди се, момче!

— Не! — Викът най-после излетя от примката на свитото му гърло. — Не! Няма! Не!

— За бога, момче, събуди се! Разбуди всички останали!

Ръката го разтърси грубо още веднъж, след което внезапно блесна светлина. Саймън се надигна, опита се да изпищи и падна назад, задавен от пристъп на кашлица. Някакъв мрачен силует с рязко очертани на светлината на газената лампа контури се надвеси над него.

„Всъщност момчето не е събудило никого — помисли си Исгримнур. — Откакто съм влязъл, всички се мятат и стенат, сякаш сънуват един и същи кошмар. Ама че проклета нощ!“

Исгримнур изчака, докато спящите наоколо се поуспокоят, след което отново насочи вниманието си към момчето.

„Я виж ти — малкото кутре кашля лошо. Честно казано, не е чак толкова малък — просто едно недохранено жребче“.

Исгримнур постави фенера в една ниша в стената, след което издърпа провисналия от едната страна на леглото чаршаф, за да хване младежа здраво за рамото. Изправи момчето в леглото и го тупна силно по гърба. То се изкашля още веднъж и спря. Исгримнур го тупна още няколко пъти с широката си космата лапа.

— Съжалявам, приятелю, съжалявам. Хайде, успокой се.

Докато младежът се будеше, херцогът огледа отделения със завеса алков, в който беше вмъкнато дървеното му легло. Зад провесеното платно се дочуваше бълнуването на още десетина прислужници, които спяха наоколо.

Исгримнур отново вдигна фенера и заразглежда закачените по стената странни неща: полуразрушено птиче гнездо, копринено флагче, което изглеждаше зеленикаво на мъждивата светлина — вероятно от празничния реквизит на някой рицар. До тях, също закачени на гвоздеи или мушнати в пукнатините на стената, имаше ястребово перо, грубо издялано Коледно дърво и рисунка, чиито неравни ръбове подсказваха, че е откъсната от някоя книга. Исгримнур присви очи и различи мъж с облещени очи и високо вдигната коса… или може би рога?

Погледна отново надолу, усмихвайки се вътрешно на невероятната сбирщина младежки джунджурии. Момчето го гледаше ококорено и разтревожено. „С този нос и с тази рошава коса — дали не е червена? — дяволски прилича на блатна птица“, помисли си Исгримнур.

— Съжалявам, че те събудих, но си най-близо до вратата. Трябва да говоря с Таусър — шута. Познаваш ли го?

Момчето кимна; оглеждаше изпитателно лицето му.

„Добре — помисли си римърът. — Поне не е глупав“.

— Казаха ми, че тази вечер ще нощува тук, но не го виждам. Къде е?

— Вие сте… вие сте…

Момчето не смееше да го произнесе.

— Да, аз съм херцогът на Елвритшала и ако обичаш, остави поклоните и другите формалности. Само ми кажи къде е шутът и ще те оставя да си легнеш отново.

Без да каже нито дума повече, момчето се изправи и наметна одеялото върху раменете си. Краят на дългата му риза шляпаше около босите му нозе, докато прескачаше спящите, някои от които лежаха направо с дрехите на пода, сякаш дрямката ги беше настигнала, преди да успеят да се довлекат до леглата си. Исгримнур крачеше зад него с фенера — пристъпваше внимателно сред тъмните силуети, като че следваше някоя от самодивите на Удин през бойно поле, пълно с телата на убитите.

Прекосиха още две стаи като два призрака — малък и голям. Въпреки масивното си туловище големият пристъпваше безшумно като малкия. В камината на последната стая блещукаха няколко въглена. На плочките пред нея върху постеля от няколко палта, стиснал в мазолестата си стара ръка мях за вино, лежеше шутът Таусър — хъркаше и ломотеше в съня си.

— Аха! — промърмори Исгримнур. — Е, благодаря ти, момче. Връщай се в леглото и приеми извиненията ми. Макар да си мисля, че сънуваше сън, от който ти се искаше да се събудиш. Хайде, върви.

Момчето се обърна, мина покрай Исгримнур и тръгна към вратата. Приятно изненадан, херцогът чак сега забеляза, че младежът е висок почти колкото него, а той не беше нисък. Слабата фигура и прегърбената стойка на младежа го правеха да изглежда по-дребен.

„Жалко, че никой не го е научил да стои изправен — помисли си той. — А най-вероятно и никога няма да се научи на това в кухнята или там, където работи“.

Момчето изчезна, а херцогът се наведе и разтърси Таусър — в началото лекичко, след това по-силно, докато не стана ясно, че дребосъкът е съвсем пиян; и най-мощното разтърсване предизвика в отговор съвсем слабо мърморене в знак на протест. Накрая търпението на Исгримнур се изчерпи, той се наведе, сграбчи стареца за глезените и го повдигна, така че Таусър увисна надолу с главата и плешивото му теме опря в пода. Сумтенето на Таусър премина в недоволно мърморене и накрая прерасна в разбираеми думи.

— Какво… Пусни… пусни де! Господ да те убие дано!…

— Ако не се събудиш, пияницо, ще ти блъскам главата в пода, докато не си набиеш в нея мисълта, че виното е отрова! — каза Исгримнур и подкрепи думите си с дела, като повдигна шута на педя от пода, след което не особено деликатно чукна главата му в студения камък.

— Престани! Дяволе… предавам се! Изправи ме, човече, изправи ме, моля те! Да не съм Усирис, че да вися надолу с главата за надзидание на… тълпата!

Исгримнур внимателно го спусна да легне по гръб.

— Не богохулствай пиян, стари глупако! — изръмжа херцогът.

Докато гледаше Таусър да се обръща по корем, Исгримнур пропусна да забележи една слаба сянка, която застана до вратата зад него.

— О, милостиви Ейдон — изстена Таусър, надигна се и седна. — Нужно ли беше да използваш главата ми за лопата? Ако си решил да копаеш кладенец тук, трябва да ти кажа, че земята в стаите на прислугата е твърде камениста.

— Стига, Таусър. Не съм те събудил два часа преди изгрев, за да си разменяме шегички. Джосуа го няма.

Таусър потърка темето си, а с другата ръка слепешком затърси меха с вино.

— Къде го няма, Исгримнур? Майчице, човече, нима се опита да разбиеш чутурата ми само защото Джосуа не е дошъл на някаква ваша среща? Нямам нищо общо с това, уверявам те.

И отпи яка глътка от меха.

— Идиот! — възкликна Исгримнур, но тонът му не беше груб. — Имам предвид, че е заминал, напуснал е Хейхолт.

— Невъзможно — отвърна убедено Таусър, повъзвръщайки форма с още една глътка. — Ще замине чак следващата седмица. Така каза. Покани ме да тръгна с него, ако искам да му бъда шут в Наглимунд. — Таусър извърна глава настрани и се изплю. — Казах му, че ще му отговоря утре, тоест днес. Предполагам, че след като на Елиас май не му пука дали ще остана… — Той поклати глава. — Като се има предвид, че бях любимият събеседник на баща му…

Исгримнур нетърпеливо поклати глава и прошарената му брада се разтресе.

— Не, човече, заминал си е. Доколкото имам сведения, тръгнал е някъде към полунощ — поне така каза еркинският гвардеец, когото намерих пред празната стая на принца, когато отидох на уговорената среща. Самият той ме помоли да отида толкова късно, макар че по това време би трябвало да съм си в леглото. Каза, че въпросът не търпи отлагане. Мислиш ли, че при тези обстоятелства би заминал, без дори да ми остави съобщение?

— Кой знае? — отвърна Таусър и набръчканото му лице се изкриви от дълбок размисъл. — Може именно за това да е искал да разговаря с теб — защото е искал да си тръгне тайно.

— Тогава защо не ме е изчакал? Това не ми харесва.

Исгримнур се наведе и разбута въглените с една пръчка.

— Странен въздух витае из залите на замъка тази вечер.

— Джосуа често е странен в действията си — отбеляза успокояващо Таусър. — Поддава се на настроенията си. А, бога ми, само как си сменя настроенията! Вероятно е излязъл на лов за бухали на лунна светлина или си е намерил друго някое щуро занимание. Не се притеснявай.

След дълго мълчание Исгримнур въздъхна.

— Ох, сигурно си прав — каза той, почти убеден. — Макар явно да са скарани с Елиас, тук, в бащината му къща, пред очите на Бог и на придворните нищо не би могло да се случи.

— Нищо, ама ми блъскаш главата посред нощ. Господ, изглежда, малко бави наказанията си тази вечер.

Таусър се ухили.

Продължиха да разговарят тихо на слабата светлина на въглените, а Саймън се прокрадна безшумно към леглото си. Увит в одеялото, дълго лежа буден, вперил поглед в тъмнината; но когато петелът във вътрешния двор най-после приветства първите лъчи на изгряващото слънце, момчето отново беше заспало.

— И запомнете! — предупреди Моргенес и изтри потта от челото си със светлосиня кърпичка. — Не яжте нищо, преди да ми го донесете и да ме попитате. Особено ако има червени точици. Ясно? Много от екземплярите, които ви карам да събирате, са силно отровни. Не бъдете глупави, ако това изобщо е възможно. Саймън, ти ще си начело, момчето ми. Ще те държа отговорен за безопасността на останалите.

Останалите бяха Джеръмайъс, чиракът на свещаря, и Исак, млад придворен прислужник. Докторът беше избрал този горещ фейеверски следобед, за да организира излет за събиране на гъби и билки в Кинсуд, малка гора от около стотина акра, разположена по високия бряг на Кинслах покрай западната стена на Хейхолт. Поради сушата запасите на Моргенес от важни артикули обезпокоително бяха намалели, а Кинсуд, разположена покрай голямото езеро, изглеждаше добро място за събиране на влаголюбивите съкровища на доктора.

Джеръмайъс изчака стъпките на Моргенес да заглъхнат сред сухото пращене на съчки и се обърна към Саймън.

— Още ли не си го попитал?

Дрехите му бяха мокри от пот и залепнали по тялото му.

— Не. — Саймън клечеше и наблюдаваше колона забързани мравки по ствола на един бор. — Днес ще го направя. Просто трябва да измисля подходящ начин.

— Ами ако откаже? — Джеръмайъс погледна мравешката колона с недоволство.

— Няма да откаже. — Саймън се изправи. — А ако откаже… все ще измисля нещо.

— Какво си шушукате? — На сечището се беше появил младият Исак. — Не е хубаво да пазите тайни.

Макар да беше три-четири години по-малък от тях, Исак вече разговаряше с „аристикратичен“ тон. Саймън го сряза:

— Не е твоя работа.

— Гледаме това дърво — добави виновно Джеръмайъс.

— Аз пък си мислех — отвърна лукаво Исак, — че има доста дървета, които могат да бъдат наблюдавани, без човек да се крие и да си шепне тайно.

— Да, обаче това дърво… — започна Джеръмайъс, — това дърво е…

— Зарежи глупавото дърво — прекъсна го презрително Саймън. — Да вървим. Моргенес ни изпревари и ще ни даде да се разберем, ако съберем по-малко от него.

Той се наведе под един провиснал клон и се вмъкна в шубраците.

Работата се оказа тежка; след около час и половина трите момчета спряха да пийнат вода и да починат на сянка. Бяха покрити с фин червен прах до коленете и лактите. Всеки носеше набраните гъби завързани на вързопче в носната си кърпа. Вързопчето на Саймън беше най-голямо. Намериха един голям смърч и седнаха, като опряха гърбове в ствола му и опънаха крака.

— Защо е толкова горещо? — изстена Джеръмайъс и избърса потта от челото си. — И защо носната ми кърпа е пълна с някакви гадни гъби, та трябва да трия потта си с ръце?

— Топло е, защото си е топло — изсумтя Саймън. — Защото няма дъжд.

Известно време мълчаха. Изглежда, даже насекомите и птиците се бяха изпокрили в по-усойни местенца, за да изкарат знойния следобед.

— Предполагам, трябва да се радваме, че не сме в Меремунд — обади се най-после Джеръмайъс. — Разправят, че хиляда души измрели от чумата.

— Хиляда ли? — обади се пренебрежително Исак. От жегата слабото му бледо лице се беше зачервило. — Хиляди! Така се говори в двора. Моят господар ходи из Хейхолт с кърпичка на лицето, напоена със светена вода.

— Знае ли твоят господар какво става в Меремунд? — попита с интерес Саймън. Исак можеше да е полезен. — Говори ли за това?

— Непрекъснато — отвърна самодоволно младият прислужник. — Кметът е мъж на сестра му. Първи побягнали от чумата. Моят господар научи много новини от тях.

— Елиас е назначил Гутулф от Утаниат за свой Първи министър — добави Саймън.

Джеръмайъс изстена, отлепи гърба си от дървото и се просна на покритата с борови иглички земя.

— Така е — отвърна Исак и започна да рови земята с една клонка. — Успял да ограничи чумата в Меремунд. Спрял разпространението й.

— Какво е причинило заразата? — попита Саймън. — Знае ли някой в двора?

Чувстваше се глупаво да задава въпроси на едно хлапе, но Исак слушаше клюките из двора и ги споделяше с охота.

— Никой не знае със сигурност. Някои казват, че завистливи хернистирски търговци от Абаингат пуснали отрова в кладенците. В Абаингат също измрял много народ. — Исак го сподели с известно задоволство — в края на краищата хернистирците не бяха ейдонити, а езичници, независимо колко аристократичен беше домът на Лут под върховната власт на краля. — Други говорят, че сушата напукала земята и пукнатините изпускали отровен въздух. Каквато и да е заразата, моят господар казва, че тя не щади никого — бил той богаташ, свещеник или селянин. Първо вдигаш температура и започва да те тресе… — Легналият по гръб Джеръмайъс изстена и избърса потта от челото си. — После се покриваш с мехури, все едно си лежал върху горещи въглени. Мехурите започват да се пукат и да текат… — Той натърти на последната дума, нацупи се детински и прекрасната му руса коса се разпиля върху зачервеното му лице. — А после умираш. В ужасни мъки.

Гората изливаше жегата си върху тях. Седяха, без да разговарят.

— Моят господар Джейкъб — обади се накрая Джеръмайъс — се страхува, че чумата ще стигне до Хейхолт заради всички тия мръсни селяни край стените. — Гората сякаш въздъхна. — Рубен Мечока, ковачът, разказа на моя господар как научил от един монах лечител, че Гутулф е взел строги мерки в Меремунд.

— Строги мерки? — попита Саймън със затворени очи. — Какво означава това?

— Монахът казал на Рубен, че при пристигането си в Меремунд като Първи министър на краля, Гутулф повел Еркинската гвардия към домовете на болните. Взели чукове, гвоздеи и дъски и заковали къщите им.

— С хората вътре? — попита Саймън.

Стана му едновременно страшно и интересно.

— Разбира се. За да спрат разпространението на чумата. Заковали с дъски вратите и прозорците на къщите, за да не могат семействата на болните да се измъкнат и да разнесат заразата.

Джеръмайъс повдигна ръкав и отново избърса потта си.

— Аз пък мислех, че чумата идва от лошите изпарения от земята.

— Дори да е така, тя е заразна. Затова умрели толкова много свещеници, монаси и лечители. Монахът казал, че нощем седмици наред улиците на Меремунд били… били… как го казал? — като кръговете на Ада. Чувало се как хората вият като кучета в закованите къщи. Накрая, когато всички притихнали, Гутулф и Еркинската стража ги изгорили, без да разковават дъските.

Саймън тъкмо се чудеше над последната подробност, когато се чу шум от чупене на клонки.

— Ей, мързеливци такива! — Моргенес се появи иззад дърветата. Наметалото му беше покрито с клонки и листа, а от периферията на огромната му шапка висеше стиска мъх. — Трябваше да се сетя, че ще ви намеря да лежите.

Саймън се понадигна.

— Седнахме само за малко, докторе — каза той. — Събирахме доста време.

— Не забравяй да го попиташ! — прошепна Джеръмайъс, докато ставаше.

— Е — каза Моргенес и огледа преценяващо вързопчетата им, — смятам, че сте се справили добре, като имаме предвид обстоятелствата. Дайте да видя какво сте открили. — Приклекна като фермер, който плеви леха, и започна да преглежда събраното от момчетата. — О! Дяволско ухо! — извика той и вдигна в ръката си една гъба с формата на фуния. — Отлично!

— Докторе! — обади се Саймън. — Исках да ви помоля за една услуга.

— Хм! — Моргенес ровеше гъбите.

— Ами Джеръмайъс иска да постъпи в гвардията — или поне да опита. Проблемът е, че граф Брюгар изобщо не ни познава нас, момчетата от замъка, а Джеръмайъс няма връзки в тези среди.

— Това — отвърна сухо Моргенес — не е изненадващо.

И изпразни следващата кърпичка.

— Мислите ли, че бихте могли да му напишете препоръчително писмо? Вас всички ви познават добре.

Саймън се стараеше гласът му да звучи спокойно. Исак наблюдаваше потящия се Джеръмайъс със смесица от възхищение и насмешка.

— Хм. — Тонът на доктора прозвуча неопределено. — Подозирам, че съм твърде известен на Брюгар и приятелите му. — Вдигна поглед и заоглежда критично Джеръмайъс — Знае ли Джейкъб за това?

— Той… знае какво искам — заекна Джеръмайъс.

Моргенес изсипа събраното в една чанта и върна носните кърпи на момчетата. После стана и отърси полепналите листа и борови иглички от наметалото си.

— Мисля, че бих могъл — каза той, щом тръгнаха обратно към Хейхолт. — Не казвам, че го одобрявам, и не смятам, че една бележка от мен ще бъде удостоена с почтително внимание, но след като Джейкъб знае, всичко е наред.

Движеха се в колона и сухите съчки пукаха под краката им.

— Благодаря ви, докторе! — каза задъхан Джеръмайъс, който се опитваше да не изостава от другите.

— Не вярвам да те приемат.

В гласа на Исак се усещаше завист. С приближаването на замъка, той постепенно възвръщаше високомерието си.

— Доктор Моргенес — каза Саймън, като се мъчеше да придаде на гласа си равнодушен тон, — не може ли аз да напиша писмото, а после вие ще го погледнете и ще го подпишете? Ще е добро упражнение за мен, не мислите ли?

— Е, Саймън — каза докторът, докато прекрачваше едно паднало дърво, — това е отлична идея. Радвам се, че поемаш такава инициатива. Може би все пак от тебе ще излезе истински помощник.

Добронамереното изказване на доктора и гордостта в тона му накараха Саймън да се почувства така, сякаш му навлякоха оловна жилетка. Още не беше направил нищо, камо ли нещо лошо, а вече се чувстваше като убиец и даже по-зле. Тъкмо се канеше да каже нещо, когато един писък разцепи задушния горски въздух.

Саймън се обърна и видя Джеръмайъс с побеляло като платно лице — сочеше нещо в храсталака до едно повалено дърво. Исак стоеше вцепенен до него. Саймън забърза към тях, следван по петите от Моргенес.

В шубрака лежеше полузаровен труп. Макар лицето му да беше скрито от храстите, почти изсъхналата плът върху откритите части на тялото му свидетелстваше, че човекът е мъртъв отдавна.

— Ох, ох, ох — пъшкаше Джеръмайъс, — мъртъв е! Има ли разбойници наоколо? Какво ще правим?

— Вземи, че млъкни — скастри го Моргенес. — Като за начало. Я да видя.

Докторът повдигна полите на наметалото си, нагази в храсталака и внимателно отмести клоните, които скриваха по-голямата част от тялото.

По остатъците от брада, провиснала по изяденото му от насекоми и птици лице, можеше да се предположи, че е римър. Носеше обикновени походни дрехи: леко вълнено наметало, ботуши от щавена кожа, толкова изгнила на места, че се виждаха части от подплатата.

— Как е умрял? — попита Саймън.

Тайнствените тъмни очни орбити го накараха да усети слабост и замаяност. Озъбената уста с разкъсана около нея плът сякаш се усмихваше, като че ли трупът лежеше тук от седмици, наслаждавайки се на някаква зловеща шега.

Моргенес отмести с пръчка туниката. Няколко мухи излетяха и закръжиха лениво около трупа.

— Вижте — каза той.

От една дупка с неравни ръбове в изсъхналото тяло на мъртвеца се подаваше част от стрела, отчупена на около педя от ребрата.

— Някой го е направил набързо — вероятно не е искал да разпознаят стрелата му.

Изчакаха Исак да се посъвземе и забързаха към замъка.

9. Дим срещу вятъра

— Взе ли го? Той заподозря ли нещо?

Все така бледен въпреки прекараните на слънце часове, Джеръмайъс подскачаше покрай Саймън като поплавък от овчи мехур на рибарска мрежа.

— Взех го — изръмжа Саймън.

Суетнята на Джеръмайъс го дразнеше. Струваше му се несъвместима с мъжката отговорност на задачата им.

— Много мислиш.

Джеръмайъс не се обиди, а каза само:

— Е, щом си го взел, добре.

Главната улица, проснала се под безмилостното следобедно слънце, беше почти безлюдна. Навесите бяха прибрани. Само стражите — жълтите им наметала демонстрираха лоялността им към граф Брюгар, а широките платнени колани бяха в зеленото на крал Елиас — се криеха тук-там във входовете или играеха на зарове, облегнати на стените на затворените магазини. Макар сутрешният пазар отдавна да беше приключил, Саймън имаше усещането, че хората по улицата са по-малко от обикновено. Повечето бяха бездомници, стекли се през зимните месеци в Ерчестър, избягали от пресъхналите реки и изчерпаните кладенци по своите краища. Обхванати от безразличие, те стояха прави или седяха на групички в сянката на каменните стени и постройки или се придвижваха насам-натам мудно и безцелно. Градските стражи ги изблъскваха от пътя си или ги прекрачваха, като че ли са улични псета.

От Главната улица двамата завиха надясно по Кръчмарската улица, най-голямата, която пресичаше Главната под прав ъгъл. Тук беше по-оживено, въпреки че по-голямата част от хората, които се срещаха, бяха войници. Горещината бе принудила повечето хора да се приберат по домовете си. Те се навеждаха от ниските прозорци с шишета в ръце и наблюдаваха с пиянско безразличие Саймън, Джеръмайъс и другите минувачи.

Едно селско момиче — вероятно дъщеря на коняр, ако се съдеше по каната, която носеше на рамото си — мина забързано по улицата. Неколцина войници подсвирнаха и подвикнаха подир нея, като разливаха бирата си в праха пред прага на кръчмата. Девойката вървеше, без да се обръща, навела брадичката си към гърдите. Бързината и тежката кана, която носеше, я принуждаваха да върви със ситни крачки. Саймън се загледа с възхищение в плавното полюшване на бедрата й и даже изви глава, за да я проследи с поглед.

— Хайде, Саймън! — извика Джеръмайъс. — Тук е!

Катедралата „Свети Сутрин“ се извисяваше над Главната улица като камък край селски път. Камъните на фасадата й матово отразяваха лъчите на упоритото слънце. Високите сводести арки и колоните хвърляха издължени сенки, водоливниците весело надничаха надолу, кискаха се и се кривяха над раменете на строгите светци. От пилона над високата двукрила врата безжизнено висяха три знамена: Зеленият дракон на Елиас, Стълбът и Дървото на Църквата, а под тях — златната корона на град Ерчестър на бял фон. Двама градски стражи се бяха облегнали на отворената врата, подпрели копията си с върховете надолу в каменния под.

— Е, за тук сме! — каза решително Саймън и следван от подтичващия Джеръмайъс, заизкачва двете дузини мраморни стъпала. На върха един от стражите лениво вдигна копието си и препречи пътя им. Качулката на ризницата му висеше назад на раменете му.

— Какво искате бе? — попита той, като присви очи.

— Донесение за Брюгар… — Саймън се смути, като чу собствения си глас. — За граф Брюгар от доктор Моргенес в Хейхолт.

И малко дръзко подаде навития пергамент. Стражът, който ги спря, взе пергамента и хвърли бегъл поглед на печата. Другият съзерцаваше резбования трегер на вратата, сякаш се надяваше да види там писмено нареждане за освобождаването му от смяна.

Първият страж върна донесението и сви рамене.

— Навътре и вляво. И да не се мотаете много.

Възмутен, Саймън се изпъчи в пълната си височина. Когато станеше гвардеец, щеше да се държи много по-подобаващо на ранга си от тези отегчени небръснати идиоти. Нима не знаеха каква голяма чест е за тях да носят зеления цвят на краля? Двамата с Джеръмайъс минаха покрай стражите и влязоха в прохладната вътрешност на „Свети Сутрин“.

В преддверието нямаше никакво движение, даже въздухът не помръдваше, ала зад вратата Саймън забеляза светлина, която играеше по движещи се фигури. Вместо да тръгне направо към вратата вляво, той се обърна, за да види дали стражите ги гледат — разбира се, че не гледаха — после закрачи напред към главното помещение на катедралата.

— Саймън! — изплашено изсъска Джеръмайъс — Какво правиш? Казаха насам! — Той посочи най-лявата врата.

Без да обръща внимание на спътника си, Саймън провря главата си през входа. Джеръмайъс го последва с нервно мърморене.

„Също като в религиозните картини — помисли си Саймън, — където виждаш Усирис и Дървото далеч на заден план, а лицата на набанските селяни и другото — на преден“.

Главното помещение беше толкова голямо и с толкова високи тавани, че сякаш бе цял отделен свят. От най-високото горе слънчевата светлина струеше, омекотена от цветните витражи, като през облаци. Около олтара се суетяха свещеници в бели роби — чистеха и лъскаха, досущ камериерки с обръснати глави. Саймън предположи, че се подготвят за службата през Елисияманса, която бе след две седмици.

Близо до вратата стражите на Брюгар — с жълти наметала — безпричинно се правеха на заети и натоварени с различни поръчения. Тук-там се мяркаше зеленият цвят на Еркинската гвардия или сиво-кафявите или черни дрехи на някой ерчестърски виден гражданин. Двете групи изглеждаха напълно отделени. След малко Саймън забеляза дъските и столовете, които разделяха помещението на предна и задна част, и осъзна, че тази своеобразна ограда не е направена, за да не позволява на свещениците да излизат навън, както изглеждаше, а по-скоро — да не пуска войниците вътре. Изглежда, епископ Домитис и свещениците все още не бяха изгубили надежда, че окупирането на тяхната катедрала от началника на стражата е само временно.

Докато изкачваха стълбите, трябваше да покажат пергаментовия свитък последователно на още трима стражи, всеки от които по-бдителен от онези на входната врата — може би защото не бяха изложени на слънчевия пек, или заради близостта на обекта, който охраняваха. Най-после застанаха в претъпканата стражева стая пред; един ветеран с нашарено от белези лице и беззъба усмивка, чийто колан с връзка ключове и унищожителното безстрастие в поведението му издаваха авторитет.

— Да, лорд Брюгар е тук. Дайте ми писмото и ще му го предам. — Сержантът почеса брадата си с безразличие.

— Не, сър, трябва да му го предадем лично. То е от доктор Моргенес. — Саймън се постара гласът му да звучи твърдо. Джеръмайъс беше забил поглед в пода.

— Така ли? Виж ти! — Мъжът се изплю на покрития със стърготини под. Тук-там под боклука проблясваха мраморните плочки. — Ейдон да ме убие, какъв ден! Изчакайте тук тогава.

— Така, какво имаме тук? — Граф Брюгар, който седеше на масата пред остатъците от някакво птиче блюдо, повдигна вежди. Имаше фини черти, които почти се губеха в пълното му, отпуснато лице, а ръцете му бяха като на музикант — нежни и с дълги пръсти.

— Писмо, господарю. — Допрял едното си коляно до пода, Саймън държеше пергамента в протегнатата си ръка.

— Ама донеси ми го бе, момче. Не виждаш ли, че обядвам? — Гласът на графа беше висок и женствен, ала Саймън бе чувал, че Брюгар е изкусен фехтовач — тези изящни ръце бяха убили много хора.

Докато графът четеше писмото и мърдаше омазнените си устни, Саймън се постара да държи раменете си изтеглени назад и гърба — прав като дръжката на копие. С крайчеца на окото си забеляза погледа на прошарения сержант, затова повдигна брадичката си и загледа право пред себе си, като мислеше какво сравнение може да се направи между него и онези отпуснати тъпанари на пост пред вратата на катедралата.

— „Моля да приемете… приносителите… на служба в поверената ви част…“ — прочете на висок глас Брюгар.

Натъртването на „приносителите“ за момент паникьоса Саймън — дали е забелязал това „ите“, което Саймън беше прибавил на мястото на „я“? Беше го сбутал малко, за да го събере между думите.

Вперил погледа си в Саймън, граф Брюгар подаде писмото на сержанта, отговарящ за личния състав. Докато мъжът четеше дори още по-бавно от Брюгар, благородникът огледа Саймън от глава до пети, после хвърли бърз поглед към все още коленичилия Джеръмайъс. Когато сержантът върна писмото, усмивката му разкри липсата на два зъба и розовият му език шаваше в дупката.

— Значи — с отегчена въздишка произнесе Брюгар — Моргенес, старият билкар, иска да се заема с две дворцови мишки и да ги превърна в мъже. — Той взе едно бутче от чинията си и го задъвка. — Невъзможно!

Саймън почувства как краката му се подкосяват и стомахът му се качва в гърлото.

— Но… но защо? — заекна той.

— Защото не ми трябвате. Имам достатъчно бойци. Не мога да си позволя да ви взема. Никой няма да сади и сее, ако не завали, и вече имам върволица мъже, които си търсят работа, за да се прехранват. Но по-важното е, че не ви искам — две дворцови момченца с отпусната плът, които в живота си не са почувствали нищо по-болезнено от някое шляпване по розовите задничета, задето са крали черешово сладко. Изчезвайте! Ако започне война, ако тези презрени езичници в Хернистир продължават да не зачитат кралската воля или коварният Джосуа се разбунтува, тогава ще имате възможност да носите вили за сено или коси, заедно с останалите селяни — може даже да влезете в армията и да поите конете, ако имаме нужда от хора. Ала никога няма да бъдете войници. Кралят не ме е направил началник на стражата, за да дундуркам хайлази като вас. Сержант, покажи на тези дворцови мишки някоя дупка, през която да се ометат.

Саймън и Джеръмайъс мълчаха по целия път към Хейхолт. Когато остана сам в своята заградена със завеса ниша, Саймън счупи дървения меч в коляното си. Не плака. Не би заплакал за нищо на света.

„Има нещо странно в северния вятър днес — помисли си Исгримнур. — Нещо, което мирише на животно или е предизвестие за буря, или пък и двете… нещо злокобно, от което настръхвам“.

Отърка ръце, сякаш от студ, макар че не беше студено, и се загърна в лекото си лятно наметало, което носеше от месеци в тази толкова странна година. Отиде до вратата и погледна навън, засрамен, че стар войник като него може да играе такива юношески игрички.

„Къде е този проклет хернистирец?“

Когато се обърна и понечи да тръгне към вътрешността на стаята, едва не се спъна в един куп кутии за пера и кракът му закачи една от пирамидите свитъци, които задръстваха помещението. Той изруга цветисто и успя да се наведе навреме, за да предотврати рухването на купа. Тъй като църковните писари бяха заети с ритуалите за Елисияманса, опразнената Архивна зала несъмнено беше най-доброто място, което можеше да се намери в такъв кратък срок, за тайна среща — но защо не бяха оставили между проклетите си свитъци с драсканици пространство, където един нормален човек да може да се движи?

На вратата се потропа. Херцог Исгримнур с облекчение се втурна натам и вместо да надникне предпазливо, рязко отвори, но видя един, а не двама души, както беше очаквал.

— Слава на Ейдон, че дойде, Еолаир! — изръмжа той — Къде е уредникът?

— Шт! — Графът на Над Мулах сложи пръст на устните си и затвори вратата. — По-тихо. Главният архивар се мотае в другата зала.

— И защо трябва да ме е грижа? — възкликна херцогът, ала с по-тих глас. — Да не сме деца, та да се крием от този съсухрен стар евнух?

— Ако искаш за срещата да узнаят всички — попита Еолаир, докато се настаняваше на един стол, — защо тогава се крием в този килер?

— Това не е килер — изсумтя римърът — и ти знаеш много добре защо те повиках тук, а не в двореца, където нищо не остава скрито. Къде е уредникът Велигис?

— Прецени, че един килер не е място за дясната ръка на лектора — засмя се Еолаир. Исгримнур остана сериозен. От зачервеното лице на хернистиреца реши, че е пиян или поне пийнал. Искаше му се и той да бе пийнал нещо.

— Помислих си, че е важно да се срещнем някъде, където можем да говорим свободно — каза Исгримнур и в гласа му прозвуча оправдание. — Напоследък често ни виждат заедно.

— Остави това, Исгримнур, знам, че си прав — успокоително махна с ръка Еолиар.

Той беше облечен за честването на Деня на жената в костюм на невинен новопосветен — роля, която езичникът хернистирец беше усвоил добре. Празничната му бяла туника беше пристегната с три колана, всеки покрит със злато и емайлирани метални плочки, а дългата му грива бе събрана на опашка и завързана със златна панделка.

— Само се шегувах. А това, че верните поданици на крал Джон се срещат тайно, за да обсъдят някои неща, които не са измяна, наистина е мрачна шега — обобщи той.

Исгримнур бавно отиде до вратата и провери дали е затворена. Обърна се, опря широкия си гръб на стената и кръстоса ръце пред мощните си гърди. Той също беше облечен празнично — в изискана лека синя туника и тесни панталони до глезените, ала масурите на брадата му се бяха разрошили от нервно подръпване и панталонът му се бе издул около коленете. Исгримнур ненавиждаше контенето.

— Е — изръмжа той и предизвикателно наклони глава, — аз ли ще започна, или ти?

— Няма смисъл да се притесняваме кой ще заговори пръв — каза графът.

За миг руменината на лицето на Еолаир и високите му скули напомниха на стария мъж за нещо, което беше виждал някога, преди години: призрачна фигура, застанала на петдесетина метра от него в снега на Римърсгард.

„Една от Белите лисици, каза баща ми“.

Исгримнур се чудеше дали са верни старите истории, че в жилите на благородниците от дома на Хернистир наистина тече ситска кръв.

Еолаир прокара ръка по челото си и изтри капчиците пот. Моментната прилика изчезна.

— Доста сме си говорили и знаем, че нещата страшно се объркаха. Това, което трябва да обсъдим и заради което имаме нужда от уединение — той махна с ръка към задръстеното архивно помещение — тъмно убежище за хартия и пергаменти, осветено от висок триъгълен прозорец — е какво можем да направим. Ако изобщо можем да направим нещо. Това е проблемът: какво да правим?

Исгримнур все още не беше готов за такава откровеност. Каквото и да кажеше, то вече щеше да носи слабия отвратителен привкус на измяната.

— Така е — каза той. — Аз съм последният човек, който би държал Елиас отговорен за това проклето време. Би трябвало да знам: когато е горещо като в Ада и сухо като стари кости, в моята земя на север идва ужасна зима, невиждан сняг и лед. Така че кралят е толкова виновен за времето, колкото аз съм виновен за рухналите от тежестта на снега покриви и умрелия от студ добитък в оборите на Римърсгард. — Той подръпна ожесточено брадата си и още един масур щръкна разрошен, а панделката безпомощно увисна от сивите косми. — Разбира се, Елиас е виновен, че ме държи тук, докато моите родственици и поданиците ми страдат, но това е вече друга история…

— Но проблемът е, че изглежда, този човек изобщо не го е грижа! Кладенците пресъхват, нивите са незасяти, умиращи от глад хора спят в полето, градовете са в лапите на чумата — а той явно не забелязва това. Налозите и таксите скачат, проклетите блюдолизци от аристокрацията, които е събрал около себе си, по цял ден пият, пеят, фехтуват се и… и… — Старият херцог изсумтя с отвращение. — Ами турнирите! В името на червеното копие на Удин, аз също обичах турнирите като всеки мъж по моето време, ала Еркинланд се руши под бащиния му трон, земите под върховната му власт са неспокойни като необязден жребец — и все пак турнирите продължават! Ами излетите с кораби по Кинслах! Ами шутовете, акробатите и борбите на кучета с мечки! Времената са по-лоши, отколкото ги описват по времето на Крексис Козела!

Лицето на Исгримнур също се бе зачервило. Той стискаше юмруци и гледаше в пода.

— В Хернистир — след грубата тирада на римъра гласът на Еолаир звучеше меко и напевно — казваме: „Овчар, а не касапин“, което означава, че кралят би трябвало да се грижи за своите хора и за земята си като за стадо, като взима от тях само това, което му е необходимо, за да преживява, а не да ги използва, докато не останат само огризки за дояждане. — Еолаир се загледа в малкия прозорец и в частиците прах, които се въртяха и отразяваха светлината. — Това прави Елиас: изяжда земята си къс по къс, като великана Кройч ма Фарег, който някога погълнал планината Кранхир.

— Преди Елиас беше добър. Наистина — каза Исгримнур. — Човек можеше да се разбере с него много по-лесно, отколкото с брат му. Разбира се, не от всеки става добър крал, но мисля, че е нещо по-лошо. Не просто един човек, покварен от властта. Нещо дяволски се е объркало и вината не е на Фенгболд и Брюгар, и онези, които го водят към пропастта. — Херцогът се беше пооживил. — Знаеш, че това се дължи на извратеното Копеле Приратес, който пълни съзнанието му със странни идеи и го държи до късно през нощта в тази кула, със светлини и нечестиви шумове, докато кралят не загуби представа къде се намира и докато не изгрее слънцето. Какво би могъл да търси Елиас при такова изчадие като този кучи син Приратес? Той е крал на целия известен свят — какво би могъл да му предложи Приратес?

Еолаир стана, с очи все още вперени в светлината над тях, и изтри челото си с ръкав.

— И аз бих искал да знам — каза той. — Е, какво може да се направи?

Исгримнур присви старите си, но блестящи очи.

— Какво казва уредникът Велигис? В края на краищата катедралата „Свети Сутрин“, която конфискуваха, е собственост на Църквата. Корабите, които Гутулф отмъкна от независимото пристанище Абаингат под лъжливия претекст за опасност от чума, бяха набански кораби на херцог Леобардис и на твоя крал Лут. Леобардис и лекторът Ранесин са близки; те управляват Набан като двуглав монарх. Несъмнено Велигис има какво да каже от името на своя господар.

— Той има много неща за казване, но нищо от тях не е съществено, приятелю. — Еолаир отново се отпусна на стола си. Блясъкът на светлината намаляваше със залеза на слънцето и малката стая потъна в още по-плътна сянка. — Велигис твърди, че не знае какво мисли херцог Леобардис за този пиратски акт — три кораба, натоварени със зърно, отмъкнати направо от пристанището на Хернистир. От името на господаря си той, както винаги, се изразява неясно. Негово преосвещенство Ранесин възнамерява да играе ролята на помирител между Елиас и херцог Леобардис и може би да заздрави позициите на вашата ейдонитска църква тук в двора. Моят господар крал Лут ми нареди после да отпътувам за Набан и може би, като пристигна там, ще узная истината на място. Аз обаче мисля, че лекторът се е излъгал: ако се съди по подигравателното отношение на Елиас и неговите подлизурковци към Велигис, кралят е по-неукротим дори и от баща си, който обаче бе под крилото на Майката Църква.

— Толкова заговори! — изстена Исгримнур. — Толкова много интриги! Свят ми се завива. Не съм човек за такива работи. На мен ми дай меч или брадва и ме остави да се бия.

— Затова ли си се привързал към килерите? — усмихна се Еолаир и извади изпод наметалото си мях с медовина. — Няма какво да се заблуждаваме. Мисля, че на тази възраст се оправяш в интригите доста добре, скъпи херцоже.

Исгримнур се намръщи и взе предложения му мях.

„Еолаир си е роден интригант — помисли си той. — Би трябвало да съм благодарен, че поне има с кого да говоря. Въпреки изискания му хернистирски език — чувам, че обича жените, но отвътре е твърд като стомана — той е съюзник в неспокойни времена“.

— Има и още нещо. — Исгримнур върна меха на Еолаир и избърса устата си.

Графът отпи солидна глътка и кимна.

— Казвай. Целият съм слух като киркойлски заек.

— Този мъртвец, когото Моргенес намери в Кинсуд — каза Исгримнур.

— Убитият със стрела?

— Беше от моите хора. Казваше се Биндесек. Нямаше да мога да го позная, ако не беше счупената кост на лицето му. Пострада преди време при изпълнение на мое поръчение. Не казах нищо, разбира се.

— Твой човек? — Еолаир въпросително повдигна вежди. — И какво е правил там? Знаеш ли?

Исгримнур се изсмя късо.

— Разбира се! Затова си замълчах. Изпратих го, когато Скали от Калдскрайк взе хората си и се отправи на север. Остроносия се сприятели с твърде много хора от придворните на Елиас, а това не ми харесваше. Така че изпратих Биндесек с вест до моя син Изорн. Докато Елиас ме държи тук и ми възлага тези тъпи задачи, тези показни псевдодипломатически мисии — ако са толкова важни, защо ще ги поверява на недодялана стара бойна хрътка като мен — исках Изорн да е изключително предпазлив. Вярвам на Скали толкова, колкото на изгладнял вълк, а както разбирам, синът ми вече си има достатъчно проблеми у дома. Всички донесения, които успяват да пристигнат през Фростмарч, са лоши: урагани, бушуващи на север, несигурни пътища, селяните ги събират насила в общинските сгради. Това говори, че идват неспокойни времена, и Скали го знае.

— Мислиш ли тогава, че Скали е убил твоя човек? — Еолаир се наведе напред и подаде меха на херцога.

— Не знам със сигурност.

Исгримнур отметна глава и отпи още една солидна глътка. Мускулите по здравия му врат пулсираха. Тънка струйка медовина потече по синята му туника.

— Искам да кажа, че това изглежда логично, ала се съмнявам. — Той разсеяно избърса петното. — Преди всичко, даже и да е хванал Биндесек, убийството му би било измяна. Въпреки арогантното си отношение, Скали е мой васал и аз съм негов господар.

— Но тялото беше скрито.

— Не толкова добре. И защо толкова близо до замъка? Защо не са изчакали, докато стигне до хълмовете Велдхелм или пътя за Фростмарч, ако изобщо този път е проходим, и да го убият там, където никога не бих го открил? Освен това използването на стрела не е в стила на Скали. Той би го накълцал с бойната си секира, но да го уцели със стрела и после да го скрие в Кинсуд? Някак си не се връзва.

— Тогава кой?

Исгримнур завъртя глава. Медовината започваше да му действа.

— Именно това ме тревожи, хернистирецо — каза накрая той. — Просто не знам. Случват се странни неща. Разкази на пътници, слухове от двора…

Еолаир отиде до вратата и я отвори, за да може в малката стая да влезе свеж въздух.

— Наистина странни времена, приятелю — каза той и въздъхна тежко. — И може би най-важният въпрос е: къде ли в този странен свят се намира принц Джосуа?

Саймън вдигна едно камъче и го хвърли. То описа елегантна дъга в утринния въздух и с приглушено тупване падна в един оголен декоративен храст с формата на животно в градината долу. Саймън се претърколи от улука към сянката на един комин и усети с гърба си студенината на масивните камъни. Високо горе слънцето наближаваше пладне.

Беше ден за бягане от задължения — от домашната работа, която му възлагаше Рейчъл, или пък от лекциите на Моргенес. Докторът още не беше разбрал или пък не споменаваше за неуспешния опит на Саймън да навлезе във военното поприще и момчето беше доволно от това състояние на нещата.

Както лежеше проснат, с разперени ръце и крака и с присвити очи на утринната светлина, той дочу слаб цъкащ звук близо до главата си. Отвори едното си око и видя как покрай него се стрелна, малка сива сянка. Обърна се бавно по корем и се огледа.

Покривът на големия параклис представляваше поле от изгърбени, неравни плочи, в чиито пукнатини бяха избуяли гъсти снопчета кафяв и бледозелен мъх, преживял по някакво чудо сушата — държеше се за живота със същата упоритост, с която се държеше в пукнатините. Полето от плочи се простираше от улука на ръба на сградата до свода на параклиса, който се издигаше като черупката на морска костенурка над леките вълни на тихо заливче. Наблюдавани оттук, оцветените стъкла на прозорците на свода, които във вътрешността на параклиса грееха с изображения из живота на светците, сега изглеждаха мрачни и безвкусни — върволица от недодялани фигури в тъмнокафяв цвят. На върха на купола от една желязна топка вертикално нагоре се издигаше златно Дърво. От мястото си обаче Саймън виждаше, че е само позлатено. Златното покритие се белеше на дълги ярки ивици, които разкриваха корозията отдолу.

Под параклиса във всички посоки се простираше море от покриви — постройките на Главната зала, Тронната зала, Архивната и помещенията за прислугата — сбутани и неравни, ремонтирани и префасонирани безброй пъти, тъй като сменящите се сезони рушаха сивия камък и покривната ламарина. От лявата страна на Саймън, стройна, надменна и бяла се издигаше Кулата на Зеления ангел; отвъд купола на параклиса надничаше Кулата на Хйелдин — с масивното си туловище приличаше на просещо храна куче.

Докато разглеждаше панорамата на морето от покриви, с крайчеца на окото си той отново съзря сивата сянка. Обърна се бързо и видя задницата на малка сива котка на черни петна да изчезва в една дупка до ръба на покрива. Запълзя по аспидните плочи, за да разгледа по-отблизо. Когато се приближи достатъчно, за да вижда дупката, се отпусна по корем и подпря брадичка върху ръцете си. Нямаше и следа от движение.

„Котка на покрива. Е, защо да не живее тук и някой друг освен мухи и гълъби? Сигурно се храни с птици и с ровещите покривите плъхове“.

Въпреки че бе видял само опашката и задните й крака, Саймън внезапно се почувства близък с тази покривна котка. И тя като него знаеше тайните проходи, ъглите и пролуките, и ходеше където си иска без разрешение. Също като него този сив ловец вървеше по пътя си, лишен от грижите и състраданието на другите…

Саймън съзнаваше, че това е силно преувеличена представа за собственото му състояние, ала сравнението му хареса.

Например не беше ли пропълзял незабелязано по същия този покрив преди четири дни, един ден след Елисияманса, за да наблюдава мобилизирането на Еркинската гвардия? Рейчъл Драконката, раздразнена от увлечението му по всичко друго, само не и по домакинската работа, смятано от нея за неговото истинско, но пренебрегнато задължение, му бе забранила да слезе и да се присъедини към тълпата, събрана при главната врата.

Рубен Мечока, широкоплещестият мускулест майстор от ковачницата на замъка, беше казал на Саймън, че Еркинската гвардия отива във Фолшайър, нагоре по река Имстрека, на изток от Ерчестър. Докато спускаше една нажежена до червено подкова във ведро с вода, той обясни на момчето, че тамошната гилдия на вълнопроизводителите се разбунтувала. Рубен разгони с ръце съскащата пара и се опита да му опише сложната ситуация: изглежда, сушата причинила такива проблеми, че овцете на фолшайърските фермери — тяхното основно средство за препитание — трябвало да бъдат секвестирани от Короната, за да се нахранят гладуващите бежански маси, струпани в Ерчестър. Търговците на вълна, с викове, че това ще доведе до гладна смърт самите тях, излезли по улиците и настроили местните хора срещу омразното постановление.

Така че миналия тиасдей Саймън тайно се бе качил на покрива на параклиса, за да наблюдава отпътуването на Еркинската гвардия — няколкостотин добре въоръжени пешаци и десетина рицари под командването на граф Фенгболд, владетеля на Фолшайър. Фенгболд яздеше начело на стражата, с шлем и броня, великолепен в своето червено наметало с извезан със сребърни нишки орел, и няколко зевзеци от тълпата се обадиха, че графът взимал толкова войници със себе си, защото се страхувал, че фолшайърските му поданици няма да го познаят след толкова продължително отсъствие. Други пък предположиха обратното — именно защото щели да го познаят. Не можеше да се каже, че Фенгболд ревностно защитава интересите на собственото си наследствено владение.

Саймън с възхищение си спомни внушителния шлем на Фенгболд — сребрист и увенчан с разперени криле.

„Рейчъл и другите са прави — помисли си той. — Ето, че пак съм се размечтал. Фенгболд и неговите приятели благородници никога няма да узнаят за моето съществуване. Трябва да направя нещо със себе си. Нали не искам завинаги да си остана дете? — Той задраска по една аспидна плочка с остро камъче, опитвайки се да нарисува орел. — Освен това вероятно бих изглеждал глупаво в доспехи, нали?“

Споменът за войниците от Еркинската гвардия, минаващи с горда стъпка през вратата Нарулах, го жегна болезнено, но същевременно и го сгря. Той лениво подритна с крак пред котешката бърлога, в очакване на нейната обитателка.

Чак към един следобед от дупката се подаде едно подозрително носле. В този момент Саймън, яхнал напет жребец, минаваше през вратите на Фолшайър, а от прозорците върху него се сипеха цветя. Внезапното раздвижване привлече вниманието му и той затаи дъх, тъй като нослето беше последвано от останалата част на зверчето: малка сива котка с къса козина и с бяло петно, което се спускаше от дясното око до брадичката. Момчето стоеше съвсем неподвижно, но котката — само на три лакътя от него — внезапно се стресна от нещо, изви гръб и присви очи. Саймън се уплаши, че го е видяла, ала не помръдна. Котката внезапно се придвижи напред и скочи от извития сенчест ръб на покрива към едно широко огряно от слънцето място, Саймън гледаше със задоволство как намери едно камъче, бутна го и то се затъркаля по плочките, после го настигна и ловко го спря с лапичка. След това повтори забавлението.

Известно време той наблюдаваше котешките лудории, докато един неуспешен скок не го накара да издаде местоположението си — котката се хлъзна и с предните си лапи се спря в една нащърбена плоча, преобърна се презглава в пукнатината между аспидните плочи и остана да лежи там и отчаяно да върти опашка. Той не успя да сдържи смеха си и прихна; зверчето подскочи, преобърна се във въздуха, стъпи на крака, хвърли светкавичен поглед към Саймън и хукна към дупката си. Това отчаяно бягство го накара да избухне в нов пристъп на смях.

— Заплес! — извика той след изчезналото животинче. — Заплес, заплес!

Докато пълзеше към отвора на дупката, за да изпее малка песничка за покривите, камъните и самотата на сивата котка, която — струваше му се — щеше да го изслуша с интерес, нещо привлече погледа му. Той сложи ръцете си на ръба на покрива и надигна глава, за да погледне. Повеят на вятъра разроши косата му.

На югоизток, далеч зад покрайнинните на Ерчестър и земите над Кинслах, в ясното мариско небе се носеше размазано тъмносиво петно, сякаш някой бе прокарал мръсния си палец по току-що боядисана стена. Вятърът разнасяше петното, ала отдолу се издигаха още по-тъмни кълбета, твърде гъсти, за да ги разпръсне дори най-силният вятър. Над хоризонта на изток надвисваше черен облак.

След продължително объркване той осъзна, че това, което вижда, е дим, замърсяващ светлото чисто небе.

Фолшайър гореше.

10. Крал Бучиниш

Два дни по-късно, в утрото на последния ден на марис, докато Саймън отиваше на закуска заедно с другите прислужници, една тежка черна ръка се стовари на рамото му и го спря. За един ужасяващ, нереален момент мисълта му полетя назад към съня му за тронната зала и тромавия танц на малахитовите крале.

Оказа се обаче, че тази ръка е облечена в износена черна ръкавица без пръсти. А и собственикът й не беше от черен камък, въпреки че щом вдигна очи и видя пред себе си лицето на Инч, изненаданият Саймън си помисли, че Господ е пренебрегнал недостига на жива материя, когато е правил този човек, и в последния момент е прибавил като заместител някакво безжизнено и безплътно вещество.

Инч се наведе и приближи косматото си лице до лицето на Саймън; даже дъхът му сякаш миришеше повече на камък, отколкото на вино, лук и други обичайни неща.

— Докторът иска да те види. — Той се облещи. — Веднага.

Другите кухненски прислужници се отдръпнаха, докато минаваха покрай Саймън и едрия Инч, оглеждаха ги с любопитство и продължаваха по пътя си. Саймън ги изпращаше с отчаян поглед, докато се гърчеше в опит да се измъкне от захвата на тежката ръка.

— Добре. Идвам веднага — каза той, извъртя се внезапно и успя да се освободи. — Само да взема малко хляб, та да похапна пътьом. — Забърза по коридора към трапезарията на слугите и хвърли бегъл поглед назад. Инч стоеше на същото място и го наблюдаваше със спокойните си очи на бивол, пасящ в ливада.

Когато след малко се появи с комат хляб и парче меко бяло сирене, Саймън с изненада установи, че Инч още го чака. Запъти се към жилището на Моргенес и едрият мъж тръгна редом с него. С плаха усмивка момчето му предложи от храната си, ала Инч само я погледна с безразличие и не каза нищо.

Вървяха по набраздената от следи на колела суха земя на средния двор и се разминаваха с групи монаси-писари, които извършваха ежедневните си преходи между Канцеларията и Архивната зала. Инч се изкашля, сякаш се канеше да заговори. Саймън, който в присъствието на този човек се чувстваше толкова неудобно, че дори мълчанието го изнервяше, го погледна с очакване.

— Защо — започна най-после Инч, — защо отнемаш мястото ми? — Не извърна восъчните си очи от задръстената със свещеници пътека пред тях.

Сърцето на Саймън стана студено и тежко като от камък. Той съжаляваше това впрегатно добиче, което се мислеше за човек, ала също така и се плашеше от него.

— Аз… аз не съм ти отнел мястото. — Протестът прозвуча фалшиво дори за собствените му уши. — Нали докторът още те вика да му помагаш, когато трябва да се премести или да се поправи нещо? Той ме обучава на други, съвсем различни неща.

Продължиха в мълчание. Най-после се показа жилището на Моргенес, обвито в задушаващ го бръшлян, като леговището на малко, но находчиво зверче. Когато се приближиха на десетина крачки, ръката на Инч отново сграбчи рамото на Саймън.

— Преди да дойдеш ти — каза Инч и кръглото му лице се приближи към Саймън като кошница, спусната с въже от прозорец, — преди да дойдеш ти, аз бях негов помощник. Аз щях да съм следващият.

Той се намръщи, издаде напред долната си устна и слетите му в една черта вежди се смъкнаха надолу, ала погледът му остана замечтан и тъжен.

— Щях да бъда доктор Инч.

Мъжът се вторачи в Саймън и той се изплаши, че лапата, стиснала ключицата му, може да го смачка.

— Не те харесвам, момченце от кухнята.

Инч го пусна и си тръгна. Темето му едва се виждаше зад грамадата на прегърбените му рамене. Саймън разтърка врата си и почувства, че му се гади.

Моргенес тъкмо изпращаше трима свещеници от покоите си. Те бяха очевидно и — що се отнася до Саймън — възмутително пияни.

— Дойдоха, за да им дам лептата си за Деня на глупаците — каза Моргенес, докато затваряше вратата зад тройката, която вече бе започнала да пее нестройна песен. — Подръж стълбата, Саймън.

На най-горната стъпенка на стълбата бе закрепена кофа с червена боя. Докторът извади четката от боята и започна да изписва тайнствени букви над рамката на вратата — ъгловати символи, всеки от които представляваше малка странна рисунка. Те напомняха на Саймън древните текстове, които бе виждал в някои от книгите на Моргенес.

— За какво са тези неща? — попита момчето.

Докторът продължи да рисува енергично, без да отговори. Саймън пусна за миг стълбата, за да се почеше по глезена, и тя се залюля заплашително. Моргенес трябваше да се хване за трегера на вратата, за да не се прекатури.

— Не, не, не! — изкрещя той, докато се опитваше да балансира плискащата се в кофата боя, за да не се излее. — Нали знаеш, Саймън. Правилото е: всички въпроси в писмен вид! Ала изчакай първо да сляза — ако падна и умра, няма да има кой да ти отговори. — Моргенес се зае отново с рисуването, като мърмореше нещо под нос.

— Съжалявам, докторе — каза Саймън с леко негодувание. — Просто забравих.

Известно време не се чуваше нищо, освен свистящия замах на четката.

— Винаги ли ще трябва да си записвам въпросите? Не мога да записвам всички въпроси толкова бързо, колкото ми идват наум.

— Това — каза докторът и присви очи пред последната мазка на четката — е общата идея, скрита зад правилото. Ти, момче, измисляш въпроси тъй, както Господ създава мухите и бедните хора — на тумби. Аз съм стар човек и предпочитам сам да си определям темпото.

— Но — в гласа на Саймън прозвуча отчаяние — в такъв случай ще трябва да пиша до края на дните си.

— Сещам се и за други, по-малко полезни начини, по които би могъл да изживееш живота си — отговори Моргенес, докато слизаше тромаво от стълбата. Обърна се, за да оцени цялостния ефект на дъгата от странни букви над рамката на вратата. — Например — каза докторът и хвърли на Саймън изпитателен поглед — би могъл да подправиш писмо и да се запишеш в стражата на Брюгар, за да те кълцат с мечове през целия ти живот.

„Проклятие — помисли си Саймън, — хвана ме като плъх в капан“.

— Значи вие… сте разбрали, така ли? — най-после попита той.

Докторът кимна. Тънката гневна полуусмивка не слезе от лицето му.

„Усирис да ми е на помощ! Какви очи! — помисли си Саймън. — Като игли. Погледът му е по-страшен от гласа на Рейчъл Драконката“.

Докторът продължаваше да го гледа. Саймън сведе очи към пода. Най-после, намусено и с глас, който, макар и да не му се искаше, звучеше детински, той каза:

— Съжалявам.

Докторът закрачи из стаята, като отвързано животно.

— Де да можех да се досетя за какво ще използваш това писмо! — сумтеше той. — Какво си мислеше? И защо, защо реши, че трябва да ме излъжеш?

В известен смисъл Саймън бе доволен, че вижда доктора разстроен — загрижеността на Моргенес го радваше. От друга страна обаче изпитваше срам. Някъде вътре в него (колко Саймъновци имаше там?) седеше един спокоен и заинтригуван наблюдател, който чакаше да види кое чувство ще надделее.

Краченето на Моргенес започна да го изнервя.

— Какво ви интересува? — извика Саймън на стареца — Това е моят живот, нали? Глупавият живот на един кухненски прислужник! Пък и така или иначе не ме взеха… — смотолеви той недоволно.

— И трябва да си благодарен — остро каза Моргенес. — Да си благодарен, че не са те взели. Що за живот е това? Да се мотаеш из казармите и да играеш на зарове с безмозъчни глупаци в мирно време; да те секат, да те пробождат със стрели и да те тъпчат конските копита по време на война. Не знаеш, глупаво момче такова, че да си прост пехотинец на бойното поле, заедно с всички тези високопоставени рицари, е по-лошо, отколкото да си топка с пера на игрите по случай Деня на жената. — Той се извърна и застана лице в лице със Саймън. — Знаеш ли какво са направили Фенгболд и неговите рицари във Фолшайър?

Младежът не отговори.

— Запалили целия квартал на вълнопроизводителите — това направили. Изгорели всички: мъже, жени, деца. Само защото не искали да предадат овцете си. Фенгболд заповядал да напълнят коритата за дезинфекция на овцете с вряло масло и изпържил вътре водачите на гилдията. Шестстотин от собствените му поданици били посечени, а той и неговите войници се завърнаха в замъка с песен на уста! Това ли са хората, към които искаш да се присъединиш?

Сега Саймън наистина се ядоса. Усети как лицето му пламва и се уплаши, че ще избухне в плач. Безстрастният наблюдател в съзнанието му беше изчезнал.

— И какво от това? — изкрещя той. — Кой го е грижа! — Явната изненада на Моргенес от необичайното му избухване го накара да се почувства още по-зле. — Какво ще излезе от мен? — попита той и яростно се плесна по бедрото. — Нищо героично няма в кухненската работа, нищо героично няма сред камериерките… и нищо героично — тук, в тази мрачна стая, пълна с глупави… книги!

Разстроеното лице на стареца най-после отприщи бента; Саймън избухна в сълзи, избяга в другия край на стаята и се хвърли ридаещ върху моряшкия сандък, и притисна лицето си в студената каменна стена. Някъде отвън тримата млади свещеници пееха химни в нестроен пиянски хор.

Дребничкият доктор моментално се озова до него и неловко го погали по рамото.

— Хайде, момчето ми, стига… — каза той объркано. — Какви са тези приказки за слава? И ти ли си прихванал тази болест? Да ме вземат дяволите, какъв сляп идиот съм! Трябваше да го предвидя. Тази зараза е проникнала дори в твоето простодушно сърце, нали, Саймън? Съжалявам. Необходима е силна воля или опитно око, за да може човек да види грозната същност под външния блясък. — Той отново погали Саймън по ръката.

Саймън нямаше представа за какво говори докторът, ала гласът му му действаше успокояващо. С изненада усети, че гневът му намалява — ала съзнанието за слабостта му го накара да седне и да бутне настрана ръката на стареца. После неумело изтри мокрото си лице с ръкава на жилетката си.

— Не знам защо съжалявате, докторе — каза Саймън и се опита гласът му да прозвучи твърдо. — Аз съжалявам… че се държах като дете.

Той стана и малките очи на доктора го проследиха, докато пресече стаята и стигна до дългата маса, където спря и прокара пръст по купчината отворени книги.

— Излъгах ви и се изложих — каза той, без да вдига поглед. — Моля ви, простете глупостта на един кухненски прислужник, докторе… момче от кухнята, което си бе въобразило, че може да бъде нещо повече от това.

В мълчанието, което последва тази смела реч, Саймън чу Моргенес да издава странни звуци — да не би да плачеше? Ала миг по-късно всичко се изясни: Моргенес се кискаше. Не, смееше се и се опитваше да прикрие смеха си зад широкия си ръкав.

Саймън бързо се извъртя, с пламнали като въглени уши. Моргенес улови за миг погледа му, после отклони поглед. Раменете му потръпваха от смях.

— О, момче… момчето ми! — изхриптя накрая той и протегна ръка, за да спре побеснелия Саймън. — Спри! Не се ядосвай. Ти ще се затриеш на бойното поле! Ти трябва да бъдеш велик благородник и да печелиш победите си на масата за преговори, които са винаги по-значими от победите на бойното поле — или да бъдеш уредник на Църквата и да спасяваш вечните души на богатите и съгрешилите.

Моргенес отново се закиска и задъвка брадата си, докато пристъпът премине. Саймън стоеше неподвижен като камък, с намръщено лице, без да е сигурен дали това е комплимент, или обида. Накрая докторът се успокои, изправи се и тръгна към бъчонката с бира. Една солидна глътка завърши процеса на успокояването и той се обърна усмихнат към Саймън.

— Ох, Саймън, благословен да си! Не позволявай дрънкането и хвалбите на другарите на крал Елиас и на неговите главорези да те впечатляват толкова. Имаш пъргав ум — е, понякога — и притежаваш заложби, за които нищо не знаеш — все още. Научи каквото можеш от мен, ястребче, и от други по пътя си, които ще могат да те научат на нещо. Кой знае каква съдба те очаква? Към славата има много пътища. — Той вдигна чашата си и отпи още една глътка.

След като хвърли поглед към Моргенес, за да се убеди, че речта му не е била просто още една подигравка, Саймън най-после си позволи свенлива усмивка. Харесваше му да го наричат „ястребче“.

— Съжалявам, че ви излъгах. Но след като имам пъргав ум, защо не ме научите на нещо важно?

— Например? — попита Моргенес и усмивката му угасна.

— Ами не знам. Магия… или нещо такова.

— Магия! — изсъска Моргенес. — Само това ли ти е в ума, момче? Да не мислиш, че съм някакъв долнопробен магьосник или евтин придворен фокусник, че да те уча на номера? — Саймън мълчеше. — Все още съм ти ядосан, задето ме излъга — прибави докторът. — Защо трябва да те възнаграждавам?

— Ще върша всяка работа, която ми възложите, по всяко време — каза Саймън. — Даже ще измия тавана.

— Хайде стига — каза Моргенес. — Недей да ме тормозиш! Виж какво, момче, зарежи това увлечение по магията и цял месец ще отговарям на всички твои въпроси, без да записваш нито един от тях. Какво мислиш, а?

Саймън го изгледа, ала не каза нищо.

— Добре тогава, ще ти дам да прочетеш моя ръкопис за живота на Престър Джон — предложи докторът. — Спомням си, че ме помоли за това един-два пъти.

Саймън го погледна по-настойчиво.

— Ако ме учите на магия — каза той, — всяка седмица ще ви нося по един от сладкишите на Джудит и по кана тъмно пиво от килера.

— Ето! — каза докторът тържествуващо. — Виждаш ли? Виждаш ли, момче? Толкова си сигурен, че магическите трикове ще ти донесат сила и късмет, че си готов да откраднеш и да ме подкупиш, за да те обучавам на тях. Не, Саймън, не мога да се пазаря с тебе за това.

Саймън отново се ядоса, ала само въздъхна дълбоко и се ощипа по ръката.

— Защо сте толкова непреклонен, докторе? — попита той, когато се успокои. — Защото съм кухненски прислужник ли?

Докторът се усмихна.

— Макар да работиш в кухнята, момче, ти не си кухненски прислужник. Ти си мой помощник. Не, нямаш недостатъци, освен възрастта и неопитността си. Просто не осъзнаваш за какво ме молиш.

Саймън се отпусна на стола и промърмори:

— Не разбирам.

— Именно. — Докторът сръбна още една глътка бира. — Това, което наричаш „магия“, е само поведението на нещата в природата, природни стихии, също като вятъра и огъня. Те се подчиняват на природни закони, ала тези закони са трудни за изучаване и разбиране. Някои може никога да не бъдат разбрани.

— Но защо не ме научите на законите?

— Поради същата причина, поради която не бих дал запалена факла на невръстно дете, седнало върху купа сено. Детето — без да се обиждаш, Саймън — не е подготвено за отговорността. Само тези, които са изучавали дълги години множество дисциплини, могат да започнат овладяването на Изкуството, което толкова те привлича. Дори и тогава те не са напълно подготвени да управляват някаква сила. — Старецът отпи отново, избърса устни и се усмихна. — Когато най-после се научим да използваме Изкуството, ние сме вече достатъчно стари, за да знаем, че не бива да го правим. То е твърде опасно за младите, Саймън.

— Но…

— Ако кажеш: „Но Приратес…“, ще те ритна — каза Моргенес. — Казах ти веднъж, че е луд, или поне се държи като луд. Той вижда само властта, която може да бъде постигната с усвояването на Изкуството, и не се интересува от последствията. Попитай ме за последствията, Саймън.

Той вяло попита:

— Ами послед…

— Не можеш да използваш някаква сила, без да платиш за това, Саймън. Ако откраднеш сладкиш, някой друг ще остане гладен. Ако яздиш кон прекалено бързо, конят ще умре. Ако използваш Изкуството, за да отваряш врати, не можеш да избираш гостите, които ще ти дойдат.

Разочарован, Саймън гледаше в една точка в прашната стая.

— Защо нарисувахте тези знаци над вратата, докторе? — попита той накрая.

— За да не ми дойдат на посещение гостите на някой друг.

Моргенес млъкна, за да сложи чашата си на масата, при което от яката на сивата му роба изхвръкна нещо златно и блестящо, увисна на гърдите му и се залюля на верижката си. Докторът като че ли не забеляза.

— Сега трябва да си ходиш. Ала запомни този урок, Саймън… урок, който важи също и за кралете, и за кралските синове. Всичко си има цена. За всяка власт се заплаща някаква цена, но това невинаги е очевидно. Обещай ми, че ще запомниш това.

— Обещавам, докторе. — Започваше да чувства последиците от крещенето и плача си преди малко — главата му бе леко замаяна, сякаш се беше надбягвал с някого. — Какво е това? — Той се наведе, за да огледа златния предмет. Моргенес го положи на дланта си и хвърли бегъл поглед към Саймън.

— Перо — кратко каза той. Преди докторът да пусне блестящия предмет обратно в пазвата си, Саймън видя, че писецът на перото е прикрепен до релефа на някакъв свитък, направен от бисернобял камък.

— Перо за писане, нали?

— Да, перо за писане — изръмжа докторът. — Сега, ако нямаш друга работа, освен да ме разпитваш за личните ми принадлежности, изчезвай. И не забравяй какво ми обеща! Помни!

Докато вървеше към помещенията на прислугата през градинките с декоративни храсти във вътрешните дворове, Саймън се чудеше на събитията в това странно утро. Докторът бе разбрал за писмото, ала не го наказа и не го изгони. Обаче му отказа да го учи на каквото и да било, свързано с магия. И защо въпросите на Саймън относно медальона с перото го ядосаха толкова много?

Вървеше мудно и разсеяно подръпваше сухите безлистни розови храсти. Внезапно убоде пръста си на един скрит трън. Проклинайки, вдигна ръката си. На върха на пръста му имаше червена капчица кръв, като малка алена перла. Той лапна пръста си и усети вкуса на сол.

В късната нощ срещу Деня на глупците Хейхолт бе разтърсен от силен гръм. Гърмът събуди спящите обитатели и изтръгна протяжен ответен звук от камбаните в Кулата на Зеления ангел.

Някои от младите свещеници, които с радост бяха зарязали молитвите тази нощ — единствената им свободна нощ в годината, — изпопадаха от масите, на които седяха, пиеха и ругаеха епископ Домитис. Разтърсващата сила на удара бе толкова голяма, че даже и през най-пияните премина вълна на ужас, сякаш дълбоко в себе си бяха предчувствали, че Господ ще изрази неудоволствието си от тяхната оргия.

Ала когато изплашената групичка се струпа във вътрешния двор и обръснатите монашески глави лъснаха като бели гъби под копринения саван на небето, от световната катастрофа, която очакваха да видят, нямаше и следа. Като се изключеха няколкото лица на разбудени обитатели на замъка, които любопитно надничаха през прозорците, нощта бе спокойна и ясна.

В скромното си, скрито от завесата легло, разположено сред съкровищата, които бе събирал толкова старателно, Саймън сънуваше. В съня си се катереше по един стълб от черен лед и всеки път, когато се придвижеше нагоре, следваше плъзгане надолу. В зъбите си стискаше свитък — някакво послание. На върха на парещия леден стълб имаше врата. На входа й се спотайваше нещо тъмно и го чакаше… чакаше посланието.

Когато най-после стигна прага, една ръка се плъзна навън като змия и сграбчи свитъка с мастиления си призрачен юмрук. Саймън се опита да се плъзне надолу и да избяга, ала от входа се измъкна още една лапа и хвана китката му. Нещо го изтегли нагоре и лицето му се озова срещу две очи, яркочервени като дупки в утробата на черна адска пещ…

Събуди се задъхан и чу сърдития звън на камбаните, сякаш ядосани, че са ги събудили. Звънът бавно заглъхна и камбаните отново потънаха в студения си мрачен сън.

Само един човек в замъка твърдеше, че е видял нещо. Калеб конярчето — слабоумният помощник на Шем — бе страшно развълнуван и не можа да заспи цяла нощ. На сутринта той щеше да бъде провъзгласен за Крал на глупците и младите монаси щяха да го понесат на раменете си към замъка; щяха да пеят неприлични песни и да пръскат по пътя овес и цветя. Щяха да го отнесат в трапезарията, където той трябваше да ръководи банкета по случай Деня на глупците, седнал на трон, направен от тръстика от река Гленивент.

Калеб разправяше наляво и надясно, че чул не само гръм, но и някакви думи, гръмовен глас, говорещ на език, за който конярчето можеше само да каже, че бил „лош“. Твърдеше още, че видял как от прозореца на Кулата на Хйелдин изскочила една голяма огнена змия, увила се около върха на кулата и после се пръснала сред облак от искри.

Никой не обърна голямо внимание на приказките на Калеб — неслучайно слабоумното момче бе избрано за Крал на глупците. Освен това утрото донесе в Хейхолт нещо, което бе много по-важно от какъвто и да било нощен гръм и даже от очакваното празненство по случай Деня на глупците.

Дневната светлина разкри редица облаци — дъждовни облаци, струпани на северния хоризонт като стадо охранени сиви овце.

— В името на аления чук на Дрор, в името на единственото ужасно око на Удин и в името на… на… на нашия бог Усирис! Трябва да се направи нещо!

Почти забравил в яда си за ейдонитските канони на смирение и благочестие, херцог Исгримнур стовари нашарения си с белези космат юмрук върху Голямата маса така силно, че глинената посуда подскочи цяла стъпка. Масивното му тяло се люлееше като претоварен кораб в бурно море, докато очите му шареха от единия до другия край на масата. После той отново стовари ръката си върху масата. Една кана се люшна и после се предаде на земното притегляне.

— Трябва да се вземат мерки, господарю! — избоботи той и гневно задърпа дългите си бакенбарди. — Във Фростмарч цари проклета анархия. Докато седим тук с моите хора, като чепове върху стар дънер, Фростмарч Роуд се е превърнал в разбойнически път! Вече цели два месеца нямам вести от Елвритшала! — Херцогът гневно изпухтя и мустаците му се развяха. — Синът ми има сериозни проблеми, а аз не мога да направя нищо! Нали Върховният крал трябва да се грижи за безопасността, господарю?

Почервенял като цвекло, римърът се отпусна обратно на стола си. Елиас лениво повдигна вежди и огледа другите рицари, разположени около масата. Празните столове далеч надвишаваха броя на седящите хора. Факлите по стените хвърляха дълги трептящи сенки върху високите завеси.

— Е, сега след като възрастният, но уважаван херцог се изказа, има ли някой друг, който да се присъедини към прошението му? — Елиас си играеше със златната си чаша, като я тътреше по нашарената с резки дъбова маса. — Има ли още някой, който смята, че Върховният крал на Остен Ард е изоставил поданиците си?

Гутулф, седнал от дясната страна на краля, се ухили самодоволно.

Дълбоко засегнат, Исгримнур понечи отново да се изправи, ала Еолаир от Над Мулах го хвана за ръката.

— Господарю — каза Еолаир, — нито Исгримнур, нито който и да е друг от изказалите се преди него, ви обвинява в нещо. — Хернистирецът сложи дланите си върху масата. — Това, което искаме да кажем, е, че ние ви молим, умоляваме ви, господарю, да обърнете повече внимание на проблемите на тези ваши поданици, които живеят далеч от Хейхолт. — Еолаир вероятно сметна думите си за твърде прями и се постара да докара усмивка на умното си лице. — Те преживяват трудни времена — продължи той. — Беззаконието се шири навсякъде из Севера и Запада. Изгладнелите хора имат малко задръжки и сушата, която току-що свърши, извади наяве най-лошото у всеки.

Еолаир свърши. Елиас мълчаливо продължи да го наблюдава. Исгримнур не можеше да не забележи колко блед изглеждаше кралят. Това му напомни за времето, когато на южните острови се бе грижил за бащата на Елиас — Джон, докато се оправи от пристъп на треска.

„Тези ярки очи — помисли си той, — този нос като клюн на хищна птица. Странно как дребните неща се предават от поколение на поколение и напомнят за човека дълго след като делото и животът му са отминали“.

Исгримнур си помисли за Мириамел, красивото тъжно дете на Елиас. Почуди се какво ли е наследила тя от баща си и какво — от, хубавата си, нежна майка, която бе мъртва вече от десет години — или може би дванадесет?

От другата страна на масата Елиас бавно разтърси глава, сякаш се събуждаше от сън или се стремеше да изгони винените пари от мозъка си. Исгримнур видя Приратес, седнал от лявата страна на краля, да отдръпва бързо ръката си от ръкава на Елиас. Имаше нещо отблъскващо в свещеника, помисли си за кой ли път Исгримнур, нещо много по-лошо от липсата на окосмяване и стържещия му глас.

— Е, граф Еолаир — каза кралят и по устните му заигра неуловима усмивка, — като си говорим за задължения и прочее, какво казва твоят роднина крал Лут относно посланието, което му изпратих? — Той се наведе с подчертан интерес и сплете пръстите на силните си ръце на масата.

Еолаир отговори спокойно, като грижливо подбираше думите си:

— Както винаги, господарю, той иска да ви засвидетелства своето уважение и любов към благородния Еркинланд. Обаче смята, че не може да си позволи да плаща по-голям данък…

— Дан! — поправи го Гутулф, който си чистеше ноктите с тънък кинжал.

— … данък, точно сега — завърши Еолаир, без да обръща внимание на прекъсването.

— Така ли? — попита Елиас и се усмихна отново.

— Всъщност, господарю — Еолаир нарочно не показа, че е разбрал подтекста на усмивката, — той ме изпрати, за да моля за кралската помощ. Знаете за проблемите, които причиниха сушата и чумата. Еркинската гвардия трябва да работи в сътрудничество с нас, за да поддържаме търговските пътища проходими.

— А, значи трябва, така ли? — Очите на крал Елиас заблестяха и на шията му запулсира една вена. — Вече сме на „трябва“, а? — Той се наведе още повече, като блъсна встрани бързата като змия ръка на Приратес, която се опитваше да го възпре. — И кой си ти — изръмжа той, — далечен братовчед с жълто около устата на един крал на овчари, който е крал само заради слабата воля и снизхождението на баща ми! — кой си ти, та да ми казваш „трябва“?!

— Господарю! — извика ужасено старият Флуриен от Набан и размаха изпъстрените си със старчески петна ръце — могъщи някога ръце, ала сега разкривени и сбръчкани като краката на ястреб. — Господарю — задъха се той, — гневът ви е благороден, ала Хернистир е верен съюзник под върховната власт на вашия баща; освен това е и родно място на пресвятата ви майка, лека й пръст! Моля ви, господарю, не говорете така за Лут!

Елиас обърна смарагдовите си очи към Флуриен и изглежда, се канеше да прехвърли гнева си върху този изнемощял ветеран, но Приратес отново го дръпна за ръкава, наведе се и прошепна в ухото му няколко думи. Лицето на краля се смекчи, ала линията на устните му остана тънка и опъната като тетивата на лък. Даже въздухът над масата изглеждаше натежал от предчувствие за нещо страшно.

— Прости ми непростимото, граф Еолаир — каза Елиас накрая и ъгълчетата на устните му се разтеглиха в странна глупава усмивка. — Прости ми за грубите, безпричинни думи. Дъждът започна преди по-малко от месец, а дванадесетте месеца преди това бяха изпитание за всички нас.

Еолаир кимна, ала в умните му очи се четеше тревога.

— Разбира се, ваше величество. Моля да ме извините, че ви провокирах.

Флуриен сплете старческите си ръце и кимна одобрително.

Исгримнур се изправи тромаво като кафява мечка, изкачваща заснежен връх.

— Аз също ще се опитам, господарю, да говоря изискано, макар всички да знаете, че това е напълно противно на войнишката ми природа.

Елиас продължаваше да се усмихва.

— Добре, чичо Меча кожа — всички ще поупражняваме малко обноски. Какво би желал от своя крал?

Херцогът на Елвритшала си пое дълбоко дъх и подръпна брадата си.

— Моите хора и хората на Еолаир са сериозно затруднени, господарю. За пръв път от ранните години на управлението на Джон Презвитер Фростмарч е отново непроходим — снежни виелици на север, разбойници по пътищата на юг. Кралският Северен път през Велдхелм не е в по-добро състояние. Трябва да отворим тези пътища и да ги охраняваме. — Исгримнур се извърна настрани и се изплю на пода. Флуриен потрепна. — Много от моите селища, според последното писмо на сина ми Изорн, страдат от липса на храна. Не можем да търгуваме със стоките си, не можем да поддържаме връзка с по-отдалечените кланове.

Гутулф, който дълбаеше с ножа си масата, се прозя така, че всички да го видят. Двамата млади барони Хийферт и Годуиг, пременени със зелени пояси, тихо се закискаха.

— Разбира се, херцоже — каза Гутулф провлачено и се изтегна на стола като котка на припек, — ти не обвиняваш нас за това, нали? Нима нашият господар, кралят, има силата на всемогъщия Бог, та да спре бурите и снега с едно махване на ръка?

— Не съм казвал това — избоботи Исгримнур.

— Може би — обади се Приратес с широка, абсолютно неуместна усмивка от централното място на масата — обвиняваш краля и за изчезването на брат му, както чуваме да се говори?

— Никога! — Исгримнур наистина беше изненадан. До него Еолаир присви очи, сякаш бе видял нещо, което не е очаквал. — Никога! — повтори херцогът, като гледаше безпомощно Елиас.

— Стига, стига, знам, че Исгримнур никога не би си помислил такова нещо — каза кралят и вяло махна с ръка. — Та нали старият чичо Меча кожа ни е дундуркал с Джосуа на коленете си?! Надявам се, разбира се, на Джосуа да не му се е случило нещо лошо — фактът, че още не се е появил в Наглимунд от толкова време, е обезпокоителен — но ако се е случило нещо, съвестта, която трябва да бъде гузна за това, не е моята. — Ала когато спря да говори, Елиас наистина изглеждаше разтревожен, вперил поглед в нищото, сякаш се луташе из обърканите си спомени.

— Позволете ми да се върна на въпроса, господарю — каза Исгримнур. — Северните пътища не са сигурни и времето не е единствената причина за това. Моите хора са пръснати твърде нарядко. Трябват ни повече мъже — силни мъже, които отново да превърнат Фростмарч в сигурно място. Земята там гъмжи от грабители, престъпници и… и още по-лоши неща, както говорят някои.

Приратес, силно заинтригуван, подпря брадичката си с ръце като дете, което наблюдава дъжда през прозореца. Светлината от факлите се отразяваше в хлътналите му очи:

— Какви още по-лоши неща, благородни Исгримнур?

— Няма значение. Хората мислят, че… няма нищо. Знаете какви са обитателите на пограничните области… — Римърът млъкна и смутено отпи глътка вино.

Еолаир стана.

— След като той не изказва мислите си относно това, което се говори по пазарите и между прислужниците, ще го направя аз. Хората на север се страхуват. Случват се неща, които не могат да бъдат обяснени с ужасното време и с лошата реколта. В моята страна нямаме нужда да наричаме нещата ангели и дяволи. Ние от Хернистир — ние на запад, — знаем, че по тази земя бродят неща, които не са хора… и знаем дали да се страхуваме от тях, или не. Ние, хернистирците, сме познавали ситите, когато все още са живеели в нашите поля, когато високите планини и широките ливади на Еркинланд са били техни.

Факлите се бяха разгорели и на светлината им високото чело и бузите на Еолаир сякаш излъчваха леко алено сияние.

— Ние не сме забравили — тихо каза той. Гласът му достигна даже до задрямалия Годуиг, който повдигна пияната си глава като хрътка, дочула далечен вик. — Ние, хернистирците, помним времето на великаните и дните на северното проклятие — на Белите лисици, така че ще кажа открито злото е излязло на свобода през тези злокобни зима и лято. Не само бандити тормозят пътниците и причиняват изчезването на отдалечените фермери. Хората на север се страхуват. — Ние, хернистирците! — Подигравателният глас на Приратес прониза мълчанието и разпръсна унеса от споменаването на отвъдното. — Ние, хернистирците! Нашият благороден езически приятел претендира, че говори открито! — Приратес прокара ръка по голямото, пищно украсено Дърво на гърдите си, увиснало върху неприлично червените му одежди. Лицето на Елиас се оживи — стана му забавно.

— Е, добре! — продължи свещеникът. — Той ни наприказва най-глупавите и неясни приказки и загадки, които съм чувал! Великани и джуджета! — Приратес рязко махна с ръка и широкият му ръкав се развя над чиниите. — Сякаш Негово величество кралят няма достатъчно грижи — брат му е изчезнал, поданиците му са гладни и изплашени, сякаш сърцето на краля не е на път да се разбие! А ти, Еолаир, му поднасяш езически врели-некипели, излезли от устите на стари клюкарки.

— Какво като е езичник? — изръмжа Исгримнур. — У Еолаир има много повече ейдонитска доброта, отколкото у шайката мързеливи хлапаци, които се мотаят из този дворец… — барон Хийферт изскимтя, с което предизвика у Годуиг пристъп на пиянски смях — из този дворец, докато хората живеят с мизерна надежда и с още по-мизерна реколта!

— Недей, Исгримнур! — каза Еолаир.

— Господа! — обади се Флуриен с треперлив глас.

— Няма да търпя да обиждат честта ти! — изръмжа Исгримнур към Еолаир. Вдигна юмрука си, за да удари отново по масата, ала размисли и вместо това стисна Дървото, което висеше на шията му. — Простете за избухването ми, кралю, ала граф Еолаир казва истината. Независимо дали страховете им са оправдани, или не, хората наистина се страхуват.

— И от какво се страхуват, скъпи ми стари чичо Меча кожа? — попита кралят и протегна чашата си към Гутулф, за да я напълни.

— Страхуват се от тъмнината — каза старият мъж с достойнство, — страхуват се от зимната тъмнина, страхуват се, че светът ще стане още по-тъмен.

Еолаир сложи на масата чашата си с дъното нагоре.

— На пазара в Ерчестър, малцината търговци, които са успели да дойдат на юг, разказвали за странни видения. Чух тази история толкова пъти, та не се съмнявам, че всеки в града също я е чувал. — Еолаир спря и погледна римъра, който кимна замислено и замачка прошарената си брада.

— Е? — попита Елиас нетърпеливо.

— В безлюдната пустош на Фростмарч видели чудно нещо през нощта — талига, черна талига, теглена от бели коне.

— Колко необичайно! — изхили се Годуиг, ала Приратес и Елиас се спогледаха мълчаливо. Кралят вдигна вежди и отново насочи погледа си към човека от Запада.

— Продължавай.

— Тези, които са я виждали, твърдят, че се появила няколко дни след Деня на глупците. Казват, че в талигата имало ковчег и зад нея вървели монаси с черни раса.

— И на какъв езически горски дух приписват селяните това видение? — Елиас бавно се отпусна назад в стола си и загледа хернистиреца.

— Разправят, кралю, че това е катафалката на баща ви — простете, господарю — и че докато земята страда, той няма да намери покой в гробната си могила.

След известна пауза кралят заговори с глас по-тих от съскането на факлите.

— Е, тогава — каза той, — трябва да направим всичко възможно, за да може баща ми да си получи заслужената почивка, нали?

„Виж ги! — помисли си Таусър, докато влачеше схванатия си крак и измореното си тяло по пътечката на тронната зала. — Погледни ги! Висят тук и се хилят — приличат повече на езически главатари на тритингите, отколкото на ейдонитски рицари на Еркинланд“.

Придворните на Елиас свиреха и подвикваха, докато шутът куцукаше покрай тях, и клатеха глави, сякаш той беше маймуна на верижка от Наракси. Даже кралят и неговата дясна ръка, граф Гутулф, чийто стол беше поставен до трона, участваха в грубите подигравки. Елиас седеше прехвърлил крака си върху страничната облегалка на Престола от драконова кост, като селски хаймана на ограда. Единствено младата дъщеря на краля, Мириамел, седеше неподвижна и мълчалива, с тъжно красиво лице и с присвити рамене, сякаш очакваше да я ударят. Косите й с цвят на пчелен мед — не беше ги наследила нито от мургавия си баща, нито от майка си, която имаше катраненочерна коса — се спускаха от двете страни на лицето й като завеси.

„Изглежда така, сякаш се опитва да се скрие зад тази коса — помисли си Таусър. — Какъв срам. Казват, че луничавото галениче било опако и вироглаво, обаче в очите му виждам единствено страх. Мисля, че заслужава нещо повече от тези надути вълци, които в наше време бродят из замъците, ала се говори, че баща й вече я е обещал на онзи проклет пиян самохвалко Фенгболд“.

Движеше се бавно, тъй като пътят му към трона беше препречен от протегнати ръце, които го попипваха или го плясваха. Смяташе се, че ако човек се докосне до главата на джудже, това му носи късмет. Таусър не беше джудже, ала бе стар, много стар и прегърбен, и на придворните им се виждаше забавно да го третират като джудже.

Най-после стигна до трона на Елиас. Очите на краля бяха зачервени от прекалено пиене или от недостатъчно спане, а най-вероятно и от двете.

Елиас насочи зелените си очи към малкия човек.

— Е, скъпи Таусър — каза той, — реши да ни удостоиш с присъствието си, а? — Бялата риза на краля беше разкопчана, а върху изящните му кожени ръкавици, затъкнати в колана, се мъдреше петно от сос.

— Да, сър, дойдох.

Таусър опита да се поклони — трудна работа с неговия схванат крак, — което предизвика приглушено кискане сред дамите и лордовете.

— Преди да ни позабавляваш, стари шуте — каза Елиас, като заклати и свали крака си от облегалката на трона и погледна стария човек възможно най-невинно, — може би ще мога да те помоля за една малка услуга? Един въпрос, който отдавна искам да ти задам?

— Разбира се, кралю.

— Тогава кажи ми, Таусър, как се случи така, че те нарекоха с кучешко име? — Елиас повдигна вежди в престорено учудване и погледна първо Гутулф, който се изхили, после Мириамел, която извъртя очи настрани. Останалите придворни захихикаха и зашепнаха, прикрили устите си с ръце.

— Не са ме нарекли с кучешко име, господарю — тихо каза Таусър. — Сам си го избрах.

— Какво? — попита Елиас. — Май не те чух добре.

— Сам се нарекох с кучешко име, господарю. Благородният ви баща често се шегуваше с мен относно моята вярност, защото аз винаги бях с него — до рамото му. Той на шега кръсти едно от кучетата си Круинх, което бе рожденото ми име. — Старият мъж леко се извърна с лице към множеството, сякаш да представи номера си по-добре. — „В такъв случай — казах аз, — след като по волята на Джон на кучето е дадено моето име, аз пък ще взема неговото“. Оттогава никога не съм отговарял на друго име, освен Таусър и никога няма да го направя. — Таусър си позволи да се усмихне. — Възможно е почитаемият ви баща след това малко да е съжалявал за шегата си.

Елиас не изглеждаше много доволен от отговора, ала все пак се засмя и плесна коляното си.

— Нахално джудже, а? — каза той и се огледа.

Присъстващите се смееха от учтивост, за да са в тон с настроението на краля, с изключение на Мириамел. Тя погледна Таусър от своя стол с висока облегалка със странно изражение, което Таусър не можа да разгадае.

— Е — каза Елиас, — ако не бях толкова добър, а бях например езически крал като Лут от Хернистир, щях да заповядам да отсекат мъничката ти сбръчкана глава, задето говориш така за починалия ми баща. Но, разбира се, аз не съм такъв крал.

— Разбира се, че не сте, господарю — каза Таусър.

— Да ни попееш ли си дошъл, или да направиш няколко премятания? Вярвам, че не е второто, тъй като явно си много стар за подобни номера. Хайде кажи ни! — Елиас се отпусна в стола си и плесна с ръце да му донесат още вино.

— Да пея, ваше величество — отвърна шутът.

Той свали лютнята от рамото си и започна да я настройва, като въртеше дървените ключове. Един млад прислужник се притече, за да напълни чашата на краля, а Таусър вдигна поглед към тавана, където пред измитите от дъжда прозорци висяха знамената на рицарите и благородниците от Остен Ард. Прахта и паяжините бяха изчистени, ала на Таусър цветовете на бойните флагове му изглеждаха фалшиви и твърде ярки, като гримираното лице на лека жена, която иска да изглежда млада, разваляйки по този начин и малкото хубост, която все още й е останала.

След като неспокойният паж напълни чашите на Гутулф, Фенгболд и останалите, Елиас махна с ръка на Таусър.

— Господарю — сведе глава шутът, — ще ви изпея песен за един друг добър крал, който обаче бил нещастен и тъжен.

— Не обичам тъжни песни — каза Фенгболд. Както можеше да се очаква, той вече бе доста пиян. Гутулф до него се изкиска.

— Тихо! — Първият министър на краля смушка съседа си с лакът, така че да видят всички. — Ако не ни хареса песента, когато свърши, ще го накараме да ни подскача.

Таусър прочисти гърлото си, дръпна струните и запя с тихия си, нежен гласец:

— Стар вече бе крал Хвойна,

да, много, много стар.

Брадата му висеше

до коленете чак.

Един ден кралят Хвойна

на трона си седна

и рече: — Синовете

да дойдат, че ще мра.

Дойдоха там князете

със хрътки и соколи.

По-младият бе Джел,

По-възрастният — Бучиниш.

— Разбрахме, че ни викаш, господарю.

Зарязахме лова. —

Тъй каза Бучиниш: — Какво ще наредиш,

та викнал си ни тук?

— Аз скоро ще утра, деца —

продума кралят стар. —

И искат да ви видя помирени

преди очи си да склопя…

— Нещо не ми харесва тази песен — изръмжа Гутулф. — Има нещо подигравателно.

Елиас му нареди да замълчи — очите му проблеснаха и той даде знак на Таусър да продължи.

— Но, скъпи татко, ти от що боиш се?

Принц Бучиниш наследник е —

тъй каза Джел. — Не ще се противя,

ще бъда рицар аз достоен.

С душа успокоена кралят

на синовете каза да вървят;

на Ейдон милостивия благодари

за своите синове добри.

Ала на Бучиниш в сърцето,

на бъдещия крал в ума,

на брат му думите добри

запалиха неверие.

„Езикът, що говори тези думи сладки,

прикрива завистта му —

помисли Бучиниш. — Срещу лукавия си брат

ще трябва да замисля план“.

Изплашен от сърцето нежно,

що биеше на Джел в гърдите,

извади той шише отрова,

що в пазвата си беше скрил.

И брат му седна да яде,

и в чаша той наля,

поднесе я на Джел…

— Стига! Това е измяна! — изрева Гутулф, скочи и бутна стола си назад; дългият му меч излетя със свистене от ножницата. Ако Фенгболд не бе скочил и не бе хванал ръката му, Гутулф щеше да посече разтреперения Таусър.

Елиас също се бе изправил светкавично.

— Махни това желязо, идиот такъв! — изкрещя той. — Никой не може да вади меч в Тронната зала!

После обърна гръб на ръмжащия граф на Утаниат и погледна шута. Старецът се бе посъвзел след кипването на вбесения Гутулф и се опитваше да се държи достойно.

— Да не си мислиш, джудже нещастно, че песничката ти е забавна — изръмжа кралят, — или че дългата ти служба при баща ми те прави недосегаем? Да не си посмял да скверниш царската особа с такива тъпи шеги. Махай се от очите ми!

— Признавам, господарю, че песента не е нова — започна шутът с треперещ глас. Шапката му със звънчетата се беше килнала назад. — Ала тя не е…

— Марш оттук! — изсъска Елиас с пребледняло лице и безумни очи.

Таусър бързо закуцука към вратата, потресен от дивия поглед на краля и отчаяното, като на заключена птичка лице на дъщеря му, принцеса Мириамел.

11. Неочакван гост

Беше обикновен следобед в последния ден на аврел. Саймън беше потънал в една купа сено в мрачната плевня на конюшнята, удобно разположен сред бодливото жълто море. Само главата му се подаваше над сеното. Прашинките проблясваха на светлината пред широкия прозорец. Саймън лежеше заслушан в равномерното си дишане.

Току-що бе слязъл от сенчестата галерия на параклиса, където монасите пееха своите обедни богослужения. Чистите, изваяни тонове на тържествените им молитви го бяха разчувствали така, както самият параклис и скучната суетня между неговите драпирани стени никога не го бяха вълнували. Всяка нота се изпяваше с нежна грижовност и се отделяше от устните с любов — сякаш майстор-дърворезбар пускаше изящни детски лодчици в потока. Пеещите гласове бяха обвили самотното му сърце в приятна, прохладна сребърна мрежа и нежната смиреност на нишките й все още обземаше душата му. Беше толкова странно усещане: за момент се почувства покрит с пера и сърцето му се разтуптя, като изплашена птичка, сгушена в шепата на Бог.

Той избяга по стълбището на галерията, почувствал се недостоен за такова внимание и нежност — беше твърде недодялан и глупав. Струваше му се, че с грубите си ръце на кухненски прислужник може по някакъв начин да разстрои звучната мелодия.

Сега в плевнята сърцето му започна да се успокоява. Той се зарови дълбоко в шумолящото сено, затвори очи и се заслуша в пръхтенето на конете отдолу. Струваше му се, че почти усеща неуловимия допир на прашинките, които кацаха по лицето му в безмълвния сънлив полуздрач.

Навярно беше задрямал, но не беше сигурен. Следващото нещо, което чу, бяха внезапни високи гласове под него. Преплува през гъделичкащото сено с претъркулване, добра се до ръба на плевнята и погледна надолу към конюшнята.

Бяха трима: Шем Коняря, Рубен Мечока и още един дребен човек, за когото Саймън си помисли, че може да е Таусър, ала не беше сигурен, защото човекът не носеше шутовски костюм, а шапката му засенчваше голяма част от лицето му. Бяха влезли заедно през вратите на обора като трио клоуни. Мечока носеше кана с размерите на агнешко бутче. И тримата бяха доста пияни, а Таусър — ако това бе той — пееше някаква стара мелодия:

— Една мома със момък

на веселия връх!

Какъв чудесен ден, момчета,

какъв прекрасен ден!

Рубен подаде каната на дребосъка и тежестта й го олюля насред песента. Той направи крачка назад и се просна на земята, а шапката отхвръкна от главата му. Наистина беше Таусър — Саймън видя сбръчканото му лице и присвитите му устни. Покрай очите му се появиха бръчки, сякаш се канеше да заплаче като дете. Вместо това се закикоти безпомощно и се облегна на стената, с каната между краката си. Спътниците му се стовариха до него. Седяха един до друг като свраки на плет.

Саймън се чудеше дали да излезе от укритието си. Не познаваше добре Таусър, но беше в приятелски отношения с Шем и Рубен. Ала след кратък размисъл реши да не се показва. По-забавно щеше да е да ги наблюдава, без да знаят. Можеше и да му хрумне някой номер.

— В името на свети Муирфат и на Архангела — с въздишка промълви Таусър след няколко просмукани с алкохол минути. — Имах страшна нужда от това. — Прокара пръст по ръба на каната и после го пъхна в устата си.

Шем Коняря се пресегна над шкембето на ковача и взе каната, за да отпие. Изтри устни с опакото на грубата си ръка.

— И де ще идеш сега? — попита той шута.

Таусър отново въздъхна. Оживлението на веселата пиянска компания внезапно се изпари. Всички гледаха мрачно в земята.

— Имам роднини — далечни роднини — при устието на реката. Може и там да отида, макар че едва ли ще се радват на още едно гърло. Може пък да отида на север в Наглимунд.

— Да, ама Джосуа е изчезнал — каза Рубен и се оригна.

— Да бе, няма го — добави Шем.

Таусър затвори очи и чукна главата си в грубата дървена врата на една от клетките.

— Да, обаче хората на Джосуа все още държат Наглимунд и ще посрещнат добре човек, изгонен от своя дом от чукундурите на Елиас, още повече сега, когато се говори, че кралят е убил бедния принц Джосуа.

— Обаче някои викат, че Джосуа бил станал предател — заяви Шем и сънено потърка брадичката си.

— Пфу! — Дребният шут се изплю.

Горе в плевнята Саймън също усещаше топлината на пролетния следобед — правеше го муден и сънлив. Разговорът долу му се струваше маловажен и някак отвлечен. „Убийство“ и „измяна“ му изглеждаха далечни и странни понятия.

В дългата пауза, която последва, Саймън почувства как клепачите му бавно и неумолимо се спускат надолу…

— Май не е било много мъдро, братко Таусър. — Говореше Шем, старият мършав Шем, изпит и потъмнял, като нещо закачено в килер за опушване на месо. — Да бъзикаш краля, искам да кажа. Трябваше ли да пееш такваз песен, дет’ щи го подразни?

— Ха! — Таусър яростно се зачеса по носа. — Моите прадеди от запад са били истински бардове, а не куци стари акробати като мен. Те биха му изпели песен, от която направо щяха да му щръкнат ушите! Разправят, че поетът Еоин-ек-Клуиас веднъж така величествено изпял една песен на гнева, че всички златни пчели от Грианспог се спуснали върху вожда Гормбата и го нажилили до смърт… това се казва песен! — Старият шут отново подпря главата си на стената на конюшнята. — Кралят!? Господи, дори не мога да понасям да го наричам така. Бях с пресветия му баща от малък — това бе крал, който си заслужава да бъде наречен крал. Този си е чист разбойник… не е даже и наполовина мъж, какъвто бе баща му…

Таусър снижи гласа си. Главата на Шем Коняря бавно се спусна на гърдите му. Очите на Рубен бяха отворени, но сякаш гледаха към тъмните пространства между покривните греди. До него Таусър отново се размърда.

— Разказах ли ви — каза старият мъж с внезапно оживление, — разказах ли ви за меча на краля? Мечът на крал Джон — Блестящ гвоздей? Знаете ли, той ми го даде и каза: „Таусър, само ти можеш да го предадеш на моя син Елиас. Само ти…“ — Една сълза се отрони измежду клепачите върху сбръчканата буза на шута. — „Заведи моя син в тронната зала и му дай Блестящ гвоздей!“ — каза ми той и аз го направих. Занесох му меча в нощта, когато неговият скъп баща умря… сложих му го в ръката, точно както ми заръча баща му… и той го изпусна! Изпусна го! — Гласът на Таусър гневно се извиси. — Мечът, който баща му бе носил в повече битки, отколкото са бълхите по куче! Не можех да повярвам, че съществува такава непохватност, такова… неуважение! Слушаш ли ме, Шем? Рубен?

До него ковачът изсумтя.

— Пфу! Разбира се, бях ужасен. Вдигнах меча, изтрих го с ленения парцал, в който беше увит, и му го подадох; този път той го пое с двете си ръце. „Изплъзна се“, каза ми като пълен идиот. Сега, когато мечът отново бе в ръцете му, по лицето му премина странно изражение, като… като на… — Шутът се отнесе.

Саймън се изплаши, че е заспал, но изглежда, дребният старец с размътена от виното глава просто се бе замислил.

— Изражението му — продължи Таусър — бе като на дете, хванато да върши нещо много, много лошо — точно такова беше! Точно такова! Той пребледня, устните му се изкривиха — и ми подаде меча. „Погреби това заедно с баща ми — каза ми. — Това е неговият меч; той трябва да е при него“. — „Но той пожела да го получите вие, господарю!“, казах аз. Ала слушаше ли ме той? Слушаше ли? Не! „Това е нова епоха, старче — каза ми. — Няма нужда да се захласваме по тези стари реликви от миналото“. Можете ли да си представите такава крещяща безочливост!?

Таусър потърси с ръка каната и като я напипа, я вдигна и отпи солидна глътка. И двамата му събеседници бяха затворили очи и дишаха тежко, ала дребният старец не забелязваше това, потънал във възмущението си.

— И после дори не отдаде на бедния си мъртъв баща почитта… да положи собственоръчно меча в гроба му. Дори… дори не го докосна! Накара по-малкия си брат да го направи… — Таусър сведе плешивата си глава. — Като че ли му изгори ръцете… да видиш само как ми го върна… толкова бързо… проклето пале… — Главата на Таусър подскочи още веднъж, отпусна се на гърдите му и не се повдигна повече.

Когато Саймън тихо се спусна по стълбата, и тримата мъже вече хъркаха като стари кучета пред камина. Той се промъкна на пръсти покрай тях и загрижено спря да запуши каната, за да не би някой да я събори, като махне с ръка в съня си. После излезе на двора под полегатите лъчи на слънцето.

„Толкова много странни неща се случиха тази година — помисли си той, докато седеше и хвърляше камъчета в кладенеца в средата на общинския двор. — Суша и болест, изчезването на принца, избити и изгорени хора във Фолшайър“. — Но като че ли тези неща не изглеждаха толкова важни.

„Всичко това се случва на някой друг — помисли Саймън с известна радост, примесена със съжаление. — Всичко това се случва на другите“.

Тя се бе свила до прозореца, загледана през изящно гравираните му решетки към нещо долу на двора. Не вдигна поглед, когато той влезе, въпреки че тътренето на ботушите му по плочника ясно издаде идването му. Той спря за момент на вратата, с кръстосани на гърдите ръце, ала тя още не се обръщаше. Той направи няколко крачки напред и после спря, като надничаше над рамото й.

На двора нямаше нищо за гледане, освен един кухненски прислужник, седнал на ръба на каменния кладенец — дългокрак младеж с чорлава коса и изцапана риза. Освен него там имаше само овце — мръсни купчинки вълна, които търсеха из черната земя поникнала трева.

— Какво има? — попита той и сложи широката си длан на рамото й. — Мразиш ли ме, че си тръгна, без да промълвиш и дума?

Тя поклати глава и за миг в косата й се вплете един слънчев лъч. Ръката й се прокрадна към неговата и я хвана с хладните си пръсти.

— Не — каза тя, все така загледана в празния двор долу, — но мразя нещата, които виждам около себе си.

Той се наведе, но тя рязко издърпа ръката си и я вдигна към лицето си, сякаш да го заслони от следобедното слънце.

— Кои неща? — попита той и в гласа му се промъкна раздразнение. — Да не би да предпочиташ да си в Меремунд и да живееш в онзи ветровит затвор, който ми даде баща ми, с вонята на риба, която отравя въздуха дори на най-горните балкони? — Той посегна, хвана брадичката й и нежно, ала решително я обърна към себе си. Очите й бяха гневни и насълзени.

— Да! — каза тя и отблъсна ръката му, ала не отклони погледа си от неговия. — Мисля, че да. Там можеш да усещаш вятъра и да виждаш океана.

— Господи, момиче, океана! Ти си господарка на целия свят, а плачеш, защото не можеш да виждаш проклетата вода? Погледни! Погледни натам! — Той посочи с ръка отвъд стените на Хейхолт. — Какво според теб представлява Кинслах?

Тя го погледна насмешливо.

— Това е само залив, кралски залив, който безстрастно очаква краля да се понесе из него на кораба си или да поплува. Никой крал не може да притежава морето.

— Аха. — Той се отпусна на една табуретка и изпружи дългите си крака. — И с това, предполагам, искаш да намекнеш, че ти също се чувстваш тук като в затвор? Каква глупост! Знам защо си разстроена.

Тя спря да гледа през прозореца, обърна се и го погледна изпитателно.

— Нима? — В насмешливия й тон се прокрадна малка надежда. — Кажи ми тогава защо, татко.

Елиас се засмя.

— Защото ще се омъжваш. Изобщо не ме изненадваш. — Той придърпа табуретката си към нея. — О, Мири, няма от какво да се страхуваш. Фенгболд е перко, ала е още млад и глупав. С една търпелива женска ръка, която да го насочва, скоро ще се научи на обноски. А ако не — е, това ще докаже, че наистина е глупак, щом не знае как да се държи с дъщерята на краля.

Лицето на Мириамел застина в примирение.

— Ти не разбираш. — Гласът й бе равен като на данъчен чиновник. — Фенгболд ме вълнува, колкото камък или обувка. Загрижена съм за теб — ти си този, който трябва да се страхува. Защо е цялата тази показност? Защо се подиграваш и заплашваш старите хора?

— Подигравам се и заплашвам ли? — За миг широкото лице на Елиас се сгърчи грозно. — Този стар кучи син пее песен, с която все едно ме обвинява, че съм убил брат си, а ти твърдиш, че се подигравам с него? — Кралят рязко се изправи и с гневен ритник отпрати табуретката в средата на стаята. — От какво трябва да се страхувам? — внезапно попита той.

— Ако ти не знаеш, татко — ти, който прекарваш толкова време с тази червена змия Приратес и с неговите сатанинщини — ако ти не усещаш какво става…

— Какво, в името на Ейдон, се опитваш да ми кажеш? — строго попита кралят. — Какво разбираш ти? — Той тупна с ръка по бедрото си. — Нищо! Приратес е мой способен служител — той ще направи за мен това, което никой друг не може.

— Той е чудовище и се занимава с черна магия! — извика принцесата. — Превръщаш се в негов инструмент, татко! Какво се е случило с теб? Ти се промени! — Мириамел въздъхна болезнено и се опита да скрие лице в дългия си син воал, после изприпка с кадифените си чехли в спалнята и затръшна тежката врата след себе си.

— По дяволите тия деца! — изруга Елиас. — Момиче! — извика той и закрачи към вратата. — Ти нищо не разбираш! Не знаеш нищо за призванието на краля. Нямаш право да си толкова непокорна. Аз нямам син! Нямам си наследник! Около мен е пълно с кариеристи и имам нужда от Фенгболд. Не се противи!

Той чака дълго, ала принцесата не отговаряше. Кралят удари вратата и дървото се разтресе.

— Мириамел! Отвори! — Мълчание. — Дъще — каза той, като опря чело в хладното дърво, — само ми роди внук и ще ти оставя Меремунд. Ще се погрижа Фенгболд да не те спира да отидеш там. Можеш да прекараш остатъка от живота си в съзерцание на океана. — Вдигна ръка и избърса нещо от лицето си. — Аз самият не мога да го гледам… Кара ме да мисля за майка ти.

Удари вратата още веднъж. Ехото избумтя и бавно заглъхна.

— Обичам те, Мири… — нежно каза кралят.

Бойницата на ъгъла на Западната стена вече бе отхапала едно късче от следобедното слънце. Още едно камъче изтрополи по стените на кладенеца и последва другарчетата си по съдба.

„Гладен съм“ — помисли си Саймън.

Нямаше да е зле да се помотае из кухнята и да изпроси нещо за ядене от Джудит. Вечерята нямаше да е сервирана поне още час, а стърженето в стомаха му припомни, че не е слагал нищо в устата си от ранна сутрин. Единственият проблем бе, че Рейчъл и нейният легион чистеха трапезарията и съседните стаи — последната битка от изморителната пролетна кампания на Драконката. Разбира се, би било по-добре, ако е възможно, да не се засича с Рейчъл и да не слуша забележките й относно моленето за храна преди вечеря.

След кратко размишление, по време на което изпрати още три камъчета с дрин-дран-дрънкане надолу в кладенеца, Саймън реши, че е по-добре да премине под Рейчъл Драконката, отколкото да я заобикаля. Трапезарията заемаше целия втори етаж на столовата по протежение на Морската стена от централното укрепление; щеше да му отнеме много време да заобикаля Канцеларията, за да излезе при кухните от другата страна. Не, складовите помещения бяха единственият маршрут.

Той рискува с един бърз преход от общия двор през западния вход на столовата и успя да се промъкне, без да го забележат. Мирисът на сапунка и далечното шляпане на парцали го накараха да ускори крачка и той се шмугна в мрачния сутерен и складовите помещения, които заемаха по-голямата част от пространството под столовата.

Тъй като сутеренът беше на цели шест или седем лакътя под височината на стените на вътрешния двор, през прозорците му проникваше само слаба, отразена слънчева светлина. Гъстата сянка вдъхна сигурност на Саймън. Поради леснозапалимите материали, тук почти никога не се внасяха фенери. Вероятността да го открият беше нищожна.

В голямото централно помещение чак до тавана се издигаха грамади бъчви и каци — мрачни, заоблени кули с тесни проходи между тях. Какво ли нямаше в тези бъчви: сушени зеленчуци, сирена, топове платно от стари времена, дори рицарски брони, потопени в каци с черно като нощ масло. Изкушението да отвори някои от буретата и да види какви съкровища се крият в тях беше много силно. Но Саймън нямаше лост, за да откърти тежките, здраво заковани капаци, нито пък смееше да вдига шум, след като Драконката и нейните легиони миеха и търкаха точно над главата му като грешници от ада.

В средата на дългото сенчесто помещение, докато си проправяше път между купищата бъчви, които се надвесваха над него като колоните на катедрала, Саймън едва не падна в една дупка.

Отскочи изненадано назад, с разтуптяно сърце, но бързо разбра, че това в пода не е просто дупка, а люк с отворен капак. Ако внимаваше малко повече, можеше да го заобиколи, въпреки теснотата на пътечката… но защо бе отворен? Явно тежкият капак беше вдигнат с някаква цел. Сигурно някой от склададжиите бе пренесъл нещо някъде по-надолу и не бе могъл да затвори капака, тъй като ръцете му са били заети.

Саймън се поколеба само за миг, после заслиза надолу по стълбата. Кой знае какви странни и вълнуващи неща се криеха в помещението долу?

Долу бе по-тъмно, отколкото в горното помещение, и отначало той не можа да различи нищо. Търсещият му крак попадна на нещо; той се наведе пъргаво и напипа познатата стабилност на дървен под. Когато обаче свали и другия си крак от стълбата, не усети никакво съпротивление — от падането го спаси единствено това, че се беше хванал здраво за стъпенките на стълбата. Непосредствено под нея имаше още една зееща дупка — още един отвор, водещ към по-долно помещение. Той заопипва с крак, докато намери ръба, после стъпи върху сигурния под на средното помещение.

Отвореният люк над него очертаваше сив квадрат в тъмнината. На слабата светлина Саймън с разочарование установи, че помещението, в което се намира, е само малко по-голямо от обикновен килер; таванът бе много по-нисък, отколкото на горното помещение. Малката стая беше натъпкана до тавана с бурета и чували, между които минаваше само една малка пътечка, стигаща до срещуположната стена, която разделяше подпрените сухи продукти.

Докато разглеждаше килера с не особено голям интерес, някъде изскърца дъска и в тъмнината под него се чу отмереният звук на стъпки.

„Господи, кой ли е това? Какво да правя?“

Колко глупаво от негова страна да не се сети, че люкът може да е отворен, защото в помещенията долу все още има някой! Отново беше сгазил лука. Прокле се наум за глупостта си и се плъзна по тясната пътечка между складираните стоки. Стъпките долу стигнаха до стълбата. Саймън се мушна встрани от пътечката в една пролука между два мухлясали чувала, които миришеха така, сякаш бяха пълни със стари чаршафи. Като разбра, че може да бъде видян от всеки, който се покаже от долния люк и стъпи на пътечката, Саймън се преви почти на две и се отпусна върху един сандък. Стъпките спряха и стълбата заскърца под тежестта на някой, който се качваше по нея. Саймън затаи дъх. Нямаше представа защо изведнъж се изплаши толкова много; ако го хванеха, това щеше да означава само още нови наказания, още от страшните погледи и солени забележки от страна на Рейчъл. Защо тогава се чувстваше като заек, преследван от хрътки?

Шумът от изкачването продължи и за момент изглеждаше, че който и да е, ще продължи да се изкачва към голямото горно помещение… но после скърцането спря. Тишината звънеше в ушите на Саймън. Последва ново изскърцване, после още едно. Момчето усети тежест в стомаха и разбра, че стъпките се връщат надолу. Чу се приглушено тупване, когато невидимият слезе от стълбата на пода на килера; после отново настъпи мълчание, ала този път сякаш тупкаше самата тишина. Бавните стъпки се приближиха до тясната пътечка и спряха точно срещу набързо избраното скривалище на Саймън. В неясната светлина той видя островърхи черни ботуши, които почти можеше да докосне, а над тях висеше обшитият с черно край на алена роба. Това бе Приратес.

Саймън се сви още повече върху сухите продукти и замоли Ейдон да успокои сърцето му, което биеше като бясно. Нещо привлече погледа му нагоре и го накара да погледне иззад смачканите бабуни на чувалите, които го скриваха. През тясната пролука той видя тъмното лице на алхимика; за момент изглеждаше, че Приратес гледа право в него, и Саймън едва не изпищя от ужас. Миг по-късно осъзна, че не е така; забулените в сянка очи на аления свещеник се взираха над главата на Саймън в стената зад него. Той се ослушваше.

„Излез“.

Устните на Приратес не бяха помръднали, ала Саймън чу гласа така ясно, сякаш думите бяха прошепнати направо в ухото му.

„Излез. Веднага“.

Гласът беше твърд, ала спокоен. Саймън се засрами от поведението си: нямаше от какво да се страхува; беше детински глупаво да клечи тук в тъмното, когато можеше да се изправи и да се покаже, да си признае малката шега, която си беше позволил… ала все пак…

„Къде си? Покажи се“.

Точно когато спокойният глас го бе убедил, че е по-лесно да стане и да си каже всичко и той посегна към чувалите, за да си помогне при ставането, черните очи на Приратес за миг проникнаха през тъмния процеп, откъдето надничаше Саймън. Този поглед попари всякакво намерение да се изправи, както внезапен мраз попарва розов цвят. Очите на Приратес проникнаха в душата на момчето и в сърцето му се отвори врата; на входа й надвисна сянката на разрушението.

Това беше смъртта — Саймън знаеше това. Почувства студеното трошене на гробна пръст под ровещите си ръце, тежестта на тъмния, влажен чернозем в устата и очите си. Думите и безстрастният глас бяха изчезнали, усещаше само как нещо го тегли, нещо нематериално, което малко по малко го издърпваше напред. Леденостудена змия обви сърцето му. Чакаше го смъртта — неговата смърт. Само да издадеше звук, само да трепнеше или да си поемеше въздух, и никога повече нямаше да види слънцето. Той стисна очи толкова силно, че го заболяха слепоочията. Стисна и зъби, за да възпре желанието си да си поеме дъх. Тишината свистеше и гърмеше. Силата, която го теглеше, нарасна. Саймън се почувства така, сякаш бавно потъва в тъмните дълбини на морето.

Внезапно измяукване раздра тишината и стреснатият Приратес изруга. Невидимата задушаваща хватка изчезна. Очите на Саймън се отвориха навреме, за да види една гъвкава сива сянка, която профуча край него, прескочи ботушите на Приратес и изчезна в тъмнината на долния люк. Изненаданият смях на свещеника отекна глухо в претъпканото помещение.

„Котка!“

След миг черните ботуши се обърнаха и тръгнаха обратно по пътечката. Саймън чу скърцането на стъпалата. Остана неподвижен, с притаен дъх, нащрек. По челото му се стичаше студена пот и влизаше в очите му, ала той не вдигна ръка, за да я изтрие — още не.

Най-после, много след като скърцането на стълбата бе утихнало, Саймън се изправи и опита да се задържи на изтръпналите си, разтреперани крака. Слава на Усирис, благословена да е тази сива котка! Ала какво да прави сега? Беше чул хлопването на горния капак и стъпките по пода отгоре, ала не можеше да е сигурен, че Приратес си е тръгнал. Щеше да е рисковано дори да повдигне тежкия капак и да се огледа. Ако свещеникът бе още в склада, сигурно щеше да го чуе. Как да се измъкне оттук?

Реши, че просто трябва да остане на място и да чака в тъмнината. Дори свещеникът да беше в помещението отгоре, най-вероятно щеше да си свърши работата и да си тръгне. Това изглеждаше най-безопасният план — ала нещо у Саймън се разбунтува. Едно бе да си изплашен — а Приратес му беше изкарал ума, и друго — да прекараш цялата вечер в един тъмен килер и да понесеш полагащото се наказание, при положение че свещеникът навярно бе вече на път към своето гнездо в Кулата на Хйелдин.

„Освен това не мисля, че той наистина щеше да успее да ме накара да се покажа… По-скоро бях изплашен до смърт…“

В ума му изникна споменът за кученцето с пречупения гръбнак. Той отвори уста и задиша дълбоко.

Ами котката, която го спаси от залавяне — от залавяне? Въгленочерните очи на Приратес като че ли още го наблюдаваха. Те не бяха плод на уплашеното му въображение. Къде изчезна котката? Ако беше скочила в долното помещение, явно бе попаднала в капан и никога не би намерила пътя обратно без помощта на Саймън. Беше въпрос на чест да я спаси.

Той тихо се придвижи напред и забеляза смътна светлина през отвора в пода. Фенер ли гореше долу? Или имаше друг изход, врата към някой от вътрешните дворове?

След като почака малко и се ослуша, за да се увери, че този път никой няма да го изненада, Саймън предпазливо стъпи на стълбата и заслиза надолу. Струя студен въздух изду леко ризата му и кожата по ръцете му настръхна. Той захапа долната си устна, поколеба се, после продължи.

В началото единствената светлина идваше отдолу, сякаш Саймън се спускаше в гърлото на някаква бутилка. После светлината се разпростря и скоро опипващият му крак стъпи на под. Саймън се огледа и видя, че стълбата свършва тук; нямаше люк за по-долно помещение. Единственият източник на светлина в стаята, тъй като най-горният люк бе затворен, бе един странен светещ четириъгълник на срещуположната стена — призрачна врата, очертана на стената с колеблива жълтеникава светлина.

Саймън суеверно направи знака на Дървото и се огледа. В стаята имаше само една счупена тренировъчна мишена за копия и останки от други съоръжения за рицарски турнири. Въпреки че издължените сенки оставяха много неосветени ъгли, той не можа да види нищо, което би представлявало интерес за човек като Приратес. Тръгна към светещата фигура на стената с протегнати напред ръце — петпръсти силуети, очертани в кехлибарен цвят. Внезапно четириъгълникът присветна силно, после изгасна. Черен плащ се спусна върху всичко наоколо.

Саймън остана сам в тъмнината. Не се чуваше никакъв звук, освен пулсиращата му кръв, отекваща в ушите му като шум от вълните на далечен океан. Той предпазливо направи стъпка напред; звукът от обувката му по пода отекна в тишината. Направи още една крачка и после друга: протегнатите му пръсти напипаха студен камък… и нещо друго; местенца на странна слаба топлина. Той се отпусна на колене до стената.

„Сега знам как се чувства човек на дъното на кладенец. Надявам се, че никой няма да застане отгоре и да хвърля камъни върху главата ми“.

Докато седеше и умуваше какво да прави, дочу слаб звук от някакво раздвижване. Нещо се блъсна леко в гърдите му и изтръгна от тях изненадано възклицание. Нещото се отдръпна, ала миг по-късно го побутна отново. Нещо се триеше нежно в ризата му… и мъркаше.

— Коте? — прошепна той.

„Ти ме спаси, знаеш ли? — Саймън погали невидимото телце. — По-полека де. Не мога да разбера кое е глава, кое е опашка, като се въртиш така. Вярно е, спаси ме, но и аз ще те измъкна от дупката, в която си се завряло“.

— Разбира се и аз се набутах в същата дупка — каза Саймън на глас.

Вдигна косматото животинче и го сложи в пазвата си. Усетила топлината на тялото му, котката замърка доволно.

— Знам какво беше това светещо нещо — прошепна той. — Врата. Магическа врата.

Това обаче бе магическата врата на Приратес и Моргенес щеше жив да го одере само защото се е приближил до нея. Ала Саймън бе обзет от прилив на решително възмущение: този замък беше и негов в края на краищата и складовите помещения не бяха собственост на някакъв парвенюшки свещеник, колкото и страшен да бе той. Във всеки случай, ако се качеше обратно по стълбата и Приратес беше още там… е, дори и възвърналата се гордост на Саймън не му позволи да се заблуждава относно това, което би се случило тогава. Така че или трябваше цяла вечер да седи в непрогледната тъмнина на шахтата, или…

Той долепи дланта си до стената и я прокара по студените камъни, докато отново не намери ивиците топлина. Проследи ги с пръсти и откри, че приблизително отговарят на четириъгълното очертание, което бе видял в началото. Сложи дланите си по средата и натисна, ала неизмазаната стена не помръдна. Натисна отново с всичка сила; котката неспокойно се размърда под ризата му. Отново нищо. Опря се на стената и усети как топлите ивици започват да изстиват под дланите му. Внезапно си представи Приратес, спотаил се като паяк в тъмнината отгоре, с ехидна усмивка на ръбатото си лице, и сърцето му заби по-силно.

— О, Елисия, Майчице Божия, отвори! — измънка той отчаяно. Дланите му бяха потни от страх и хлъзгави. — Отвори!

Камъкът внезапно се затопли, после стана горещ и Саймън се отдръпна. На стената пред него се появи тънка златиста линия. Двата й края запълзяха хоризонтално като потоци от разтопен метал, после се спуснаха надолу и после отново се сляха. Пред него светеше вратата. Саймън само повдигна ръка и я докосна с пръст и тя засвети още по-ярко. По краищата се очертаха пукнатини. Той внимателно постави пръстите си в единия край и бутна: каменната врата безшумно се отвори и в помещението нахлу поток светлина.

Измина известно време, докато очите му привикнат към нея. Зад вратата, изсечен направо в грубия камък на замъка, почваше коридор, който се губеше зад ъгъла. В една поставка на стената гореше факла: това го беше объркало така. Той се изправи и почувства приятната тежест на котката в пазвата си.

Щеше ли Приратес да остави запалена факла, ако не възнамеряваше да се върне? И какъв беше този странен проход? Саймън си спомни, че Моргенес беше споменавал нещо за ситски руини под замъка. Това със сигурност беше стар каменен градеж, ала неугледен и груб, напълно различен от изящната нежност на Кулата на Зеления ангел. Той реши да поогледа; ако коридорът не водеше наникъде, в крайна сметка щеше да му се наложи да се върне по стълбите.

Стените на тунела бяха влажни. Докато Саймън с опипване се придвижваше по коридора, чуваше далечен тътен, проникващ през самата скала.

„Сигурно се намирам под нивото на Кинслах. Нищо чудно, че камъните, въздухът — всичко е толкова влажно“. Сякаш в подкрепа на мисълта му, през шевовете на обувките му започна да прониква вода.

Коридорът отново завиваше и се спускаше надолу. Мъждукащата светлина от факлата при входа се смеси със светлина от нов източник. Саймън зави покрай още един последен ъгъл и излезе на равна широка площадка, която на десетина крачки свършваше със стена от напукан гранит. Там, в една халка на стената, гореше още една факла.

От лявата му страна се мержелееха два тъмни отвора. В дъното, точно зад тях, имаше нещо, което приличаше на врата, почти съвпадаща с края на коридора. Той продължи напред; в краката му се плискаше вода.

Първите две кухини приличаха на някогашни помещения — най-вероятно килии, но сега разбитите врати висяха безжизнено на разкривените си панти. Играещите светлини на факлата разкриваха вътре само сенки и нищо друго. В необитаемите помещения се усещаше влажният мирис на тлен. Саймън бързо ги подмина и стигна до вратата в дъното. Котката в пазвата му леко го одраска, докато разглеждаше масивните дъски на трепкащата светлина. Какво ли имаше зад вратата? Друга запусната стая или коридор, водещ по-нататък в блъсканата от морския прибой скала? Или може би това бе тайната съкровищница на Приратес, скрита от всички любопитни очи… е, от почти всички любопитни очи?…

В горната част на вратата беше закрепена метална плочка: Саймън не можеше да прецени дали е резе, или капаче на шпионка. Опита се да я отмести, ала ръждивият метал не помръдна. По пръстите му полепнаха червеникави прашинки ръжда. Огледа се и откри част от счупена панта. Вдигна я и зачегърта метала, докато накрая с жално изскърцване пластинката не се отмести настрани около разядената от солта и ръждата пантичка. Саймън хвърли бърз поглед по коридора, ослуша се за приближаващи стъпки, после се наведе и погледна през дупката.

За голяма негова изненада, в стаята пламтеше снопче тръстики в поставка на стената, ала шеметната, ужасяваща мисъл, че е намерил тайната съкровищница на Приратес, бързо се изпари от главата му, след като огледа влажния, покрит със слама под и голите стени. В дъното на стаята обаче имаше нещо… някаква свита тъмна сянка.

Саймън внезапно чу някакво дрънчене и стреснато се обърна. Заля го вълна от страх и той тревожно се заоглежда в очакване всеки момент да чуе тупкането на черните ботуши по коридора. Шумът се повтори и Саймън с удивление установи, че идва от стаята зад вратата. Той предпазливо долепи окото си до дупката и се взря в сенките вътре.

Нещо до черната стена се движеше — някакъв тъмен силует, и когато се наклонеше на една страна, резкият металически звук отекваше в малкото помещение. Силуетът вдигна глава.

Саймън ахна и отскочи от шпионката, сякаш го бяха зашлевили през лицето. В един безумен миг почувства, че земята се върти под краката му, сякаш бе махнал покрова на нещо познато, само за да открие разложената му вътрешност.

Окованият затворник, който гледаше към него, съществото с безумни очи, беше принц Джосуа.

12. Шест сребърни врабчета

Саймън се препъваше през двора. Мислите се надвикваха в главата му като улична тълпа. Искаше да се скрие. Искаше да избяга. Искаше да изкрещи ужасната истина и да избухне в смях, да накара обитателите на замъка да изскочат навън. Колко уверени се чувстваха, уверени във всичко, догаждаха се и клюкарстваха, ала не знаеха нищо! Нищичко! Саймън искаше да изреве, да блъска и да хвърля, ала в сърцето му още витаеше страхът от очите на Приратес — очи на хищна птица. Какво можеше да напрани? Кой би му помогнал, за да се оправи в този объркан свят?

„Моргенес“.

Докато вървеше с изтръпнали крака през потъналия в здрач двор, в съзнанието му изплува спокойното, леко присмехулно лице на доктора и изтласка страшния образ на свещеника и на окованата сянка в тъмницата долу. Без да се замисля повече, Саймън профуча през обкованата черна врата на Кулата на Хйелдин и хукна по стълбите на Канцеларията. За секунди прекоси дългите коридори и рязко отвори вратата, водеща към забранената за него Кула на Зеления ангел. Изпитваше толкова болезнена нужда да стигне до жилището на доктора, че ако клисарят Барнабас му препречеше пътя в опит да го залови, щеше да изтече като живак между пръстите му. Силен вятър премина през него, изпълни го животинска пъргавина и го избута още напред. Още преди страничната врата на кулата да се затвори зад него, той вече тичаше по подвижния мост и миг по-късно заудря по вратата на доктора. Двама стражи от Еркинската гвардия го погледнаха с безразличие и се върнаха към играта си на зарове.

— Докторе! Докторе! Докторе! — изкрещя Саймън и отново заблъска вратата като полудял бъчвар бъчвата си. Докторът бързо се появи, бос и разтревожен.

— В името на рогата на пръхтящия Криунос, момче! Да не си полудял!? Да не би да си глътнал рояк пчели!?

Саймън се провря покрай доктора, без да пророни и дума за обяснение, и тръгна по коридора към кабинета му. Спря се запъхтян до вътрешната врата и изчака дребния старец да го настигне. Моргенес го изгледа внимателно и го пусна в кабинета.

Щом вратата се затвори, Саймън започна да разказва за експедицията си и за резултатите от нея. Моргенес се засуети около слабия огън и наля от една кана вино с подправки да се топли в тигана. Докато работеше, слушаше внимателно и вмъкваше по някой въпрос в тирадата на Саймън, сякаш пъхаше пръчка в мечешка клетка. Накрая поклати замислено глава и подаде на момчето чаша греяно вино, после взе своята чаша и седна в един надраскан стол с висока облегалка. Беше напъхал слабичките си бели нозе в чехли, седеше с кръстосани крака на възглавничката на стола, а сивата му роба се диплеше около кокалестите му пищяли.

— Знам, че не биваше да докосвам магическата врата, докторе, знам, но го направих — и видях Джосуа! Съжалявам, че все обърквам нещата, но съм сигурен, че го видях! Имаше брада и изглеждаше ужасно… ала бе той!

Моргенес отпи от виното и забърса бакенбардите си с дългия си ръкав.

— Вярвам ти, момче — каза той. — Иска ми се да не ти вярвах, но всичко дяволски се връзва. Това само потвърждава странната информация, която получих.

— Но какво ще правим? — едва се сдържа да не изкрещи Саймън. — Той умира! Елиас ли е направил това с него? Знае ли кралят?

— Наистина не мога да твърдя това, ала едно е сигурно — Приратес знае.

Докторът остави чашата си и стана. Зад главата му последните лъчи на следобедното слънце обагряха тесните прозорци в червена светлина.

— Що се отнася до това, което ще направим, първо трябва да отидеш на вечеря.

— Вечеря!? — Саймън се задави и изплю виното върху ризата си. — След като принц Джосуа…

— Да, момче, точно така. Вечеря. Сега не можем да направим нищо, а аз трябва да помисля. Ако пропуснеш вечерята си, ще се вдигне шум — макар и не кой знае какъв, ала ще предизвика точно това, което искаме да избегнем — ще привлече внимание. Така че иди и си изяж вечерята… и докато дъвчеш, бъди така добър да си държиш устата затворена.

Вечерята се точеше бавно като пролетното размразяване на земята. Сбутан между мляскащи прислужници, с разтуптяно сърце, Саймън с мъка се сдържаше да не започне да хвърля чашите и посудата на застлания с тръстика под. Безсмисленият и неуместен разговор го вбесяваше, а овчарската баница, приготвена от Джудит специално за Вечерта на Белтаин, му се струваше твърда и безвкусна като талаш.

Рейчъл недоволно наблюдаваше шаването му и когато Саймън не можа да се сдържи повече и скочи, и помоли да напусне, стана и го последва до вратата.

— Съжалявам, Рейчъл, много бързам! — каза той, като се надяваше да отложи „конското“, което явно щеше да последва. — Доктор Моргенес иска да му помогна за нещо много важно. Моля те!

За миг изглеждаше, че Драконката се готви да приложи страховитата си хватка върху ухото му и да го върне насила на масата, ала нещо в изражението или в тона му я спря и тя за малко не се усмихна.

— Добре, момче, но само този път. И преди това ще благодариш на Джудит за прекрасната баница. Трудила се е над нея цял следобед.

Саймън се стрелна към Джудит, кацнала като огромна палатка на масата си. Пухкавите й бузи поруменяха, докато той хвалеше усилията й. Когато се втурна обратно към вратата, Рейчъл се пресегна и го хвана за ръкава. Саймън спря и се обърна, отворил уста за възражение, ала тя само рече:

— Просто се успокой и бъди внимателен, глупчо такъв. Нищо не е толкова важно, че да се пребиеш, докато стигнеш до доктора. — Потупа го по ръката, пусна го и го проследи с поглед, докато изчезваше през вратата.

Докато стигне до кладенеца, Саймън вече бе облякъл жилетката и палтото си. Моргенес още не беше дошъл. Изведнъж един мек глас до лакътя му го стресна:

— Съжалявам, че те накарах да чакаш, момко. Дойде Инч и ми беше дяволски трудно да го убедя, че изобщо нямам нужда от неговите услуги точно сега. — Докторът придърпа качулката си и скри лицето си.

— Как успяхте да се приближите толкова тихо? — попита Саймън, снижил гласа си по примера на доктора.

— Е, все още мога да се движа по малко, Саймън — каза засегнато докторът. — Стар съм, обаче не съм още на умирачка.

— Извинете — прошепна Саймън.

Мълчаливо слязоха по стъпалата и влязоха в първото складово помещение. Моргенес извади кристална сфера, голяма колкото ябълка. Потърка я и в центъра й се появи светлинка, която постепенно се усили и в мрака изплуваха очертанията на натрупаните наоколо бурета и чували, потопени в мека златиста светлина. Моргенес протегна сферата напред и двамата внимателно тръгнаха покрай складираните стоки.

Капакът беше затворен; Саймън не можеше да си спомни дали го е затворил самият той при безумното си бягство. Внимателно се спуснаха по стълбата — Саймън напред, Моргенес над него, като осветяваше пътя със светещата сфера. Саймън посочи килера, където Приратес едва не бе го хванал, после продължиха към най-долното помещение.

Долната стая беше празна както преди, ала вратата, която водеше към каменния коридор, бе затворена. Саймън беше почти сигурен, че не я е затворил той, и го каза на Моргенес. Дребният доктор само махна с ръка, отиде до стената и намери мястото, където според указанията на момчето се намираше отворът. Прокара ръката си в кръг по стената, като мърмореше нещо под носа си, ала отворът не се появи. Моргенес приклекна и продължи да си говори още известно време. На Саймън му омръзна да пристъпва от крак на крак и клекна до доктора.

— Не можете ли просто да кажете някоя магическа дума и да я отворите?

— Не! — прошепна Моргенес. — Мъдрият човек никога, повтарям — никога не използва Изкуството без нужда, особено ако си има работа с друг посветен, като нашия отец Приратес. Все едно да си напиша името на вратата.

Саймън се намръщи. Докторът постави лявата си ръка плътно в средата на мястото, където би трябвало да се намира вратата, и след кратко опипване сръчно удари по нея с ръба на дясната си длан. Вратата се открехна и светлината от факлата в коридора заля стаята. Докторът надникна вътре, после пусна кристалната сфера в гънките на огромния си ръкав и извади една съшита от парчета кожа торба.

— Е, Саймън, момчето ми — изкиска се тихо той, — какъв крадец би излязъл от мене! Тази врата не е вълшебна, а само скрита с помощта на Изкуството. Хайде, идвай!

Влязоха във влажния каменен коридор.

Тръгнаха към заключената желязна врата. Стъпките им глухо отекваха в тишината. Докторът огледа ключалката, пристъпи към шпионката и надникна вътре.

— Мисля, че си прав, момко — прошепна той. — Мътните го взели! Как ми се иска да не беше! — Той се съсредоточи върху ключалката. — Бягай в края на коридора и си отваряй очите и ушите!

Саймън застана на пост, а Моргенес порови в кожената си торба, извади едно дълго, тънко като игла острие, втикнато в дървена дръжка, и доволно го размаха.

— Наракски дълъг нож. Знаех си, че ще потрябва някой ден!

Пъхна го в ключалката и го развъртя. Острието се плъзна в отвора доста свободно. Той го изкара, извади от торбата малко шишенце, разклати го и махна тапата със зъби. Саймън гледаше захласнат как докторът обърна шишенцето и изля тъмната гъста течност върху острието, после бързо го пъхна отново в ключалката.

Повъртя известно време острието, отстъпи назад и започна да брои на пръсти. След като преброи пръстите на двете си ръце по три пъти, хвана тънката дръжка и я завъртя. Намръщи се и я пусна.

— Ела, Саймън. Имаме нужда от твоите силни млади ръце.

По указанията на доктора Саймън хвана дръжката на странния инструмент и започна да върти. Изпотените му ръце се хлъзнаха по полираното дърво. Той стисна по-здраво и след малко почувства, че острието закачи нещо в ключалката. Миг по-късно чу как резето се плъзна. Моргенес кимна и Саймън бутна вратата с рамо.

Светлината от тлеещите тръстики в поставката на стената беше съвсем слаба, но окованият в дъното на килията се виждаше. Той вдигна поглед и очите му се разшириха. Опита се да каже нещо, ала от устните му излезе само леко свистене. Миризмата на гниеща слама бе непоносима.

— Ах… ах, бедният принц Джосуа… — каза Моргенес. Докато докторът разглеждаше оковите, Саймън гледаше безпомощно, неспособен да се намеси, сякаш събитията, които се случваха, бяха сън. Принцът бе страшно отслабнал и брадясал като пътуващ гадател; кожата, която се виждаше през окъсаното зебло, с което бе облечен, беше покрита с червени отоци.

Моргенес зашепна нещо в ухото на Джосуа Безръкия, после извади от чантата си едно продълговато шишенце, подобно на тия, в които дамите съхраняваха червилата си, чевръсто натри едната си длан с част от съдържанието на шишенцето, после — другата и огледа оковите на Джосуа. Двете му ръце бяха приковани към масивна желязна халка в стената; едната окова стягаше китката, другата — тънката предмишница на принца.

Моргенес свърши с разтриването на ръцете си, после подаде флакона и чантата на Саймън.

— Сега бъди добро момче и закрий очите си ръце. Размених един подвързан с коприна том на Плезинен Мирменис — единствения на север от Педруин — за този боклук. Остава да стискаме палци. Саймън, ама закрий очите си де…

Когато вдигна ръцете си, той видя как Моргенес посяга към халката, която държеше веригите на принца към камъка. Миг по-късно през преплетените пръсти на Саймън проблесна розова светлина, съпроводена от пукот като от удар с чук върху аспидна плочка. Когато младежът отново отвори очи, принц Джосуа се бе свлякъл на пода заедно с веригите си. Моргенес клечеше над него, а от дланите му се виеше пушек. Халката на стената беше почерняла и изкривена като прегорял геврек.

— Уф! — изпъшка докторът. — Надявам се… надявам се, че… никога няма да ми се наложи да правя това пак. Можеш ли да изправиш принца, Саймън? Аз съм много слаб.

Джосуа се претърколи неловко по гръб и се огледа.

— Мисля, че… мога да ходя. Приратес… ми даде нещо…

— Глупости. — Моргенес си пое дълбоко дъх и с мъка се изправи. — Саймън е силен момък. Хайде, момче, стига си се блещил! Вдигни го!

След няколко опита Саймън успя да опаше около кръста на принца свободните краища на веригите, все още прикрепени към ръцете му. После, с помощта на Моргенес, успя някак си да го вдигне на гърба си и Джосуа го яхна като детенце. Саймън стоеше и си поемаше дъх на едри глътки. В едни момент си помисли, че няма да издържи принца, ала после с един тромав подскок го повдигна по-високо на гърба си и откри, че даже с допълнителната тежест на веригите това не е невъзможно.

— Махни тая глупава усмивка от лицето си, Саймън — каза докторът. — Все още не сме го качили по стълбата.

Успяха някак си — Саймън пухтеше, почти разплакан от усилието, Джосуа немощно плетеше крака по стъпенките, а Моргенес тикаше отзад и шепнеше окуражително. Беше дълго и кошмарно изкачване, ала накрая стигнаха до главния склад. Моргенес изприпка край тях, а Саймън се облегна на един денк, за да отдъхне, все още с принца на гърба си.

— Тук някъде, тук някъде… — мърмореше Моргенес, докато си проправяше път през струпаните стоки. Когато стигна до южната стена на помещението, осветявайки с кристала пред себе си, затърси още по-енергично.

— Какво? — попита Саймън, ала докторът му направи знак да мълчи. Докато гледаше как Моргенес изчезва и се появява иззад пирамидите от бъчви, Саймън почувства леко докосване по косата. Принцът го галеше по главата.

— Истински, истински! — въздъхна Джосуа. Саймън усети нещо мокро да се стича по шията му.

— Намерих го! — чу се тихият ликуващ вик на Моргенес. — Насам! — Саймън се надигна с леко залитане и понесе принца. Докторът стоеше до голата каменна стена и сочеше една пирамида от големи бъчви. На светлината на лампата сянката му изглеждаше великанска.

— Какво намерихте? — Саймън намести принца на гърба си и се загледа. — Бъчви?

— Точно така! — изкиска се докторът и с театрален жест извъртя наполовина обръча на най-горната бъчва. Цялата й страна се отдели, сякаш беше врата, и зад нея зейна тъмнината на пещера.

Саймън се втренчи подозрително в мрака.

— Какво е това?

— Проход, глупаво момче такова. — Моргенес го хвана за лакътя и го поведе към бъчвата, която стигаше едва до гърдите му. — Този замък гъмжи от тайни проходи.

Саймън се наведе и намръщено надникна в тъмната вътрешност на бъчвата.

— Вътре?

Моргенес кимна. След като се убеди, че вътре няма да може да върви изправен, Саймън коленичи и започна да се придвижва педя по педя; а принцът го беше яхнал, все едно че е пони.

— Не знаех, че в склада има такива проходи — каза той и гласът му отекна във вътрешността на бъчвата. Моргенес се наведе, за да вкара главата на Джосуа в ниския вход.

— Саймън, нещата, които не знаеш, са много повече от нещата, които знам аз. Направо се отчайвам от това несъответствие. Сега си затвори устата и побързай.

От другата страна вече можеха да се изправят. Сферата на Моргенес разкри дълъг коридор със сводест таван, целият в прах.

— Ех, Саймън — каза Моргенес, докато бързаха напред, — де да имахме време да ти покажа стаите, покрай които минава този коридор — някои от тях бяха будоари на една много велика и много красива дама. Тя използваше този коридор, за да ходи на тайните си срещи, — Докторът погледна Джосуа, който бе притиснал лицето си към врата на Саймън, и измърмори; — Заспал е! Заспал е като къпан.

Коридорът се изкачваше и спускаше, завиваше ту на една страна, ту на друга. Вървяха покрай множество врати, някои от тях — с ръждясали ключалки, други — с дръжки, излъскани като нова монета. По едно време минаха покрай няколко малки прозореца. Саймън хвърли бърз поглед и се стресна, като видя очертаните върху вечерното небе силуети на часовоите на Западната стена. Там, където бе залязло слънцето, облаците имаха лек червен нюанс.

„Трябва да сме над Кралската трапезария — зачуди се Саймън. — Кога сме се изкачили толкова?“

Когато Моргенес най-после спря, вече се препъваха от изтощение. В тази част на лъкатушещия коридор нямаше прозорци — само драперии. Моргенес повдигна една. Показа се сив камък.

— Грешка — изпъшка докторът и вдигна следващата завеса, зад която имаше груба дървена врата. Той долепи ухото си до нея и се ослуша, после я отвори.

— Архивната. — Посочи осветения от факли коридор. — Само на няколкостотин крачки от жилището ми…

Щом Саймън и неговият пътник минаха, докторът затвори вратата с тежко хлопване. Саймън погледна и видя само обикновен дървен панел — като всички по стената на коридора.

Трябваше да направят само още един преход, един относително бърз спринт от най-източната врата на стаите на Архивната и през открития общ двор. Докато се прокрадваха възможно най-близо до стените, на Саймън му се стори, че забеляза някакво движение в сенките покрай стената от другата страна на двора: нещо голямо, което бавно се въртеше, сякаш следеше с поглед придвижването им, една позната фигура с прегърбени рамене. Ала здрачът бързо се сгъстяваше и той не можеше да е сигурен — може би просто пред очите му играеха черни петна.

Нещо го бодеше от едната страна, сякаш някой беше стиснал реброто му с ковашките клещи на Рубен. Моргенес бе изкуцукал напред и държеше вратата отворена. Саймън със залитане влезе, внимателно положи товара си на пода, после се просна с разперени ръце и крака на плочника, изпотен и останал без дъх. Стаята танцуваше лудешки пред очите му.

— Ето, ваше височество, изпийте това — чу той гласа на Моргенес.

Саймън отвори очи и се повдигна на лакът. Джосуа седеше, облегнат на стената; Моргенес клечеше до него с кафява керамична каничка в ръка.

— По-добре ли сте? — попита докторът.

Принцът немощно кимна и каза:

— Вече се чувствам по-силен. Тази течност има вкуса на онова, което ми даде Приратес… само че не е толкова горчива. Каза, че силите ми отслабват прекалено бързо… че се нуждаят от мен тази вечер.

— Нуждаят се от вас ли? Това не ми харесва, изобщо не ми харесва.

Моргенес подаде каничката на Саймън. Питието имаше тръпчив и кисел вкус, но сгряваше. Докторът надникна навън, после пусна резето.

— Утре е Денят на Белтаин, първи мая — каза той. — Тази нощ е много лоша нощ, принце. Нарича се Каменната нощ.

Саймън почувства как приятната топлина от питието се стича към стомаха му. Болката в ставите му намаля, но все още се чувстваше замаян.

— Струва ми се много злокобна тяхната „нужда“ от вас тази нощ — повтори Моргенес. — Страхувам се, че ще се случат и по-лоши неща от затварянето на брата на краля.

— Затварянето ми стига. — Болезнена гримаса изкриви отслабналото лице на Джосуа, после изчезна, заменена от дълбоки тъжни бръчки.

— Моргенес — каза той малко по-късно, с треперещ глас, — тези мръсници избиха хората ми. Нападнаха ни от засада.

Докторът вдигна ръката си, сякаш се канеше да я сложи на рамото на принца, после неловко я отдръпна.

— Знам, милорд, знам. Сигурен ли сте, че брат ви има пръст в това? Не е ли възможно Приратес да е действал на своя глава?

Джосуа уморено поклати глава.

— Не знам. Мъжете, които ни нападнаха, не носеха отличителни знаци и откакто ме доведоха тук, не съм виждал никого освен свещеника… ала не е за вярване, че Приратес ще извърши такова нещо без знанието на Елиас.

— Наистина.

— Но защо? Защо, дяволите да ги вземат? Аз не се стремя към властта, по-скоро обратното. Знаеш това, Моргенес. Защо ще правят това?

— Принце, страхувам се, че точно сега нямам отговор, ала трябва да ви кажа, че това напълно потвърждава някои мои подозрения относно… едни други неща. Относно… северните събития. Спомняте ли си приказките за Белите лисици? — Тонът на Моргенес беше многозначителен, ала принцът само повдигна вежди и не каза нищо. — Е, сега няма да обсъждаме моите опасения. Времето ни е малко и трябва да се погрижим за по-належащи неща.

Моргенес помогна на Саймън да се изправи, после се засуети в търсене на нещо. Младежът гледаше боязливо принца, който седеше отпуснат до стената със затворени очи. Докторът се върна с едно длето и чук, чиято глава беше заоблена от дълга употреба.

— Бъди така добър да свалиш оковите на принц Джосуа, момчето ми. Трябва да се погрижа за още няколко неща. — И отпраши нанякъде.

— Ваше височество? — тихо каза Саймън, като приближи принца. Джосуа отвори замъглените си очи, погледна първо момчето, после инструментите, които държеше, и кимна.

Саймън коленичи до принца и с няколко силни удара разби ключалката на оковата, която обвиваше дясната ръка на принца. Когато се премести от лявата му страна, Джосуа отново отвори очи и спря ръката на Саймън.

— Махни веригата само от едната страна, млади човече. — На лицето му потрепна призрачна усмивка. — Остави ми тази окова, за да ми напомня за брат ми. Остави ми неговия знак. — Той показа сбръчканото чуканче. — Както виждаш, имаме си система за водене на сметки.

Саймън почувства внезапен хлад и трепна, после положи лявата предмишница на Джосуа на каменния плочник. С един-единствен удар разсече веригата и остави пръстена почерняло желязо върху ръката на принца.

Моргенес се появи с кат тъмни дрехи.

— Хайде, Джосуа, трябва да побързаме. Мина почти час, откакто се стъмни, а не знаем кога ще ви потърсят. Оставих шперца счупен в ключалката, ала това няма да ги забави много, преди да открият отсъствието ви.

— Какво ще правим? — попита принцът. Едва се държеше на крака, докато Саймън му помагаше да навлече селското облекло. — На кого в замъка можем да се доверим?

— В момента на никого — не и сега. Затова трябва да стигнете до Наглимунд. Само там ще сте в безопасност.

— Наглимунд… — замечтано произнесе Джосуа. — Толкова пъти съм сънувал родното място през тези ужасни месеци — но, не! Трябва да разкрия на хората двуличието на брат ми. Ще намеря смели сърца, които да ме подкрепят!

— Не и тук… не и сега. — Гласът на Моргенес беше твърд, очите му — повелителни. — Ще се озовете обратно в тъмницата и този път ще ви отсекат главата тайно и без да се бавят. Нима не разбирате? Трябва да се доберете до някое укрепено място, където ще можете да избегнете коварството, за да можете да предявите обвиненията си. Много крале са хвърляли в затвора и са убивали роднините си — повечето от тях са го вършели безнаказано. За да разбуниш населението, се изисква много повече от едно роднинско спречкване.

— Добре — неохотно рече Джосуа, — дори и да си прав, как ще се измъкна? — Задави го пристъп на кашлица. — Вратите на… на замъка… са… сигурно са затворени през нощта. Да отида до вратата на вътрешното укрепление, преоблечен като пътуващ музикант и с пеенето си да ги запленя така, че да ме пуснат ли?

Моргенес се усмихна. Саймън беше впечатлен от духа на измъчения принц, който само преди час бе окован във влажна тъмница без надежда за избавление.

— По стечение на обстоятелствата не ме заварвате неподготвен с този въпрос — каза докторът. — Моля, погледнете.

Той отиде в дъното на дългата стая, в ъгъла, където преди време Саймън беше плакал до грубата каменна стена, и посочи звездната карта, чиито свързани с линия съзвездия образуваха фигурата на четирикрила птица. Поклони се и дръпна картата настрани. Зад нея имаше голяма квадратна дупка, изсечена в камъка, затворена с дървена врата.

— Както вече демонстрирах, Приратес не е единственият със скрити врати и тайни коридори. — Докторът се изкиска. — Отец Червено расо е новодошъл и има още много да учи за замъка, който е бил мой дом по-дълго, отколкото вие двамата можете да предположите.

Саймън беше толкова развълнуван, че едва го свърташе на едно място, ала по лицето на Джосуа се четеше съмнение.

— Къде води това, Моргенес? — попита той. — Едва ли ще ми е от полза да се измъкна от подземието на Елиас само за да се намеря в крепостния ров на Хейхолт.

— Не се страхувайте. Този замък е построен върху истинска плетеница от пещери и тунели — да не говорим за руините на по-стария замък под нас. Целият лабиринт е толкова голям, че дори аз не познавам и половината от него — ала го познавам достатъчно, за да ви осигуря безопасно измъкване. Елате с мен.

Моргенес поведе принца, който се подпираше на рамото на Саймън, към дългата маса и разви един пергамент, чиито краища бяха посивели и изтънели от времето.

— Виждате — каза Моргенес, — че не съм си губил времето, докато моят млад приятел тук, Саймън, бе на вечеря. Това е план на катакомбите — само на част от тях, ала на него е начертан маршрутът ви. Ако го следвате внимателно, ще излезете над земята в гробищния двор зад стените на Ерчестър. Сигурен съм, че оттам ще намерите по-безопасно място за през нощта.

След като разучиха картата, Моргенес дръпна Джосуа настрани и двамата си зашушукаха нещо. Почувствал се ненужен, Саймън започна да разглежда картата на доктора. Моргенес бе очертал маршрута с яркочервено мастило. Зави му се свят, докато проследяваше завоите и преходите.

Когато двамата мъже приключиха разговора си, Джосуа прибра картата и каза:

— Е, ако ще тръгвам, трябва да тръгвам веднага. Няма да е разумно след час да ме намерят все още тук, в Хейхолт. Ще обмисля внимателно другите неща, които ми каза. — Погледът му обходи разхвърляната стая. — Страхувам се само какво може да ви навлече това смело дело.

— Нищо не можете да направите, Джосуа — отвърна Моргенес. — А аз си имам начини за защита. Знам няколко трика. Веднага щом Саймън ми каза, че ви е намерил, започнах някои приготовления. Отдавна се страхувах, че няма да ме търпят повече. Това само малко ускори нещата. Ето, вземете този фенер.

При тези думи докторът смъкна фенера от стената и го подаде на принца заедно с торбата, която висеше на една кука до него.

Сложил съм вътре малко храна и още малко от целебната течност. Не е кой знае какво, ала трябва да пътувате без много багаж. Побързайте, моля ви! — Той отмести картата от входа. — Изпратете ми вест веднага щом се намерите в безопасност в Наглимунд, и тогава ще имам повече новини за вас.

Принцът кимна и закуцука към тайната врата. Когато се обърна, светлината от факлата очерта сянката му далеч напред в тъмнината на шахтата.

— Никога няма да забравя това, Моргенес — каза той. — А ти, млади момко… днес извърши едно смело дело. Надявам се, че един ден това ще помогне на бъдещето ти.

Саймън коленичи, смутен от чувствата, които бушуваха в него. Принцът изглеждаше толкова тъжен и изтощен… В душата на младежа се бореха гордост, тъга и страх, мислите му бяха объркани и неясни.

— Сбогом, Джосуа — каза Моргенес, сложил ръка на рамото на Саймън. Двамата гледаха светлината от факлата на принца, отдалечаваща се по наклонения коридор, докато тя се изгуби в мрачината. После докторът затвори вратата и окачи картата на мястото й.

— Хайде, Саймън — каза той, — имаме още много работа. Приратес ще открие липсата на своя гост през тази Каменна нощ и не ми се вярва, че ще остане доволен.

Известно време измина в мълчание. Саймън клатеше крака, кацнал на масата. Беше изплашен, ала въпреки това се наслаждаваше на напрежението, което витаеше в стаята — и което сигурно беше надвиснало навсякъде в достолепния стар замък. Моргенес се щураше насам-натам, зает с куп задачи, напълно непонятни за Саймън.

— Виждаш ли, свърших повечето работа, докато ти вечеряше, ала все още има няколко неща, няколко неразвързани възела.

Обяснението на възрастния мъж изобщо не осветли Саймън по въпроса, ала нещата се случваха твърде бързо дори и за неговата нетърпелива душа. Той кимна и продължи да клати краката си.

— Е, предполагам, че това е всичко, което мога да направя за тази вечер — каза накрая Моргенес. — По-добре да идеш да си легнеш. Ела рано сутринта, да речем веднага след като свършиш утринната си домакинска работа.

— Работа? — възкликна Саймън. — Работа?! Утре?

— Разбира се! — отряза го докторът. — Не си мислиш, че ще се случи нещо необичайно, нали? Да не смяташ, че кралят ще обяви: „А, между другото, снощи брат ми се е измъкнал от тъмницата, затова днес всички ще зарежем работата си и ще го търсим“ — не смяташ така, нали?

— Не, аз…

— И несъмнено няма да кажеш: „Рейчъл, не мога да работя, защото с Моргенес замисляме заговор срещу краля“, нали?

— Разбира се, че не…

— Добре. Тогава ще свършиш домакинските си задължения, ще дойдеш тук, когато си готов, и ще обсъдим положението. Това е много по-опасно, отколкото предполагаш, Саймън, ала се страхувам, че вече си замесен, за добро или за лошо. Надявах се, че ще те държа далеч от това…

— Далеч от кое, докторе? Замесен в какво?

— Няма значение, момче. Не ти ли стига за днес? Ще се опитам да ти обясня каквото мога утре, ала Каменната нощ не е най-подходящото време да говорим за неща като…

Думите на Моргенес бяха прекъснати от силно хлопане по външната врата. Саймън и докторът се спогледаха. След миг хлопането се повтори.

— Кой е? — извика Моргенес с толкова спокоен глас, та Саймън трябваше погледне лицето му, за да се увери, че е разтревожен.

— Инч — долетя отговорът. Моргенес видимо се успокои.

— Върви си — рече той. — Казах ти, че нямам нужда от теб тази вечер.

Последва кратко мълчание.

— Докторе — прошепна Саймън, — мисля, че видях Инч по-рано…

Приглушеният глас се чу отново:

— Мисля, че забравих нещо… забравих нещо в кабинета ви, докторе.

— Ела си го вземи утре — извика Моргенес и този път раздразнението му беше истинско. — Твърде съм зает, за да ме безпокоят точно сега.

Саймън се обади отново:

— Мисля, че го видях, докато носех Джо…

— Незабавно отворете вратата — в името на краля!

Стомахът на Саймън се сви от отчаяние и страх: този нов глас не беше на Инч.

— В името на Малкия крокодил! — изруга докторът с лека почуда в гласа. — Този тъпанар с биволски очи ни е предал. Не вярвах, че има достатъчно ум за това… Няма да позволя да ме безпокоят повече! — извика той, хвърли се към дългата маса и се напъна да я избута до залостената врата. — Аз съм стар човек и се нуждая от почивка!

Саймън скочи да му помогне. Ужасът му бе примесен с необясним порив на въодушевление.

Откъм коридора долетя трети глас, жесток и груб:

— Почивката ти наистина ще бъде дълга, старче. — Саймън залитна, коленете му омекнаха и той едва не падна. Беше Приратес.

Докато Саймън и докторът най-после довлякоха масата, откъм вратата долетя ужасен хрущящ звук.

— Секири — каза докторът и хукна покрай масата в търсене на нещо.

— Докторе! — прошепна Саймън уплашено. — Какво ще правим?

Обърна се и видя невероятна сцена.

Моргенес бе коленичил върху масата, наведен над някакъв предмет, в който Саймън веднага разпозна клетка за птици. Лицето му беше плътно притиснато до тънките решетки: той гукаше и мърмореше нещо на създанията вътре — не спря дори когато вратата се разцепи.

— Какво правите! — изхриптя Саймън. Моргенес скочи на пода с клетката в ръка и заситни към прозореца. После се обърна, погледна спокойно ужасения младеж, усмихна се тъжно и поклати глава.

— Разбира се, момче — каза той, — трябва да се погрижа и за теб, както обещах на баща ти. Ах, колко малко време имахме!

Остави клетката на пода, изприпка обратно до масата и започна да рови из разхвърляните предмети, без да обръща внимание на това, че вратата на кабинета се тресеше от силни удари. Чуваха се груби гласове и дрънчене на брони. Моргенес намери това, което търсеше — една дървена кутия, обърна я и изтърси в шепата си някакъв блестящ златен предмет. Понечи да тръгне обратно към прозореца, после спря и взе сноп тънки листа.

— Вземи това, моля те! — каза той и подаде листата на Саймън, после пак се устреми към прозореца. — Това е моята творба „Животът на Престър Джон“ и не искам да доставя на Приратес удоволствието да й бъде цензор.

Объркан, Саймън взе листата и ги натика в пояса си. Докторът бръкна в клетката, извади един от малките й обитатели и внимателно го сложи в шепата си. Беше сребристосиво врабче. Саймън наблюдаваше с мълчаливо удивление как Моргенес спокойно завърза бляскавата дрънкулка — пръстен? — за крачето на врабчето. На другия му крак вече бе привързано малко парченце пергамент.

— Бъди силно с този тежък товар! — каза тихо докторът на малката птичка.

Острието на една секира проби масивната врата точно над резето. Моргенес се наведе, вдигна от пода една летва и строши стъклото на високия прозорец, после вдигна врабчето и го пусна. Птичката подскочи един-два пъти по рамката, после хвръкна и се загуби в нощното небе. По същия начин докторът освободи още пет врабчета едно след друго, докато клетката не се изпразни.

От вратата се откърти голямо парче. Саймън виждаше през дупката разярени лица и блясък на факли.

Докторът му махна и викна:

— Тунелът, момче! Бързо!

На пода падна още едно парче дърво. Докато бързаха да пресекат стаята, докторът подаде на Саймън нещо малко и кръгло.

— Потъркай това и ще имаш светлина — каза той. — По-добро е от факла. — Дръпна картата от стената и отвори вратата. — Хайде, побързай! Търси Стълбището на Тан-жа и се изкачи по него!

Докато Саймън влизаше в тунела, тежката врата на кабинета падна на пода. Моргенес се обърна натам.

— Докторе! — изкрещя Саймън. — Елате с мен! Можем да се измъкнем!

Докторът го погледна, усмихна се и поклати глава. Масата пред вратата се катурна сред трясък от счупено стъкло и в развалините й нагазиха въоръжени мъже, облечени в зелено и жълто. Насред Еркинската гвардия, свит като жаба сред гора от мечове и секири, стоеше Брюгар, главнокомандващият. В рамката на вратата се виждаше масивната фигура на Инч; зад него аленееше мантията на Приратес.

— Спрете! — избумтя един глас.

Въпреки целия си страх и объркване Саймън се учуди, че крехкият Моргенес може да извика така. Докторът се бе изправил пред стражата, пръстите му бяха странно сгърчени. Въздухът между него и стреснатите войници започна да трепти и да се изкривява. Като че ли от нищото се издигна невидима здрава стена — ръцете на доктора чертаеха странни фигури. За миг факлите осветиха сцената пред очите на Саймън, сякаш беше застинала върху някакъв стар гоблен.

— Бог да те пази, момче! — прошепна докторът. — Тръгвай! Веднага!

Саймън отстъпи една крачка в коридора.

Приратес разблъска вцепенените стражи. Приличаше на размазана червена сянка. После протегна ръка и там, където докосна втвърдения въздух, проблесна мрежа от сини искри. Моргенес се олюля и преградата му започна да се топи като ледена стена на горещо слънце. Той залитна и събори на пода няколко чаши от една полица.

— Спрете момчето! — изкрещя Приратес и внезапно Саймън видя очите му над аленото наметало… студени черни очи, змийски очи, които го сякаш го спираха… пронизваха го…

Трептящата въздушна преграда се разпадна.

— Хванете ги! — изсвистя гласът на граф Брюгар; войниците се втурнаха напред. Саймън гледаше с необясним интерес. Искаше да избяга, ала не можеше. Между него и мечовете на Еркинската стража стоеше единствено Моргенес.

— ЕНКИ АННУКАЙ ШИ’ИГАО!

Бумтящият глас на доктора отекна като каменна камбана. Внезапен вятър засвистя из стаята и угаси факлите. Моргенес стоеше в центъра на вихрушката с по един флакон в протегнатите си ръце. В настъпилата тъмнина се чу гръм, после избухна бяла светлина и флаконите се пръснаха в огън. Огнени потоци плъзнаха по ръкавите на Моргенес и обвиха главата му с ореол от танцуващи пламъци. Ужасна горещина блъсна Саймън, когато докторът се обърна към него. Лицето на Моргенес се кривеше и трептеше зад пламтящата мъгла, която го обграждаше.

— Тръгвай, мили Саймън — сякаш прошепна самият огън. — За мен е вече твърде късно. Върви при Джосуа.

Саймън заотстъпва, като се олюляваше; крехката фигура на доктора трептеше сред пламъците. Моргенес се извъртя, направи няколко несигурни крачки и се хвърли с разперени ръце срещу пищящите стражи, които се заблъскаха отчаяно, докато се опитваха да се измъкнат през разбития вход на стаята. Адски пламък се издигна нагоре и обгори гредите на тавана. Стените започнаха да се тресат. За миг Саймън чу грубия задавен глас на Приратес, смесен с предсмъртния вик на доктора… после избухна ярка светлина и се разнесе оглушителен гръм. Горещата въздушна вълна шибна Саймън, отхвърли го в тунела и затръшна вратата зад него с гръм, сякаш настъпваше Денят на Страшния съд. Замаян, той чу протяжния скърцащ звук от срутването на подпокривните греди. Вратата потрепери, затисната от купища обгоряло дърво и камъни.

Дълго лежа, разтърсван от ридания. Горещината сушеше извиращите му сълзи. Накрая с мъка се изправи, напипа топлата каменна стена и тръгна със залитане в мрака.

13. Между световете

Единствените му спътници в този ужасен час бяха гласове, много гласове. Саймън не знаеше дали са плод на собственото му въображение, или на плашещите сенки, които го обграждаха.

„Саймън Идиота! Пак оплеска всичко, идиот с идиот!

Приятелят му е мъртъв, единственият му приятел; бъдете добри, бъдете добри!

Къде сме?

В тъмнината, завинаги в тъмнината, за да се носим слепешком като изгубени стенещи души по безкрайните тунели…

Сега той е Саймън Странника, осъден да се скита, да се чуди…“

„Не — Саймън потрепери, опита се да заглуши шумните гласове. — Ще си спомня. Ще си спомня червената линия върху старата карта и че трябва да търся Стълбището на Тан-жа, каквото и да означава това. Ще запомня безизразните черни очи на този убиец Приратес; ще запомня моя… моя приятел доктор Моргенес…“

Той се отпусна на песъчливия под на тунела и заплака от безпомощен, безсилен гняв — едва тупкащо живо сърце сред вселена от черен камък. Тъмнината го давеше, притискаше и отнемаше дъха му.

„Защо докторът направи това? Защо не избяга?

Направи го, за да те спаси, идиот такъв — и за да спаси Джосуа. Ако беше побягнал, щяха да ви последват; магията на Приратес бе по-силна. Щяха да те хванат и после щяха да тръгнат след принца, да го заловят и да го хвърлят обратно в килията. Моргенес умря за вас“.

Саймън ненавиждаше собствения си плач — пресекливия, хленчещ звук, който отекваше, без да спира. Извика на помощ всичките си сили. Плачът премина в хлипове и после в сухо стържене, което беше по-поносимо — не като блеенето на изгубен идиот в тъмнината.

Виеше му се свят и му се гадеше. Избърса лицето си с ръкав и усети тежестта на забравената кристална сфера на Моргенес в ръката си. Светлина. Докторът му беше дал светлина. Заедно с купчината листа, които му убиваха, пъхнати в пояса, това бе последният дар от Моргенес.

„Не — прошепна един глас, — предпоследният, Страннико Саймън“.

Саймън разтърси глава и се опита да прогони страха, който се увърташе и мърмореше около него. Какво беше казал Моргенес, след като завърза дрънкулката за тънкото краче на врабчето? Да бъде силно с тежкия си товар? Защо седеше в непрогледната тъмнина, разреван и сополив? Нали в края на краищата беше помощник на Моргенес?

Изправи се замаян и разтреперан. Почувства как стъклената повърхност на кристала се затопли под галещите му пръсти. Насочи поглед в тъмнината към мястото, където би трябвало да се намират ръцете му, и се замисли за доктора. Как можеше старецът да се смее толкова често, когато светът бе пълен с прикрито коварство, с красиви неща, гниещи отвътре? Имаше толкова много сянка, толкова малко…

Пред него проблесна искрица светлина — като иглено ухо в плътната завеса на нощта. Той потърка сферата по-енергично и се загледа. Светлината се усили, сенките сякаш се сгънаха; стените на коридора израснаха от двете му страни, обагрени в пламтящ кехлибар. Гърдите му се изпълниха с въздух. Той виждаше!

Моментното му въодушевление се изпари, когато огледа коридора. Болката в главата му накара стените да затрептят пред очите му. Тунелът беше почти безформен — просто дупка, която се спускаше в утробата на замъка, окичена с белезникави паяжини. Зад себе си, нагоре по коридора, той виждаше разклонението, покрай което бе вече минал, като зейнала в стената уста. Върна се и откри в отвора само чакъл и парчета, нападали от зидарията — купчина отломки, която се простираше отвъд обсега на слабата светлина от сферата. Колко ли още разклонения бе пропуснал? И как да разбере кои от тях водят във вярната посока? Обзе го нов пристъп на задушаваща безнадеждност. Беше безнадеждно сам, безнадеждно изгубен. Никога нямаше да се добере отново до света на светлината.

„Саймън Странника, Саймън Идиота… семейството — мъртво, приятелят — мъртъв, вижте го как ще се чуди и скита вечно…“

— Тишина! — изръмжа той на глас и се стресна от думата, която заподскача по пътеката пред него, като вестител, носещ прокламация от краля на Подземния свят: „Тишина… тишина… иши… нана… аа…“

Саймън — Кралят на тунелите — започна мъчителното си придвижване напред.

Коридорът се виеше надолу в каменното сърце на Хейхолт — мръсна, лъкатушеща, покрита с паяжини пътека, осветена единствено от блясъка на кристалната сфера на Моргенес. Раздвижени от преминаването на Саймън, разкъсаните паяжини играеха призрачен танц; като се обърна назад, парцаливите ленти сякаш му махаха, като сграбчващи безкостни пръсти на удавник. Валма сребристи нишки се закачаха по косата му и увисваха лепкаво по лицето му, така че трябваше да държи ръка пред очите си, докато вървеше. Често усещаше някое малко членестоного да се шмугва между пръстите му, когато разкъсваше мрежата му, и трябваше да спира за момент с наведена глава и да изчаква, докато пристъпът на отвращение попремине.

Ставаше по-студено и стените на коридора бяха все по-влажни. Части от тунела се бяха срутили; на места падналата пръст и камъни бяха струпани по средата на пътеката на такива големи купчини, че Саймън едва можеше да се провре покрай тях.

А правеше точно това — провираше се сред отломките, вдигнал в една ръка светещата сфера над главата си, а с другата опипваше пътя пред себе си. Внезапно почувства в нея пареща болка, сякаш го прободоха хиляди карфици. Светлината на кристала разкри ужасяваща гледка — стотици, не, хиляди малки бели паяци се тълпяха по китката му и под ръкава на ризата и ухапванията им го горяха като нажежени въглени. Саймън изпищя и удари ръката си в стената. Ужасените му викове отекнаха по коридора и бързо заглъхнаха. Той коленичи на влажната земя и започна да търка нахапаната си ръка в пръстта, докато пламтящата болка поотслабна, после запълзя на ръце и колене далеч от ужасното гнездо, което беше разбунил. Докато стоеше приклекнал и трескаво търкаше ръката си с рохкавата пръст, от очите му отново бликнаха сълзи и това съвсем го съсипа.

Когато се престраши да погледне ръката си, светлината от кристала разкри само зачервена и подута кожа под мръсотията, вместо кървавите рани, които беше сигурен, че ще види. Ръката му пулсираше и той си помисли дали паяците не са отровни — дали най-лошото тепърва не предстои. Усети, че риданията отново се надигат в гърдите му, задържа дъха си и с усилие се изправи. Трябваше да продължи. Трябваше.

„Хиляди бели паяци!“

Трябваше да продължи. Вървеше в слабата светлина на сферата, която осветяваше загладени от влагата камъни и задръстени с пръст пресечни коридори, обрасли с белезникави корени. Сигурно вече се намираше дълбоко под замъка — дълбоко в черната земя. Нямаше и следа, че Джосуа или някой друг е минавал оттук. Обзе го отчаяната увереност, че в тъмнината е пропуснал някакъв важен завой и сега слиза все по-надълбоко в ямата, от която нямаше измъкване.

Беше вървял толкова дълго, толкова пъти бе завивал и заобикалял, че вече бе безсмислено да помни червената линия върху старата карта на Моргенес. Нямаше нищо, което поне малко да прилича на стълбище в тези тесни, задушни къртичи проходи. Дори светещият кристал започна да примигва. Гласовете отново се изплъзнаха от контрола му и го обградиха като някаква креслива тълпа от полудели сенки.

„Тъмно е и става все по-тъмно. Тъмно е и става все по-тъмно.

Нека да полегнем за малко. Искаме да поспим, само за малко, да поспим…

В краля живее животно и Приратес е неговият пазител…

«Мили Саймън», Моргенес те нарече «мили Саймън»… той е познавал баща ти. Той имаше тайни.

Джосуа отива в Наглимунд. Там слънцето свети през целия ден и през цялата нощ. Наглимунд. В Наглимунд ядат сладка сметана и пият чиста бистра вода. Слънцето е ярко.

Ярко и горещо. Горещо е. Защо?“

Внезапно във влажния коридор стана по-топло. Саймън залитна, отчаяно сигурен, че го хваща треска от отровата на паяците. Щеше да умре в тъмнината, в ужасната тъмнина. Никога повече нямаше да види слънцето и да почувства неговата…

Топлината сякаш нахлуваше в дробовете му. Ставаше все по-горещо.

Задушният въздух го обгърна целия и залепи ризата за гърдите му, а косата — за челото му. Страхът му се усили още повече.

„Да не би да съм се въртял в кръг? Да не би да съм вървял цялото това безкрайно време само за да се озова отново пред руините на кабинета на Моргенес — изгорелите и опушени останки от живота му?“

Но това бе невъзможно. С малки изключения, той бе вървял неизменно надолу. Защо бе толкова горещо?

В съзнанието му изникна споменът за един от разказите на Шем Коняря — за младия Престър Джон, който се скитал в тъмнината сред страшната, всепоглъщаща горещина — към дракона Шуракай, чието леговище било под замъка… под този замък.

„Но драконът е мъртъв! Докосвал съм костите му в Тронната зала. Дракона го няма вече“ — нямаше го огнедишащото туловище с размери на турнирно поле, дебнещо в тъмнината, с нокти като мечове и с душа, стара като камъните на Остен Ард — „Драконът е мъртъв!“

Но дали пък драконите нямаха братя?

И какъв бе този шум? Този приглушен, тътнещ рев?

Горещината беше непоносима и въздухът бе наситен с дим, от който му се насълзяваха очите. Сърцето на Саймън натежа в гърдите му като къс олово. Петна червеникава светлина се смесиха със светлината на сферата и я замъглиха. Тунелът тук беше равен и не завиваше нито наляво, нито надясно. Минаваше през една полусрутена галерия със сводест вход, чиито очертания танцуваха в оранжево сияние. Саймън потръпна, въпреки потта, която се стичаше по лицето му, и почувства, че нещо го влече натам.

„Обърни се и бягай, идиот такъв!“

Не можеше. Всяка стъпка му костваше усилие, но той се приближаваше. Стигна до сводестия вход и боязливо проточи глава, за да надникне вътре.

Беше голяма пещера, обляна от танцуваща светлина. Скалните стени изглеждаха като разтопен восък по тялото на свещ, камъкът бе нашарен от вертикални застинали вадички от метал. За момент заслепените от светлината очи на Саймън се разшириха учудено: в дъното на пещерата група тъмни фигури бяха коленичили пред нещо с формата на… чудовищен, пламтящ в огън дракон!

Миг след това Саймън видя, че не е дракон: огромното нещо, свито върху камъните, беше масивна пещ. Тъмно облечените фигури хвърляха дърва в пламтящата й паст.

„Леярната! Леярната на замъка!“

Навсякъде из пещерата мъже с кожени престилки, закрили лицата си с кърпи, ковяха оръжия. Вадеха от пламъците огромни кофи с нажежено течно желязо, увесени на краищата на дълги прътове. Разтопеният метал се плискаше и съскаше, докато го изливаха в плоски форми, и над стенещите гласове на пещите отекваше звънът на чукове по наковалните.

Саймън за малко да скочи и да се спусне към тези хора — защото това бяха хора, въпреки странното им облекло. В този миг му се струваше, че всичко друго е по-добро от тъмния тунел и от гласовете, ала размисли. Нима смяташе, че тези леяри ще му помогнат да се измъкне? Несъмнено те знаеха само един изход от горящата пещера: нагоре и обратно в лапите на Приратес — ако свещеникът бе оживял от огнения ад в жилището на Моргенес — или пред безмилостния съд на Елиас.

Той се отпусна на пода, за да помисли. Бученето на пещта и болката в главата му пречеха. Не си спомняше да е минавал скоро покрай пресечни тунели. Виждаше нещо, което изглеждаше като редица дупки на срещуположната стена на пещерата: можеше и да са просто складови помещения…

„Или килии“.

Възможно бе обаче да са входове на други тунели, водещи към и извън пещерата. Да се върне обратно по тунела му се струваше глупаво.

„Страхливец! Кухненски прислужник!“

Изтощен, целият схванат, той се колебаеше, обзет от нерешителност. Дали да се върне обратно и да се залута из същите тъмни, гъмжащи от паяци тунели, след като единственият му източник на светлина беше почти угаснал… или да се промъкне през ревящия огнен ад на леярната, а оттам — един бог знае къде? Какво да избере?

„Ще бъде крал на Подземния свят, Повелител на Плачещите сенки!

Не, близките му ги няма. Нека той да бъде!“

Той се плесна по главата, за да прогони бърборещите гласове.

„Ако ми е писано да умра — реши той, като се опита да овладее лудо биещото си сърце — нека поне да е на светло“.

Погледна кристалната сфера в шепата си. Светлината неотменно намаляваше и присветваше немощно с последните си остатъци енергия. Той пусна сферата в джоба си.

Пламъците на пещта и тъмните фигури, които се суетяха пред тях, хвърляха по стената танцуващи ивици от червено, оранжево и черно. Саймън се смъкна от мястото си и се сви до полегатия насип. Най-близкото място, удобно за скривалище, бе неугледно тухлено съоръжение на петнадесет-двадесет лакътя от него — излязла от употреба фурна или пещ за изпичане на тухли. Той си пое дълбоко въздух и се устреми към нея, с подтичване и пълзене. От движението му се зави свят и когато стигна, трябваше да клекне и да стисне очи, докато черните петна пред тях изчезнат. Ревът на бумтящата пещ отекваше като гръм в главата му и заглушаваше дори гласовете в нея с болезнения си трясък.

Придвижваше се от едно тъмно място към друго — островчета, които му предлагаха сигурност под сянката си, сред океан от дим и червеникав шум. Леярите не поглеждаха нагоре и не го виждаха; те почти не говореха помежду си; оглушителният шум ги принуждаваше да се разбират с жестове, като рицари в хаоса на битката. Очите им — точки отразена светлина над кърпите, които закриваха лицата им, изглежда, бяха съсредоточени единствено върху яркия, неустоим блясък на горещото желязо. Блестящият метал, червен като линията върху картата на доктора, която все още лъкатушеше тъжно в паметта на Саймън, беше навсякъде — досущ като вълшебната кръв на дракон. Тук се плискаше през ръба на ваната и пръскаше рубинени капки, там се виеше като змия по камъка и със съскане изтичаше в басейнче солена вода. От кофите течаха големи езици лава и заревото им оцветяваше леярите в демонични алени нюанси.

Пълзешком Саймън бавно се промъкна покрай стената на горещата пещера, докато стигна до най-близкия насип, който водеше извън помещението. Непоносимата задушна горещина, гаденето и световъртежът го подтикваха да се изкатери нагоре, ала утъпканата земя на склона беше набраздена с дълбоки, пресичащи се дири от колела на колички. В замъгленото му съзнание се появи мисълта, че този вход често се използва и не бива да минава през него.

Накрая стигна до един отвор, пред който нямаше насип. Катеренето по изгладената от топлината — от драконовата кръв? — скала бе изключително трудно, но отслабващите му сили стигнаха да се довлече до отвора и да се отпусне по гръб в гостоприемната сянка вътре. Той извади сферата от джоба си и тя замъждука в ръката му като хваната светулка.

Когато дойде на себе си, пълзеше.

„Пак ли на колене, идиоте?“

Тъмнината беше непрогледна и той се движеше надолу слепешком. Подът на тунела бе сух и песъчлив.

Пълзя дълго, много дълго; даже гласовете вече звучаха, сякаш го съжаляваха.

„Саймън — изгубен… Саймън — изгубен, изгубен, изгу…“

Единствено бавно намаляващата горещина зад него го убеждаваше, че наистина се придвижва — ала към какво? Накъде? Влачеше се като ранено животно през непрогледната тъмнина, спускаше се надолу, все по-надолу. Нима щеше да пълзи все така надолу чак до самия център на земята?

Шаващите многокраки създания под пръстите му вече изобщо не го стряскаха. Тъмнината беше непрогледна, и в него, и около него. Чувстваше се почти безплътен — кълбо изплашени мисли, което се търкаля надолу в тайнствената земна твърд.

По някое време угасналата сфера, която беше стискал толкова дълго, че сякаш се бе сляла с ръката му, засвети отново — този път със странна синкава светлина. Примигващото синьо сияние от сърцевината на сферата се усили толкова, че той замижа и отдалечи кристала от себе си. Изправи се бавно и постоя така задъхан. Коленете и дланите му бяха изтръпнали и протрити от лазенето по пясъка. Стените на тунела бяха покрити с влакнести черни растения, преплетени като неразчепкана вълна, но през виещите се стебла просветваха сияйни петна, които отразяваха възродената светлина. Саймън докуцука до стената, за да я разгледа, ала бързо отдръпна ръката си и тихо възкликна от погнуса, когато докосна влажния черен мъх. Заедно със светлината се върна и част от куража му; той си спомни през какво е преминал и потрепери.

Стената под мъха бе покрита с някаква облицовка. На места плочките бяха надраскани и напукани, другаде пък изобщо липсваха и отдолу се разкриваше тъмната пръст. Зад него тунелът вървеше нагоре. Виждаха се следите му — спираха до мястото, където беше застанал. Пред него се простираше тъмнината. Реши да се опита да повърви на два крака.

Скоро проходът се разшири. От двете му страни започнаха да се появяват входове на други коридори, повечето задръстени с камъни и пръст. Скоро под натежалите му от умора крака се появи плочник — неравен и напукан камък, който отразяваше светлината на сферата със странно млечнобяло сияние. Таванът постепенно се издигаше, докато не се изгуби в тъмнината, извън обсега на синята светлина. Коридорът продължаваше да слиза надолу. В тъмнината над него сякаш се чу пляскане на ципести криле.

„Къде съм? Как може Хейхолт да се спуска до такава дълбочина? Докторът каза: «Замък върху замък, надолу, чак до сърцето на света». Замък върху замък… върху замък…“

Беше спрял и стоеше с лице към входа на един от пресечните коридори. С част от съзнанието си се виждаше отстрани — окъсан, изплескан с мръсотия, с полюшваща се като на слабоумен глава. От долната му устна висеше лига.

Входът пред него не беше задръстен: в тъмното отвъд свода се носеше странен аромат, като от изсушени цветя. Той пристъпи вътре и прокара по устата си едната си ръка — бе изтръпнала като безжизнено парче месо; с другата държеше сферата, протегна я високо и напред.

„… Прекрасно! Прекрасно място!…“

Беше стая. На синята светлина изглеждаше безупречно подредена, толкова подредена, сякаш някой току-що я бе напуснал. Таванът беше висок, изящно изрисуван с ажурни храсти, разцъфнали цветя и хиляди лъкатушни ручейчета. Овалните прозорци бяха засипани с чакъл, пръстта беше избила през тях върху покрития с плочки под, но иначе всичко друго си стоеше недокоснато. Имаше легло, виртуозно изработено от резбовано дърво, и един стол, изящен и крехък, сякаш беше изваян от птича кост. В центъра на стаята се издигаше фонтан от полиран камък — изглеждаше така, сякаш всеки миг от него щеше да бликне пеещ водоскок.

„Дом за мен. Дом под земята. Легло, в което да заспя, да спя, да спя, докато и Приратес, и кралят, и войниците си отидат…“

Няколко колебливи стъпки и вече стоеше до леглото. Матракът бе чист като плащаницата на светец. От една ниша над леглото го гледаше лице — прекрасно одухотворено лице на жена. Това бе статуя. Нещо обаче не бе както трябва: линиите бяха прекалено рязко очертани, очите — твърде големи и дълбоки, скулите — високи и остри. И все пак това беше изключително красиво лице, изваяно в гладкия камък, замръзнало навеки в тъжна, загадъчна усмивка.

Той протегна ръка, за да докосне каменната буза, и неволно бутна с крака си рамката на леглото: съвсем леко, като докосване от паяк. Леглото се разпадна на прах. Миг по-късно пред ужасения му поглед бюстът в нишата се превърна в ситна пепел под пръстите му, чертите на жената се стопиха за миг. Той пристъпи несигурно крачка назад. Сферата проблесна и светлината й бавно намаля до слабо мътно сияние. Палецът на крака му се изравни със стола и изящния фонтан и миг по-късно самият таван започна да се сипе отгоре. Заплетените лози се превърнаха в ситен прах. Сферата примигна, когато той се втурна към вратата, а след като изскочи в коридора, изгасна съвсем.

Останал отново в тъмнина, той чу плач. Тръгна олюлявайки се напред, сред безкрайния мрак — чудеше се кое ли е това същество, чиито сълзи все още не бяха изтекли.

Времето сякаш течеше на пресекулки. Някъде беше изпуснал изтощения кристал — да лежи завинаги в тъмнината, като малка перла в дълбините на незнайно море. С последната здрава частица от обърканите си мисли, които се рояха, необезпокоявани повече от светлината, осъзна, че продължава да се движи надолу.

„Надолу. В ямата. Надолу.

Накъде? Към какво?

От сянка към сянка, както винаги пътува един прислужник.

Мъртъв идиот. Призрачен идиот…“

Продължаваше да върви без посока… Спомни си за Моргенес, с рядката му брадица, пламнала в огън, спомни си за блестящата комета, потопила Хейхолт в червена светлина… спомни си за самия себе си, как слиза — изкачва се? — из черното пространство на небитието, като малка студена звезда. Носи се без посока.

Празнотата беше пълна. Тъмнината — в началото просто липса на светлина и живот — започна да добива собствени измерения. Ставаше тясна и задушаваща, когато тунелите се стесняваха и Саймън се катереше по купчини чакъл и заплетени корени. Друг път беше широка, просторна тъмнина на невидими помещения, изпълнена със сухия плясък на прилепови криле. Вървеше слепешком из тези безкрайни подземни галерии и чуваше само собствените си приглушени стъпки и тупкането на пръстта, която се ронеше от стените при преминаването му. Беше изгубил всякакво усещане за посока. Може би вървеше направо по стените или се клатушкаше по тавана като полудяла муха. Нямаше ляво и дясно; когато пръстите му напипваха твърди стени и входове, водещи към други тунели, той тръгваше пипнешком по тях, без да мисли, към още по-заплетени кръстовища, към други безкрайни, населени с прилепи катакомби.

„Призракът на един идиот!“

Мирисът на вода и камък изпълваше всичко. Усещането му за миризми, както и слухът му, изглежда, се бяха изострили в тази черна, сляпа нощ и докато се влачеше все по-надолу и по-надолу, ароматите на този среднощен свят ставаха все по-осезателни — влажна глинеста пръст, гъста като хлебно тесто, и сладникавият, но остър дъх на скали. Надушваше мъх и корени, натрапчивия, сладникав мирис на живи и умиращи неща. Ала над всички тези миризми се носеше всепроникващият възсолен дъх на морска вода.

Морска вода? Останал без дъх, той се заслуша и улови тътнещите звуци на океана. Колко ли дълбоко бе слязъл? Чуваше само тихото шумолене на невидими животинки и собственото си пресекнато дишане. Да не би да бе слязъл чак под нивото на Кинслах?

Ето! Слаби мелодични тонове звънтят в дълбочината. Някъде капе вода.

Вървеше надолу. Стените бяха влажни.

„Ти си мъртъв, Саймън Идиоте. Дух, осъден да се скита в небитието.

Няма светлина. Никога не е имало. Подушваш ли тъмнината? Чуваш ли ехото на небитието? Винаги е било така!“

Беше му останал само страхът, но и това бе нещо — щом е изплашен, значи би трябвало да е жив! Имаше тъмнина, но го имаше и Саймън! Не бяха едно и също. Не още. Не съвсем…

И тогава, толкова бавно, че той дълго не можа да усети разликата, светлината отново се появи. Беше толкова слаба, толкова неясна, че отначало представляваше само цветни точици, играещи пред безполезните му очи. После изненадващо той видя пред себе си един черен силует, една по-тъмна сянка. Кълбо от гърчещи се червеи? Не. Пръсти… ръка… неговата ръка! Беше пред него, очертана на слабата светлина.

Тесните стени на коридора бяха покрити с рошав мъх, който светеше — бледо светлозелено сияние, което само подчертаваше тъмнината на тунела пред него и очертаваше собствените му ръце. Ала това бе светлина! Светлина! Саймън се засмя беззвучно и сянката му затрепери по стената.

Тунелът се разширяваше в поредната галерия. Саймън вдигна глава, изненадан от съзвездията светещ мъх, пръснати по високия таван, и усети, че върху врата му падат капки студена вода. Водата отгоре закапа още по-силно и всяка капка падаше върху камъните под краката му като мъничко чукче върху стъкло. Сводестото помещение беше пълно с каменни стълбове, удебелени в краищата и тънки в средата; някои бяха тънки като косъм, като струйка стичащ се мед. Докато крачеше с несигурна стъпка, в замаяното му съзнание изникна мисълта, че повечето от тях са дело на капещата върху камъка вода, а не на човешки ръце. Ала все пак на неясната светлина се виждаха очертания, които не изглеждаха дело на природата; правоъгълни ръбове по обрамчените с мъх стени, срутени колони сред сталагмитите, твърде правилни за случайни образувания. Той се движеше из място, някога виждало и друго, освен безспирния ритъм на водата, капеща в каменни басейни. Някога тук са отеквали други стъпки. Ала това „някога“ имаше смисъл само ако Времето бе все още някакъв фактор. Толкова дълго бе пълзял в тъмнината, че нищо чудно да се бе промъкнал в неясното бъдеще или в тъмното минало, или пък в незнайните владения на лудостта — как можеше да знае?…

Пристъпи напред и празнотата под ходилото му го стресна. Пропадна в студена мокра тъмнина. Докато падаше, ръцете му се вкопчиха в другия край, а водата се оказа дълбока само до коленете. Стори му се, че някаква ноктеста лапа се впи в крака му, докато се измъкваше обратно на пътеката. Потрепери, не само от студ.

„Не искам да умирам. Искам отново да видя слънцето“.

„Бедният Саймън — откликнаха гласовете. — Полудял е в тъмнината“.

Треперещ, с подгизнали дрехи, той закуцука през помещението, осветено със зеленикава светлина, като гледаше внимателно пред себе си, защото следващия път тъмната дупка можеше и да не е толкова плитка. Малки светлинки, проблясващи в розово и бяло, се стрелкаха в дупките, докато той внимателно ги прекрачваше или минаваше покрай тях. Риби? Светещи риби в дълбините на земята?

Сега, когато минаваше от едно голямо помещение в друго, и пак в друго, очертанията на нещата, направени от човешка ръка, се виждаха все по-ясно под пластовете мъх и огладения от водата камък. В неясната светлина изникваха странни силуети: срутени издатини, някога вероятно били балкони, сводести вдлъбнатини, покрити с белезникав мъх, някога сигурно били прозорци или врати. Той примижа и се опита да различи детайлите в здрача. Почувства как очите му го лъжат. По някакъв начин уголемените форми, размити в сянката, сякаш едновременно заблестяха с очертанията, които са имали някога. С крайчеца на окото си той видя как една от разрушените колони, които ограждаха галерията, внезапно се изправи — блестящо бяла, с фриз от красиви гравирани цветя. Когато се обърна, за да я погледне, тя отново се превърна в купчина разбити камъни, полузатрупана от мъх и пръст. Плътният мрак на помещенията се гърчеше лудо в ъгълчетата на очите му. Главата му започна да пулсира. Непрестанният шум на падащата вода отекваше като удари на чук в размътеното му съзнание. Гласовете подновиха какофонията си, като гуляйджии, разпалени от дива музика.

„Лудо! Момчето е лудо!

Смилете се, той е загубен, загубен!…

Ще си го върнем, момче! Всичко ще си върнем!

Луд идиот!“

Когато тръгна по поредния спускащ се надолу тунел, започна да чува други гласове — гласове, които не бе чувал преди, някак си едновременно по-реални и по-нереални от тези, които толкова дълго бяха негови нежелани спътници. Някои от новите гласове крещяха на непознати езици, освен ако не бе ги зървал в старите книги на доктора.

Руакха, руакха, Асу’а!

Т’си е-иси’ха ас-иригу!

„Дърветата горят. Къде е принцът? Вълшебната гора е в пламъци, градините горят!“

Здрачът се кривеше и огъваше около него, сякаш стоеше в центъра на въртящо се колело. Той се обърна и се запрепъва слепешком по коридора. Влезе в още една висока зала, стиснал главата си, която се пръскаше от болка. Тук имаше друга, различна светлина: тънки синкави лъчи, които се спускаха косо през пролуки в невидимия таван; светлина, която пронизваше тъмнината, ала не осветяваше нищо. Той усети мириса на вода и на странна растителност, чу шум от тичащи хора, които крещяха, чу плачещи жени и звъна от сблъсъка на метал в метал. В странния полумрак се чуваше шумът на яростен бой, бушуващ около него, без да го засегне. Той изпищя — или си мислеше, че е изпищял — ала не можа да чуе гласа си, оглушен от врявата в главата си.

После, сякаш за да го уверят, че наистина е полудял, в прорязаната от сини лъчи тъмнина се защураха някакви неясни фигури; брадати мъже с факли и секири преследваха някакви по-слаби хора, въоръжени с мечове и лъкове. Всички тези фигури — на преследвачи и преследвани, бяха прозрачни и неясни като мъгла. Никой не видя и не докосна Саймън, въпреки, че той стоеше на пътя им.

„Джингизу! Аиа’ай! О, Джингизу!“ — чу се пронизителен вик.

„Избийте дяволите сити! — крещяха груби гласове. — Запалете гнездото им!“

Той здраво затисна ушите си с ръце, ала не успя да заглуши гласовете. Препъваше се напред, опитваше се да избяга от мятащите се сенки, падна през един вход и най-после легна на равна площадка, изградена от бял лъскав камък. Усещаше дебелия мъх под опипващите си ръце, ала виждаше само гладка пустота. Влачеше се по корем напред, мъчеше се да избяга от ужасните гласове, пищящи от болка и гняв. Пръстите му напипваха пукнатини и дупчици, но все пак камъкът изглеждаше гладък като стъкло. Той достигна ръба на площадката и погледна през голямо равно поле от черна пустота, което миришеше на вечност и на смърт, на спокойния океан. Невидимо камъче се изтърколи изпод ръката му и се устреми надолу. Пада дълго, после цопна в дълбините.

До него заблестя нещо голямо и бяло. Той вдигна натежалата си глава от ръба на тъмното езеро и погледна нагоре. Само на няколко сантиметра от мястото, където лежеше, започваха стъпалата на голямо каменно стълбище — виеща се нагоре спирала, която се издигаше покрай стената на пещерата и обикаляше подземното езеро, за да изчезне високо горе в тъмнината. Той зяпна; някакъв смътен спомен внезапно се промъкна сред врявата в главата му.

„Стълбището Тан-жа. Докторът каза да търся стълбище…“

Закатери се на четири крака по студените гладки камъни. Осъзнаваше, че е безвъзвратно полудял или е умрял и е затворен в някакъв ужасен отвъден свят. Беше под земята, в непрогледна тъмнина: тук не можеше да има гласове и призрачни воини. Не можеше да има светлина, която осветява стъпалата пред него, като залят от лунната светлина албастър.

Започна да се изкачва, издърпваше тялото си от едно стъпало към друго с помощта на разтрепераните си и хлъзгави от потта пръсти. Докато се катереше все по-високо — понякога изправен, понякога дращеше приведен с нокти — погледна надолу. Мълчаливото езеро, като огромен басейн от сенки под него, се намираше на дъното на голямо кръгло помещение, много по-голямо от леярната. Таванът се простираше безкрайно нагоре и се губеше някъде в тъмнината, заедно с горната част на красивите бели колони, наредени в кръг из залата. Мъглива разсеяна светлина осветяваше морскосините и смарагдовозелени стени и докосваше рамките на високите сводести прозорци, които сега блещукаха със злокобни алени отблясъци.

В центъра на бисернобялата мъгла, носеща се над безмълвното езеро, седеше някаква тъмна, потрепваща форма. Сянката, която хвърляше, бе вълшебна и ужасяваща и предизвикваше у Саймън необясним и болезнен страх.

„Принц Инелуки! Те идват! Северняците идват!“

Когато този последен пламенен зов отекна между тъмните стени в главата на Саймън, фигурата в центъра на залата повдигна глава. На лицето й заблестяха огненочервени очи и прорязаха мъглата като факли.

„Джингизу — въздъхна един глас. — Джингизу. Толкова много мъка“.

Алената светлина заблестя по-ярко. Някъде отдолу се надигна вълна от писъци на смъртен страх. Застанала в центъра на всичко това, тъмната фигура вдигна един дълъг тънък предмет и красивата зала се разтресе, затрептя като отражение в неспокойна вода, после изчезна в нищото. Саймън извърна лице ужасен, потопен в задушаваща вълна от мъка и отчаяние.

Нещо си беше отишло. Нещо прекрасно беше непоправимо разрушено. Тук беше загинал цял един свят и заглъхващият му прощален вик прониза сърцето на Саймън като меч. Дори всепоглъщащият му страх бе изместен от мъката, която сви сърцето му и докара болезнени сълзи от извори, които отдавна би трябвало да са пресъхнали. Потопен в тъмнината, той продължи да се катери по безкрайното стълбище, виещо се нагоре във величествената зала. Сенките и мълчанието погълнаха призрачната битка и призрачната зала под него и спуснаха върху трескавото му съзнание черен покров.

Опипващите му ръце преминаха през милиони стъпала. Милиони години изтекоха, докато той пътуваше в нищото, потънал в скръб.

Тъмнина отвън и тъмнина в него. Последното, което почувства, беше метал под пръстите си и свеж въздух върху лицето си.

14. Огън на хълма

Събуди се в дълга мрачна стая, заобиколен от неподвижни спящи силуети. Разбира се, всичко е било само сън. Той отново бе в леглото си сред другите дремещи прислужници и единствената светлина идваше от един тънък лунен лъч, който се процеждаше през пролука във вратата. Разтърси замаяната си от болка глава.

„Защо спя на пода? Тези камъни са толкова студени…“

И защо останалите лежаха така неподвижно — неясни, призрачни силуети, чиито шлемове и щитове бяха прилежно подредени един до друг на леглата им, като… като на мъртъвци, очакващи присъдата си? Всичко беше само сън… А може би не?!

С ужасена въздишка Саймън изпълзя от черната паст на подземието към бледосинята пукнатина във вратата. Образите на мъртъвците, застинали в камъка върху древните си гробове, не смутиха преминаването му. Той избута с рамо тежката врата на криптата и потъна в избуялата влажна трева на гробището.

Струваше му се, че е прекарал безкрайни години в тъмните дупки долу и сега кръглата, с цвят на слонова кост луна, зареяна в надвисналата тъмнина, му заприлича на поредния тунел, който обаче водеше към едно прохладно, светло кътче отвъд синевата, към страна на искрящи реки и забрава. Доближи лицето си до земята и усети влагата на стръковете, смачкани под него. Като пръсти през тревата стърчаха износени от времето камъни; или бяха разхвърляни на счупени парчета, гравирани от лунната светлина с мървешкобледи оттенъци, безмълвни и безжизнени, като древните покойници, върху чиито гробове бяха поставени.

В съзнанието на Саймън неясният промеждутък от времето между последните огнени минути в кабинета на доктора и къпещата се в нощта трева в настоящето беше така далечен, като почти навидимите облаци, които плуваха по небето. Крясъците и жестоките пламъци, горящото лице на Моргенес, очите на Приратес, зейнали като черни дупки в тъмнината — всичко това беше толкова истинско, колкото и дъхът, който сега си поемаше. Подземието беше само отшумяла, полузабравена болка, мъгла от гласове и безсмислена лудост. Той си спомняше грубите стени и паяжините, безкрайните криволичещи галерии. Имаше като че ли и много ярки съновидения за тъга и за смъртта на красиви неща. Чувстваше се крехък и безсилен като изсъхнал есенен лист. Осъзна, че най-после е изпълзял от подземието. Коленете и ръцете му бяха разранени, дрехите му — разкъсани, а спомените му бяха потънали в тъмнина. Нито един от тях не беше достатъчно реален. Поне не колкото земята, върху която лежеше в момента, в обления от лунна светлина и потънал в покой двор на гробището.

Сънят притискаше тила му с нежната си, но тежка ръка. Той се бореше с него — изправи се и разтърси глава. Не можеше да си позволи да спи тук. Доколкото си спомняше, от входа в стаята на доктора никой нямаше да успее да тръгне по петите му, но тази подробност не бе кой знае каква утеха. Враговете му разполагаха с войници, с коне и с пълномощия от краля.

Сънливостта му бе изместена от страх и доста гняв. Бяха му откраднали всичко — приятелите, дома, ала нямаше да му отнемат живота и свободата. Внимателно се огледа и избърса сълзите, бликнали от страх и изтощение.

Крепостната стена на Ерчестър се издигаше на около два и половина километра като каменен пояс, облян от лунна светлина, който разделяше спящите граждани от гробището и от останалия свят. Пред външната порта се простираха смътните очертания на пътя Велдхелм. Отдясно на Саймън той завиваше на север към хълмовете, а вляво следваше река Имстрека, като прекосяваше обработваемите земи под Свертклиф, минаваше през Фолшайър и се губеше сред ливадите далеч на изток.

Градовете, разположени по главния път, бяха най-вероятно първите места, където Еркинската гвардия щеше да търси един беглец. Освен това по-голямата част от пътя криволичеше през фермите в долината Асу, където щеше да му е много трудно да намери скривалище, ако му се наложеше да се отклони от пътя.

Саймън обърна гръб на Ерчестър и на единствения дом, който някога бе имал, излезе куцукайки от двора на църквата и пое към далечните тревисти хълмове. При първите си стъпки усети остра болка в задната част на главата, но знаеше, че ще е най-добре, ако забрави за известно време телесните и духовни страдания и се отдалечи колкото се може повече от замъка, докато все още е тъмно. Можеше да си позволи да се тревожи за бъдещето, когато намери сигурно място, където да се скрие.

Луната се носеше плавно по топлото небе. Наближаваше полунощ. Стъпките на Саймън ставаха все по-тежки. Гробището като че ли нямаше край. Очертанията на далечните хълмове се издигаха и спускаха като нежни подутини, а той продължаваше да върви между ерозиралите каменни късове, някои — самотни и изправени, други — приведени един към друг, като увлечени в клюки старци. Провираше се между надгробните камъни и се препъваше по неравната туфеста земя. Всяка стъпка му костваше усилия, сякаш газеше в дълбока вода.

Залитна от изтощение, спъна се в поредния скрит камък и тежко се строполи на земята. Опита се да стане, ала краката му бяха натежали като чували с мокър пясък. Известно време пълзя, после се сви на кълбо под една обрасла с трева могила. Някаква буца подби гърба му и той тромаво се извъртя на една страна, но пак му беше неудобно, тъй като сега лежеше върху навития ръкопис на Моргенес, който бе мушнал в пояса си. Погледна с полузатворени от изтощение очи и се пресегна, за да открие това, което го беше притеснило. Беше късче метал, покрито с дебел слой ръжда и надупчено като проядено от червеи дърво. Опита се да го извади, но то беше забито дълбоко в земята. Вероятно останалата част от него — каквото и да беше то — лежеше в дълбините на могилата, огряна от сребристата лунна светлина, и пръстта я държеше здраво. Дали беше връх на копие? Тока на колан или бронирана плочка от нечии доспехи, чийто собственик отдавна се беше превърнал в тор за тревата, върху която лежеше? В един тягостен миг Саймън си помисли за всички тела, които лежаха дълбоко под земята, за плътта, някога била пълна с живот, а сега разлагаща се сред тишина и мрак.

Когато сънят най-после го надви, той си представи, че е на покрива на параклиса. Под него се простираше замъкът… но този замък беше направен от влажна, ронлива пръст и ослепително бели корени. Хората в него спяха дълго и се въртяха неспокойно, дочули в съня си стъпките на Саймън по покрива над леглата им…

Вървеше — или сънуваше, че върви — покрай черна река, която се плискаше шумно, но не отразяваше никаква светлина, сякаш бе от втечнена сянка. Около него се стелеше гъста мъгла и той не можеше да различи нищо по земята, върху която стъпваше, освен неясни сенки. В тъмнината зад себе си долови някакви гласове; мърморенето им се сливаше с неразбираемия глас на черната вода, която се приближаваше, връхлиташе като вятър през листа.

Отсрещната страна на реката не беше покрита с мъгла. Пред погледа му се простираше тревата на другия бряг, а зад нея, в подножието на хълмовете, се издигаше сенчеста горичка ели. Цялата местност отвъд реката беше тъмна и влажна, сякаш се зазоряваше или смрачаваше. След миг той разбра, че е вечер, защото сред приведените един към друг хълмове отекваше самотната песен на славей. Всичко изглеждаше застинало в безвремие.

Той се вторачи отвъд ромолящата вода и на срещуположния бряг, досами реката, видя някаква фигура; една жена, цялата облечена в сиво и с дълги прави коси, които закриваха страните й. Беше прегърнала нещо и го стискаше силно. Когато жената вдигна погледа си към него, той видя, че плаче. Стори му се, че я познава.

— Коя си ти? — извика той. Гласът му заглъхна, щом думите се отрониха от устата му, погълнати от шума на реката. Жената се взираше в него, сякаш за да запомни с големите си черни очи всяка черта от лицето му. Най-после продума:

— Сеоман. — Думите й като че ли идваха от дълбините на дълъг коридор — слаби и кухи. — Защо не дойде при мен, момчето ми? Вятърът е тъжен и студен, а аз толкова дълго чаках.

— Мамо? — Саймън почувства ужасяваща студенина. Сякаш бе потопен в ледените вълни на реката. Тя отново проговори:

— Толкова отдавна не сме се виждали, мое прекрасно дете. Защо не дойдеш при мен? Защо не дойдеш да изсушиш сълзите на една майка? Вятърът е студен, ала реката е топла и нежна. Ела… няма ли да прекосиш водата, за да дойдеш при мен?

Държеше ръцете си протегнати, устните й под черните очи се усмихнаха. Саймън тръгна към нея, към изгубената си майка, която го викаше, и слезе по полегатия бряг към смеещата се черна река. Ръцете й очакваха да го прегърнат… него, нейния син.

И тогава Саймън видя, че това, което е прегърнала и което виси на едната й ръка, е кукла… кукла, направена от тръстика, листа и сплетени стръкчета трева. Но куклата беше почерняла, изсъхналите листа клюмаха от стеблата и Саймън внезапно разбра, че нищо не може да прекоси тази река и да навлезе в земята на здрача живо. Той спря на ръба на водата и погледна надолу.

В дълбините на мастилената вода проблесна слаба светлина, постепенно си проправи път до повърхността и се превърна в три крехки сияещи фигури. Шумът на реката стихна и се превърна във висока неземна музика. Водата се развълнува и закипя, разми очертанията на фигурите, но все пак му се струваше, че ако пожелае, може да посегне и да ги докосне…

— Сеоман! — повика го отново майка му.

Той вдигна поглед, за да я види как се отдалечава и постепенно се изгубва, сякаш сивкавата земя бе порой, който я увличаше далече от него. Държеше ръцете си разперени, а гласът й бе като резонираща самота, като необуздания копнеж на студа по топлина и безнадеждния стремеж на мрака към светлината.

— Саймън… Саймън!… — извиси се отчаян вопъл.

Той седна на тревата и се облегна на един от близките камъни. Луната все още блестеше високо горе, ала нощта бе станала студена. Валмата на мъглата милваха изпочупените камъни около него. Сърцето му биеше лудо.

— Саймън… — Викът се чу шепнешком от тъмнината отвъд. Беше една сива фигура и женски глас, който тихо го викаше от потъналия в мъгла църковен двор, откъдето беше дошъл — дребен, шаващ, сивкав силует, далечен проблясък сред застилащата земята мъгла, проправил си път между гробовете, но Саймън почувства как сърцето му ще се пръсне. Той се затича между тревистите могилки, сякаш го преследваше самият дявол. Потъналият в мрак Тистерборг изплува на неясния хоризонт, хълмовете лежаха наоколо, а Саймън бягаше… и бягаше…

След хиляди удара на сърцето, което препускаше с бясна скорост, той най-после забави ход. Не би могъл да стигне по-далече дори да го преследваше Лукавия. Беше изтощен, куцаше и умираше от глад. Страхът и объркването го притискаха като окови; сънят толкова го беше уплашил, че се събуди още по-отпаднал.

Докато крачеше уморено напред, потънал в мисли за замъка, усети как спомените за по-добрите времена започват да избледняват; нишките, които все още го свързваха със света на светлината, реда и сигурността, бяха съвсем изтънели.

„Как ли съм се чувствал, докато съм лежал на спокойствие в плевнята? Сега в съзнанието ми витаят само думи. Харесваше ли ми да съм в замъка? Там ли наистина спях, тичах, ядях и говорех, и…

Не мисля. Струва ми се, че винаги съм бродил из тези тревисти хълмове, огрени от луната — бледата луна; скитал съм се безспир като клетия, самотен дух на някой идиот, скитал съм, скитал съм…“

Един случаен отблясък от огън на върха на хълма прекъсна мрачните му размишления. От известно време пътеката се изкачваше и той почти беше стигнал до подножието на Тистерборг. Поясът високи дървета, който го ограждаше, беше потънал в плътна, непроницаема тъмнина, която контрастираше с мъглата на хълма. А огънят, който гореше на хребета, бе някакъв признак на живот сред могилите, влагата и вековете смърт. Той бавно се затича, доколкото можеше в сегашното си състояние. Вероятно овчари бяха запалили огън — един приятен начин да прогонят тъмнината на нощта.

„Може би имат храна! Овчи бут… парче хляб…“

Стомахът му изкъркори и се сви при мисълта за ядене. Кога беше ял за последен път? Само вечерята преди… колко? Чудно, че се сети.

„Дори и да нямат храна, ще е чудесно просто да чуя гласове, да се постопля край огъня… огъня…“

Споменът за поглъщащи пламъци изплува в съзнанието му и придаде на самотата нови измерения.

Вървеше през дърветата и преплетените храсти. Пръстен от мъгла беше обгърнал полите на Тистерборг, сякаш хълмът бе остров, промушен през море от паяжини. Когато наближи върха, забеляза заоблените форми на Камъните на гнева, които увенчаваха последното възвишение, очертани с червеникав оттенък на фона на небето.

„Още камъни. Камъни и пак камъни. Какво каза Моргенес за това, за тази нощ — ако все още беше същата луна, същата тъма, обгърнала същите трепкащи звезди — как я нарече?“

Каменната нощ. Сякаш самите камъни празнуваха. Сякаш докато Ерчестър спеше зад затворени прозорци и заключени врати, камъните се веселяха. Като си помисли това, му се стори, че вижда как празнуващите камъни пристъпват тромаво, покланят се, завъртат се… обръщат се бавно…

„Глупости! — помисли той. — Мислите ти са в хаос — и нищо чудно. Имаш нужда от храна и сън, иначе съвсем ще полудееш“ — каквото и да означаваше да полудееш… да си непрекъснато ядосан? Да не се плашиш от нищо? Беше виждал една луда жена на Площада на битките, но тя просто стискаше вързоп парцали и се клатушкаше напред-назад, сякаш оплакваше мъртвец.

„Един луд на лунна светлина. Един луд идиот“.

Стигна до края на гората, която покриваше върха на хълма. Сякаш въздухът бе застинал в очакване. Саймън усети как косата му настръхва. Хрумна му, че е по-добре да върви бавно, да огледа внимателно тези среднощни овчари, вместо да изскочи ненадейно от шубраците като подплашен глиган. Проправи си път към светлината, като се провря под преплетените клони на един повален от вятъра дъб. Точно над него стърчаха Камъните на гнева — високи, разположени в кръг колони, изваяни от бурите.

После забеляза няколко души с наметала, скупчени около горящия огън. Бяха някак сковани и неестествени, сякаш очакваха нещо обичайно, ала не толкова желано. На североизток, отвъд камъните, билото на Тистерборг постепенно се стесняваше. Повалените от вятъра храсти и треви бяха полегнали плътно по спускащата се надолу поляна.

Докато се взираше в неподвижните като статуи силуети около огъня, Саймън почувства, че отново го обзема страх. Защо бяха застинали така? Дали въобще бяха живи същества, или някакви зловещи творения на демоните от хълма?

Един от силуетите се приближи до огъня и го разрови с пръчка. Когато пламъците се разгоряха, Саймън видя, че поне този е простосмъртен. Крадешком допълзя до външния кръг от камъни. Пламъците на огъня уловиха и оцветиха в червено кратък отблясък на метал под наметалото на най-близкия силует — този овчар носеше ризница.

Саймън усети как огромното нощно небе се снижава и го загръща като одеяло. Всички мъже с наметала, които виждаше — а той виждаше близо половината от тях — бяха въоръжени. Сигурен бе, че това е Еркинската гвардия. Горчиво се прокле наум: сам беше дошъл при техния огън, като нощна пеперуда, привлечена от пламъка на свещ.

„Защо винаги съм такъв проклет, жалък глупак?!“

Повя слаб вятър, раздуха огъня и той заприлича на горящо знаме. Войниците, загърнати с наметала и с качулки на главите, едновременно — бавно и някак неохотно — обърнаха лицата си и се взряха в мрака, скриващ северния склон на хълма.

И тогава Саймън също го чу. Сред свистенето на вятъра, който люлееше тревата и леко поклащаше дърветата, се открои един слаб, но постепенно засилващ се шум: пронизително скърцане на дървените колела на каруца. Една огромна сянка се движеше в мрака, покриващ северния рид. Войниците се отстраниха от пътя и се скупчиха около огъня от страната, която беше по-близо до Саймън. Все още никой не бе промълвил и дума.

Огънят очерта неясни размити фигури — коне. От мрака изплува и голямата черна каруца, която теглеха. Около нея вървяха четири силуета с черни качулки, които съответстваха на погребалния й ход. Мъждукащата светлина освети още един — пети силует — на каруцата, надвесен над впряга от снежнобели жребци. Този последен силует изглеждаше някак по-масивен и по-тъмен от останалите, сякаш обвит в тайнственост, и даже скованата му поза говореше за неговата мрачна, тайнствена власт.

Войниците все още не бяха помръднали, ала внимателно наблюдаваха. Тишината се нарушаваше само от приглушеното скърцане на колелата. Вцепенен, Саймън почувства как студ сковава съзнанието му и остри нокти го разкъсват отвътре.

„Това е сън, само лош сън… Защо не мога да помръдна?“

Черната каруца спря едва когато стигна до осветеното от огъня място. Един от четиричленния й ескорт вдигна ръка, при което черният ръкав се смъкна и се видя китката му — тънка и бяла като кост.

Той проговори със студен като метал глас, беззвучен като пукащ се лед.

— Тук сме, според уговорката.

Сред чакащите настъпи оживление. Един от тях пристъпи напред.

— Ние също.

Саймън, който безпомощно наблюдаваше тази неестествена церемониалност, не бе изненадан да чуе гласа на Приратес. Свещеникът свали качулката си; пламъците на огъня осветиха извивката на високото му чело и подчертаха очите в хлътналите му като на скелет орбити.

— Тук сме, както се бяхме разбрали — продължи той и гласът му сякаш леко потрепери. — Носите ли обещаното?

Мъртвешки бледата ръка посочи към каруцата.

— Ние — да. А вие?

Приратес кимна утвърдително. Двама от войниците се наведоха и с усилие вдигнаха от земята някакъв товар, довлякоха го до алхимика и грубо го хвърлиха в обутите му с ботуши крака.

— Пред вас е — каза той. — Донесете дара на вашия господар.

Двама мъже с наметала отидоха до каруцата и внимателно свалиха един дълъг тъмен предмет. Докато го носеха, хванали го в двата края, вятърът се усили и залудува по хълма. Мъжете с черните плащове се наведоха и качулката на този, който беше по-близо, падна. Видя се кичур сребристобели коси. Лицето, което се откри за миг, бе деликатно като маска, изработена от най-фина и изящна слонова кост. Миг по-късно качулката бе отново на главата му.

„Какви са тези същества? Вещери? Призраци?“ Скрит зад заслона на камъните, Саймън повдигна треперещата си ръка и очерта символа на Дървото.

„Белите лисици… Моргенес каза: Белите лисици…“

Приратес, тези демони — или каквито и да бяха — това бе вече прекалено. Сигурно още сънуваше в гробищата. Помоли се да е така и затвори очи, за да прогони сатанинските видения, ала земята под него бе напоена със силния мирис на влажна пръст, а огънят пращеше в ушите му. Отвори очи и се убеди, че кошмарът не е изчезнал.

Какво ставаше?

Двете тъмни фигури стигнаха до жаравата, оставиха товара си на земята и отстъпиха назад. Това беше ковчег, или поне нещо с формата на ковчег, но беше високо само три педи. От ръбовете му се процеждаше смразяваща синкава светлина.

— Донесете обещаното по-близо — каза едно от съществата с черни наметала. Приратес даде знак и войниците извлякоха вързопа в краката му по-напред. Щом отстъпиха, алхимикът го ритна с върха на ботуша си. Беше някакъв човек с кърпа, затъкната в устата, и със завързани ръце. Саймън съвсем смътно разпозна топчестото бледо лице на граф Брюгар, началника на гвардията.

Известно време човекът с наметалото оглеждаше насиненото и ожулено лице на Брюгар. Изражението му беше скрито от падащите дипли на качулката, но когато заговори, в ясния му неземен глас се долавяше гняв.

— Това не е точно обещаното.

Приратес се приведе леко, сякаш за да избегне погледа на мъжа с качулката.

— Този тук позволи обещания ви човек да избяга — каза той и като че издаде опасенията си. — Но той ще заеме мястото му.

Друг един силует се промуши между двама войници, пристъпи напред и застана до Приратес.

— Обещан? Какво значи „обещан“? Кой е бил обещан?

Свещеникът вдигна примирително ръце, ала лицето му остана непоколебимо.

— Моля ви, кралю, мисля, че знаете! Моля ви!

Елиас рязко извърна глава и се вторачи в съветника си.

— Наистина ли знам, свещенико? Какво си обещал от мое име?

Приратес се наведе към своя господар и в острия му тон прозвучаха нотки на обида.

— Господарю, вие ми заповядахте да направя необходимото за тази среща. Аз го сторих… или по-скоро щях да го сторя, ако този предател — той ритна вързания Брюгар — не беше изменил на дълга си към своя крал. — Алхимикът погледна фигурите с черни наметала, в чието привидно безразличие се забелязваха признаци на нетърпение, и се намръщи. — Моля ви, кралю, този, за когото говорим, избяга. Въпросът е приключен. Моля ви!

И леко докосна покритото с наметало рамо на Елиас. Кралят се отдръпна рязко и го загледа изпитателно изпод качулката си, но не каза нищо. Приратес отново се обърна към мъжа с черното наметало.

— Този, който ви предлагаме… неговата кръв също е благородна, а потеклото му — изтънчено.

— Изтънчено потекло? — възкликна мрачната фигура и раменете й се разтресоха сякаш от смях. — Е, да, това е много важно. Има ли в семейството му много поколения истински мъже? — Черната качулка се обърна и срещна скритите погледи на спътниците си.

— Разбира се — промълви Приратес с явно смущение. — От стотици години.

— В такъв случай господарят ни сигурно ще бъде доволен. — Сега той се разсмя с глас — смразяващ смях, който накара Приратес да отстъпи крачка назад.

— Продължавайте.

Свещеникът погледна Елиас, който свали качулката си. Саймън почувства как надвисналото небе се спуска още по-ниско. Лицето на краля, бледо дори на фона на огнените отблясъци, сякаш плуваше във въздуха. Нощта преваляше и безразличният му поглед хвърляше отблясъци като огледало в осветен от факли коридор. Най-накрая Елиас кимна.

Приратес пристъпи напред, сграбчи Брюгар за яката, довлече го до приличащия на ковчег сандък и го пусна на земята. След това свещеникът разгърна наметалото си, под което се показа червената му одежда, бръкна във вътрешните й гънки и извади дълъг извит нож, подобен на сърп. Вдигна го пред очите си, обърна се с лице към най-северната точка на кръга от камъни и запя. Гласът му ставаше все по-силен и властен:

— Зова Владетеля на мрака, господаря на този свят,

който язди по хребета на Северните небеса:

васир сомбрис, феата конкордин!

Зова аз Черния ловец,

Властелина на Ледената ръка:

васир сомбрис, феата конкордин!

Зова аз Краля на стихиите, Недосегаемия,

Обитателя на каменните планини,

смразяващ и изпепеляващ,

буден дори и в съня си:

васир сомбрис, феата конкордин!

Силуетите с черни наметала се полюляваха — всички освен този, който беше върху каруцата — застинал като самите Камъни на гнева — и от гърдите им се изтръгна дружна въздишка, която вятърът отнесе.

— Приеми Твоя наложник.

Приратес извика:

— Бръмбар, пълзящ под твоите черни крака;

мушица в студените ти пръсти;

стенещ прах в неизмеримата ти сянка —

овейз мей! Чуй ме!

Тимиор куелос екзалтат мей!

Баща на мрака — нашия дар приеми!

Алхимикът плъзна ръката си надолу и сграбчи главата на Брюгар. Графът, който лежеше отпуснат в краката му, внезапно се дръпна рязко и побягна, а в ръцете на изненадания Приратес остана само кървав кичур коса.

Саймън безпомощно гледаше как Началникът на стражата с изцъклен поглед закуцука направо към скривалището му и смътно дочу гневните крясъци на Приратес. Щом двама войници се втурнаха след Брюгар, младежът усети как лепкавата нощ го притиска плътно, спира дъха му, премрежва зрението му…

Графът бягаше тромаво, поради завързаните си ръце, и беше само на няколко крачки от него, когато се препъна и падна. Войниците се хвърлиха отгоре му. Краката му ритаха, дъхът му застърга иззад натъпканата в устата му кърпа. Саймън бе приклекнал зад каменното си укритие; изплашеното му сърце биеше до пръсване. Той отчаяно се опитваше да овладее треперещите си нозе. Войниците — бяха толкова близо, че почти можеше да ги докосне — изправиха грубо Брюгар на крака, с ужасни ругатни. Един от тях извади меча си и удари графа с тъпата страна. Отвъд пламъците на огъня Саймън виждаше втренчения поглед на Приратес и мъртвешки бледото учудено лице на краля, застанал зад него. Дори и след като довлякоха до огъня отпуснатото тяло на Брюгар, Приратес продължаваше да се вглежда в мястото, където графът беше паднал.

„Кой е там?“

Вятърът сякаш подхвана и довя този глас направо в главата на Саймън. Приратес гледаше точно към него! Сигурно го виждаше!

„Който и да си, излез! Заповядвам ти да излезеш!“

Силуетите с черни наметала подхванаха някакъв странен злокобен напев. Саймън се бореше с мощната воля на алхимика. Спомни си страшното премеждие в склада и напрегна всичките си сили, за да се противопостави на мощта на свещеника. Почувства се изтощен и изцеден като парцал.

„Излез“, повтори гласът и някакъв порив обсеби съзнанието му. Бореше се душата му да остане неуязвима, но поривът беше по-силен. Оставаше само да го открие, да го сграбчи…

— Ако споразумението вече не ви удовлетворява — каза един тънък глас, — нека го развалим сега. Опасно е ритуалът да остане незавършен. Много е опасно.

Говореше мъжът с качулката и Саймън почувства смущение в търсещата го мисъл на червения свещеник.

— Ъъ… какво? — каза Приратес, сякаш току-що се събуждаше.

— Може би не сте съвсем наясно какво правите тук — изсъска черният силует. — Може би не разбирате с кого и с какво си имате работа.

— Не… да, разбирам — заекна свещеникът. Саймън успя да усети безпокойството му, сякаш имаше мирис. — Бързо — обърна се той към войниците, — донесете ми тази торба с мърша. — Те довлякоха Брюгар и го пуснаха в краката му.

— Приратес… — подхвана кралят.

— Моля ви, ваше величество, умолявам ви! Ще ни отнеме само минута.

Саймън с ужас откри, че част от мисълта на Приратес още не бе напуснала собственото му съзнание — беше като лепкава връв, която свещеникът не беше издърпал обратно. Той почти усещаше нервното вълнение на алхимика, когато Приратес вдигна главата на Брюгар; долавяше как откликва на тихия напев на мъжете с качулки. А после усети и нещо по-силно — тръпка на ужас, която се впи в незрялото му, уязвимо съзнание. В нощта имаше едно необяснимо „друго“, едно ужасно „нещо друго“. То се носеше над хълма като нисък облак и пламтеше в седналия на каруцата силует, като тайнствен черен пламък. Проникваше дори в твърдта на изправените камъни и ги изпълваше с доминиращото си присъствие.

Сърпът се издигна нагоре. За миг проблясващата пурпурна извивка на острието му изглеждаше като втора луна на небето — като стар червен полумесец. Приратес извика някакви заплетени думи, които Саймън не разбра.

— Ай Саму ситхетч’а — ай Накига!

Сърпът се спусна и главата на Брюгар клюмна. Пурпурночервена кръв бликна от гърлото му и се плисна по ковчега. За момент началникът на гвардията потрепери конвулсивно под ръката на свещеника, после увисна като змиорка. Тъмната струя продължаваше да капе по черния капак. Уловен в странната плетеница от чужди и собствени мисли, Саймън несъзнателно изпита ужасяващия екстаз на Приратес. После усети „другото“ — студено, мрачно, ужасяващо всеобхватно Нещо. Прастарото му съзнание ликуваше с някаква светотатствена радост.

Един от войниците повръщаше. Ако не беше безпомощното вцепенение, което го омаломощаваше, Саймън щеше да направи същото.

Приратес бутна тялото на графа и Брюгар се свлече на земята. Белите му пръсти бяха сгърчени към небето. Кръвта се просмукваше в тъмния сандък и синкавата светлина заблестя още по-ярко. Линията, която тя описваше около ръбовете на ковчега, стана много по-отчетлива. Бавно и ужасяващо капакът започна да се отваря, сякаш някаква сила го надигаше отвътре.

„Свети Усирис, който ме обича, свети Усирис, който ме обича — мислите на Саймън вихрено препускаха в ужасеното му съзнание, — помогни ми, помогни ми, помогни — самият Дявол е в този сандък, той излиза навън, спаси ме, о, помогни ми…“

„Направихме го, направихме го! — Това бяха други мисли, чужди, а не неговите. — Твърде късно е за връщане назад. Твърде късно“.

„Първата стъпка. — Най-смразяващите, най-ужасяващите мисли. — Колко ще има да плащат само…“

Докато капакът се вдигаше, светлината изскочи навън — наситеновиолетова, с оттенъци на мръсносиво и мътнопурпурно — ослепителна, пулсираща светлина. Капакът зейна отворен и в този момент вятърът задуха още по-силно, сякаш изплашен и отвратен от сиянието около дългия черен сандък. Най-после можеше да се види какво има вътре.

„Джингизу — прошепна един глас в главата на Саймън. — Джингизу…“

Беше меч. Спотайваше се в сандъка, смъртоносен като усойница; изглеждаше, като че ли някога е бил черен, ала сега блестеше с преливащ се сив блясък, като мазно петно върху тъмна вода.

„Тупти като сърце — сърце, побрало цялата тъга…“

В главата на Саймън прозвуча един силен глас — колкото отблъскващ, толкова и омагьосващ, който го примамваше като пръсти, докосващи нежно кожата му.

— Вземете го, ваше величество! — каза Приратес сред свистенето на вятъра.

Замаян и безпомощен, Саймън ненадейно пожела самият той да имаше сили да го вземе. А не можеше ли? Силата пееше в него, възпяваше властта на всемогъщите, радостта от сбъднатите мечти.

Елиас бавно тръгна напред. Един след друг войниците около него се отдръпнаха и с ридания или молитви на уста хукнаха надолу по хълма и изчезнаха сред тъмнината на близките дървета. След броени секунди на хълма останаха Елиас, Приратес, скритият Саймън, мъжете с качулките и мечът. Елиас направи още една стъпка и стигна до сандъка. Очите му се бяха разширили от страх; той изглеждаше изпълнен с тягостни съмнения и беззвучно мърдаше устни. Вятърът разгръщаше наметалото му с невидими пръсти, а тревите се сплитаха около глезените му.

— Трябва да го вземете! — повтори Приратес. Елиас се взираше в него, сякаш го виждаше за пръв път. — Вземете го! — В главата на Саймън думите на Приратес се въртяха лудешки като плъхове из горяща къща.

Кралят се наведе и протегна ръка. Внезапно силното желание на Саймън се смени с ужас пред дивото, празно небитие на мрачната песен на меча.

„Не бива! Не може ли да разбере? Не бива!“

Когато ръката на Елиас доближи меча, поривите на вятъра стихнаха. Четирите силуета с качулки стояха неподвижно пред каруцата, петият сякаш беше потънал в още по-дълбока сянка. Тишината беше толкова гъста, че сякаш можеше да я докоснеш.

Елиас сграбчи дръжката и с плавно движение извади меча от ковчега. Страхът внезапно изчезна от лицето му и устните Му се разтеглиха в безпомощна, идиотска усмивка. Той вдигна меча високо. По ръба му танцуваше синкав отблясък, който го открояваше на фона на тъмното небе. Елиас едва не захлипа от радост:

— Аз… приемам дара на Господаря. Аз ще… изпълня нашето споразумение. — Той бавно коленичи, като държеше меча пред себе си. — Да живее Краля на бурите — Инелуки!

Вятърът отново засвистя. Саймън се отдръпна от пламтящия огън на хълма, а четирите фигури с наметалата вдигнаха белите си ръце и запяха:

— Инелуки, ай! Инелуки, ай!

„Не! — препуснаха мислите на Саймън. Кралят… всичко е загубено! Бягай, Джосуа!“

„Мъка… Мъка по цялата земя…“

Петият силует с качулка започна да се гърчи на каруцата. Черното наметало падна и се видя фигура от огненочервена светлина, плющяща като пламнало платно. Това същество, всяващо потискащ, смразяващ сърцето страх, растеше пред ужасените очи на Саймън — безплътно, с танцуващи очертания, все по-голямо и по-голямо, докато прозрачното му, поклащано от вятъра туловище не покри всичко наоколо — едно създание от вихрен въздух и огнен пурпур.

„Самият Дявол е тук! Печал, името му е Печал…! Кралят доведе Дявола! Моргенес, свети Усирис, спасете ме, спасете ме, спасете ме!!!“

Хукна като луд в черната нощ, далече от червеното нещо и тържествуващото „друго нещо“. Шумът на стъпките му бе погълнат от пищенето на вятъра. Клоните се впиваха като нокти в ръцете му, в косата и лицето му…

„Ледените нокти на Севера… останките на Асу’а“.

И когато най-накрая се препъна и падна, а духът му избяга от ужас, избяга далече в дълбоката тъма, му се стори, че в този последен миг чу как самите камъни застенаха в земята под него.

Втора част

Саймън странника

15. Среща в странноприемницата

Първото нещо, което чу, беше някакво бръмчене, някакво натрапчиво жужене, което пронизваше ушите му и насила го събуди. С полуотворено око той видя, че насреща му се блещи чудовище — някаква тъмна безформена маса от гърчещи се крака и блестящи очи. Седна и изпищя от ужас, като размахваше ръце. Прозрачните криле на земната пчела, която наивно изучаваше носа му, бръмнаха и тя отлетя, за да потърси по-спокойно място.

Изумен от трептящата яснота на пейзажа, той заслони очите си с ръка. Дневната светлина беше ослепителна. Пролетното слънце позлатяваше тревистите хълмове като на празничен парад. Накъдето и да погледнеше, полегатите склонове бяха осеяни с глухарчета и избуяли невени. Между тях сновяха пчели, прелитаха от цвят на цвят, като някакви малки доктори, които — за своя най-голяма изненада — откриваха, че всичките им пациенти се подобряват едновременно.

Саймън отново се отпусна на тревата и пъхна ръце под главата си. Беше спал твърде дълго — жаркото слънце грееше почти над главата му. От светлината космите по ръцете му блестяха като разтопена мед, а носовете на изтърканите му обувки изглеждаха така далечни, че можеше да ги вземе за мержелеещи се планински върхове.

Внезапен отрезвяващ спомен прогони остатъците от съня. Как се беше добрал дотук? Какво…

Една тъмна сянка зад рамото му го накара бързо да коленичи; обърна се и видя оградения с дървета масив на Тистерборг да се издига на не повече от два-три километра. Всеки негов детайл беше необикновено ясен, с точни и ясни очертания, и ако не бяха тревожните му спомени, той би изглеждал изпълнен с прохлада и утеха — застинал хълм, извисяващ се между обграждащите го дървета, слени в едно от сенките и светлозелените листа. По хребета му се редяха Камъните на гнева, смътни сивеещи точки на фона на синьото небе.

Изведнъж кипящият от живот пролетен ден беше помрачен от спомена за съня. Какво се беше случило миналата нощ? Той избяга от замъка, разбира се — последните мигове с Моргенес бяха сякаш прогорили дълбоко сърцето му, — но после? Какви бяха тези кошмарни спомени? Безкрайни тунели? Елиас? Огън и белокоси демони?

„Сънища, идиот такъв, лоши сънища. Ужас и умора, и пак ужас. През нощта бягах през гробищата, накрая паднах, заспах и съм сънувал“.

Но тунелите… и черният ковчег? Главата все още го болеше, но същевременно усети някакво странно изтръпване, като от лед, поставен върху ударено място. Сънят изглеждаше толкова истински. Сега обаче бе далечен, изплъзващ се и безсмислен; остър спазъм на страх и болка, който би изчезнал като дим, ако му позволеше — или поне така му се струваше. Потисна спомените, погреба ги възможно най-дълбоко и затвори съзнанието си за тях, сякаш затваряше капак на кутия.

„Като че ли нямам за какво друго да се тревожа…“

Яркото слънце на Деня на Белтаин смекчи малко болката в мускулите му, но той беше целият подут… и много гладен. Изправи се схванато и изчисти полепналата по парцаливите му кални дрехи трева. Отново погледна крадешком Тистерборг. Дали жаравата на буйния огън все още тлееше между камъните там? Или разтърсващите събития от предния ден за известно време го бяха накарали да изгуби разсъдъка си? Хълмът се издигаше безучастен пред очите му. Саймън не искаше да знае какви тайни са спотаени под сенките на дърветата или в короната от камъни. Вече имаше предостатъчно въпроси без отговор.

Обърна гръб на Тистерборг и се загледа над тревистите хълмове към гората. Докато наблюдаваше необятните пустеещи земи, почувства как в сърцето му се настанява дълбока тъга и самосъжаление. Бе толкова самотен! Бяха му отнели всичко — бяха го лишили от приятели и дом. Плесна с ръце в изблик на гняв и усети парене в дланите си. По-късно! Щеше да плаче по-късно, сега трябваше да се държи като мъж. Но всичко беше така ужасно несправедливо!

Въздъхна дълбоко и отново погледна към далечните гори. Знаеше, че близо до тази тънка линия от сенки минава Старият горски път — простираше се на много мили от южната страна на Алдхеорте, понякога на известно разстояние, а друг път се прокрадваше боязливо до старите дървета като палаво дете. В други участъци минаваше направо под полите на гората, криволичеше през мрачни шубраци и тихи, нашарени от слънцето сечища. В сянката на гората бяха сгушени няколко малки селца и обичайната странноприемница.

„Вероятно ще мога да намеря някаква работа — поне колкото да си изкарвам прехраната. Гладен съм като мечка… при това току-що събудила се от зимен сън. Умирам от глад! Не съм ял от… от…“

Прехапа устни. Единственото, което трябваше да прави, беше да върви.

Докосването на слънцето беше като благословия. То стопляше израненото му тяло и сякаш едновременно с това разсейваше плътния, тревожен облак на мислите му. Почувства се почти новороден, като любопитното жребче с треперещи крака, което Шем му показа миналата пролет. Но този необикновен свят не беше напълно непорочен. Нещо непознато и потайно витаеше над яркия килим, ширнал се пред очите му, цветовете бяха твърде наситени, ароматите и звуците — прекалено сладникави.

Ръкописът на Моргенес неудобно напомни за себе си под пояса му и момчето го извади и го понесе в потните си ръце. Само след стотина крачки обаче се отказа и пак го мушна под колана. Старецът го беше помолил да го запази и той щеше да го направи на всяка цена. Подпъхна края на ризата си под него, за да не го протрива толкова.

Когато се измори да търси бродове, за да прекосява малките рекички, оплели ливадите като паяжина, събу обувките си. Уханието на тревата и прохладният въздух, колкото и да не разчиташе на това, все пак донякъде прогонваха мрачните и болезнени мисли от съзнанието му, помагаше му и калта, която се процеждаше между пръстите на краката му.

Не след дълго стигна до Стария път, но вместо да тръгне по разкаляните коловози, зави на запад и пое по обраслия с висока трева склон. Под себе си виждаше бели асфодели и сини шибои, които стояха смутени и беззащитни между следите от колела, сякаш някой ги беше изненадал, докато бавно бяха прекосявали пътя. Локвите отразяваха синьото следобедно небе и кротката кал блестеше като осеяна с блестящи стъкълца.

На двеста метра от другата страна на пътя дърветата на Алдхеорте образуваха безкраен ред, като заспали на поста си войници. Сенките бяха толкова тъмни, че наподобяваха широко отворени към земята двери, зейнали между стволовете. На други места се виждаха някакви постройки, вероятно колиби на секачи — на фона на изящната линия на гората изглеждаха доста недодялани.

Както вървеше, загледан в необятната гора, Саймън се спъна в една къпина и одраска болезнено краката си. Когато осъзна на какво е попаднал, мигновено спря да проклина. Повечето плодове бяха още зелени, но имаше и достатъчно узрели, така че след малко целите му бузи и брадичката му бяха изцапани със сок. Къпините не бяха още достатъчно сладки, но въпреки това му се сториха първото сериозно доказателство за доброто начало на Сътворението. Като свърши да яде, той изтри ръце в скъсаната си риза.

Когато пътят започна да се изкачва по едно дълго нанагорнище, най-накрая се появиха неоспорими доказателства за човешко присъствие. Тук-там на юг между избуялата трева стърчаха грубите върхове на плетове. Зад тези обрулени от времето стражи се мержелееха неясни силуети, които се движеха в бавния ритъм на сеитбата. Някъде наблизо други вървяха неотлъчно надолу по браздите и плевяха бурените. По-младите бяха на покривите на колибите — обръщаха сламата, удряха я здраво с дълги прътове и чистеха израсналия от аврелските дъждове мъх. Саймън изпита силно желание да поеме през полята направо към тези спокойни, подредени ферми. Навярно някой щеше да му даде работа, подслон… храна.

„Колко съм глупав? — помисли си той. — Защо просто не се върна в замъка и да изкрещя в общия двор?!“ Селяните бяха известни с недоверието си към непознати — особено сега, при слуховете за крадци и злодеи, идващи от север. Саймън беше сигурен, че Еркинската гвардия ще го търси. В тези отдалечени ферми беше много вероятно да запомнят наскоро миналия оттук червенокос младеж. Освен това той никак не бързаше да завърже разговор с непознати, поне не толкова близо до Хейхолт. Може би щеше да се чувства по-добре в някоя от странноприемниците, разположени около тайнствената гора — ако го приемеха, разбира се.

„Все пак разбирам нещо от кухненска работа, нали? Все някой ще ми даде работа…“

От едно възвишение видя, че пътят пред него е пресечен от тъмна ивица — следи от колелата на каруца, които започваха от гората и лъкатушеха на юг през полята — вероятно път на секачи, пътека, която свързваше сечищата със земеделските земи на запад от Ерчестър. Там, където се пресичаха двата пътя, се издигаше нещо тъмно и ръбато. Кратък спазъм на страх премина през тялото му, докато не осъзна, че нещото е твърде високо, за да е някой, който го дебне. Предположи, че е бостанско плашило или параклис на Елисия, Божията Майка — кръстопътищата се смятаха за нечестиви места и обикновените хора често строяха по тях свети обители, които да прокуждат скитащите духове.

Когато приближи кръстопътя, реши, че е бил прав, като предположи, че е плашило — нещото висеше и вятърът леко го полюшваше. Но щом приближи още повече, видя, че не е никакво плашило. Скоро вече не можеше да се самозалъгва, че е нещо друго, а не това, което беше в действителност: човешко тяло, висящо на набързо вдигната бесилка.

Стигна до кръстопътя. Вятърът утихна; кафеникав облак прах се носеше около него. Той спря и погледна безпомощно. Песъчливата настилка на пътя се успокои и после пак подскочи в слаба вихрушка.

Нозете на обесения, боси и покрити с черни отоци, висяха на височината на раменете на Саймън. Главата му беше клюмнала на една страна, като на пале, хванато за врата; птиците бяха изкълвали очите и лицето му. На счупена дървена дъсчица пишеше: „Р В КРАЛСКИТЕ ЗЕМИ“. Тя леко се полюляваше на гърдите му. На пътя под обесения лежеше друго парче, на което беше надраскано: „БРАКОНИЕ“.

Саймън отстъпи назад. Слаб полъх на вятъра завъртя висящото тяло, така че главата сякаш вторачи невиждащите си очи някъде отвъд полята. Момчето тръгна с бърз ход по пътя на дърварите и се прекръсти, докато минаваше през сянката на тялото. Обикновено подобна гледка би била страшна, ала и вълнуваща, както изглеждат всички мъртви неща, но сега Саймън изпитваше само вцепеняващ ужас. Той самият беше откраднал — или поне бе помогнал в кражбата — нещо много по-голямо от това, за което този беден и окаян крадец би могъл някога да мечтае: беше откраднал брата на краля от самата кралската тъмница. След колко ли време щяха да го хванат, тъй както бяха заловили този изпояден от враните нещастник? Какво ли щеше да е неговото наказание?

Погледна назад. Разяденото лице отново се беше завъртяло, сякаш за да го изпрати с поглед. Побягна и спря чак след като стигна до едно нанадолнище, което скри кръстопътя от очите му.

В късния следобед стигна до селцето Флет. В интерес на истината, това не беше точно село, а само една странноприемница и няколко схлупени до пътя къщурки, на един хвърлей място от гората. Наоколо нямаше жива душа, с изключение на една слаба женица, която стоеше пред вратата на неугледна къща. Две деца със сериозни лица и ококорени очи надничаха иззад полите й. Имаше и няколко коня — предимно товарни кранти, — вързани пред странноприемницата „Драконът и Рибарят“. Саймън бавно мина през отворената врата, като се оглеждаше предпазливо. От лъхащия на бира мрак долетяха високи мъжки гласове и той се изплаши. Реши да изчака и да си опита късмета по-късно, когато можеше да има повече клиенти, които се отбиваха от Стария горски път, за да пренощуват, и мръсните му дрипави дрехи нямаше да се набиват толкова на очи.

Продължи още малко по пътя. Стомахът му къркореше и му се прииска да беше запазил част от къпините. Имаше само още няколко къщи и една малка колиба, престроена в църква. После пътят извиваше нагоре под дърветата и Флет, такова, каквото си беше, свърши.

Точно след края на селцето той откри малко поточе, което ромолеше в покрития с листа чернозем. Коленичи и отпи. Опита се да не мисли за къпините и влагата. Събу си обувките, за да си направи възглавница, и се сгуши под един дъб. Заспа бързо — признателен гост в прохладната обител на дърветата.

И засънува…

Намери една ябълка на земята под голямо бяло дърво, толкова лъскава, кръгла и червена ябълка, че му беше жал да я захапе. Ала гладът му надделя и след малко той я вдигна и впи зъби в нея. Вкусът на хрупкавия сладък плод беше невероятен, но когато погледна отхапаното място, видя тънкото хлъзгаво тяло на един червей, навит на кълбо под лъскавата повърхност. Не можеше да си представи, че ще хвърли ябълката — тя беше толкова красива, а и той беше ужасно гладен. Завъртя я от другата страна, но когато отхапа, пак видя гърчещото се тяло на червея. Отхапваше отново и отново, всеки път на различно място, но винаги лигавото тяло беше под кората. То сякаш нямаше глава или опашка, а само безкрайни пръстени, увити около сърцевината, разяждащи свежата бяла плът на ябълката.

Събуди се с главоболие и горчилка в устата. Чувстваше се замаян и отпаднал и отиде до поточето, за да пийне вода. Кога някой е бил толкова самотен? Отслабващата следобедна светлина не докосваше спокойната повърхност на рекичката. Когато коленичи и се вгледа за момент в тъмната ромоляща вода, усети, че и преди е бил на такова място. Докато се чудеше, нежният шепот на дърветата, полюшвани от вятъра, бе заглушен от усилващ се човешки говор. За момент Саймън се изплаши, че пак сънува, но когато се обърна, видя хора, поне двайсетина — вървяха по пътя към Флет. Все още в сянката на дърветата, той се промъкна напред, за да ги огледа, и избърса уста с ръкава на ризата си.

Процесията беше от селяни, облечени с характерните за тази област груби овчарски дрехи, ала изглеждаха в празнично настроение. Жените бяха вплели в разпуснатите си коси сини, златисти и зелени панделки. Полите им се увиваха около босите глезени. Някои вървяха по-напред и носеха в престилките си цветчета, които ръсеха по земята. Мъжете, едни млади и пъргави, други — куцукащи старци, носеха на раменете си едно отсечено дърво. Клоните му бяха украсени с панделки, като тези на жените. Мъжете го бяха вдигнали високо и го поклащаха жизнерадостно, докато вървяха по пътя.

Саймън се усмихна. Дървото на мая! Естествено. Днес беше Денят на Белтаин и те носеха дървото на мая. Често беше гледал да издигат това дърво на Площада на битките в Ерчестър. Изведнъж усети, че усмивката му е прекалено широка. Главата му сякаш олекна. Наведе се и се скри зад храста.

Жените пееха и гласовете им се сливаха нестройно сред танците и въртенето на тълпата.

— Ела сега във Брередон,

ела на хълма с рози!

Сложи короната си от разцъфнали цветя!

Ела, танцувай ти около моя огън!

Мъжете им отговориха с весели и закачливи гласове:

— Около огъня ти ще танцувам аз, любима,

а след това под горски сенки.

И връз постеля от цветя

ний ще забравим за скръбта!

Всички заедно изпяха припева:

— Под този Ирмансол се подслони

и пей: хей-хо! Хей-хей-хей-хо!

На мая ти под стълба подслони се

и пей: хей-хо! Че идва Бог!

Жените тъкмо подхващаха друг куплет — този за ружите и лилиите, и Краля на цветята, когато шумната група стигна до Саймън. Опиянен от въодушевлението и темпераментната музика, ехтяща в главата му, той тръгна напред. На десетина крачки от него по огрения от слънцето път един от мъжете, които бяха най-близо, се спъна, защото една панделка се уви около очите му. Един от спътниците му му помогна да се освободи от нея и докато развързваше златистата лента, мустакатото му лице се изкриви в ухилена гримаса. Поради някаква причина, блясъкът на оголените му зъби възпря Саймън, който се канеше да напусне укритието си сред дърветата.

„Какво правя? — укори се той наум. — При първия звук на приятелски гласове съм готов да изляза на открито! Тези хора са веселяци, но и хрътката играе с господаря си — и горко на непознатия, който се появи изневиделица“.

Мъжът, когото беше наблюдавал, извика на спътника си нещо, но Саймън не чу какво, тъй като глъчката беше много силна. После същият мъж се обърна, хвана една панделка и извика друг. Тримата затанцуваха заедно и когато и последните изоставащи участници в шествието отминаха, Саймън излезе на пътя и ги последва — слаб и окъсан: човек би могъл да го помисли за печалния дух на дървото, който тъжно следва откраднатия си дом.

Клатушкащото се шествие изкачи малкия хълм зад църквата. Последните слънчеви лъчи над ширналото се поле бързо се топяха. Поставеното на върха на църковния покрив Дърво хвърляше над могилата сянка, наподобяваща нож с извита дръжка. Без да знае какво ще стане, Саймън следваше от разстояние селяните, докато изкачваха дървото по един полегат склон, препъваше се и ги настигаше по разпръснатите розички. На върха мъжете се събраха. Потни и шумни, те си разменяха шеги и изправиха дървото в една изкопана дупка. После, докато едните прикрепяха олюляващата се грамада, другите укрепиха основата й с камъни. Най-сетне се отдръпнаха. Дървото на мая се олюля леко, после се килна на една страна и предизвика изблик на гръмогласен смях. После се задържа право, със съвсем лек наклон, и хората се развикаха радостно. Скрит в сянката на дърветата, Саймън си позволи един тих радостен възглас, а после се оттегли в скривалището си, защото се задави. Разкашля се. Пред очите му причерня — почти дял ден не бе отронил дума.

Изпълзя обратно с насълзени очи. В полите на хълма гореше огън. Най-високите клони на дървото бяха озарени от залеза, а пламъците играеха в основата му и така то приличаше на запалена в двата края факла. Привлечен от неустоимата миризма на храна, Саймън се приближи до бъбривите старци, които постилаха покривки и подреждаха вечерята край каменната стена зад малката църква. Изненада се и се разочарова, като видя колко оскъдни са приготовленията им — съвсем недостатъчно угощение за празничен ден, и лошото бе, че шансът да задигне нещо, без да го забележат, бе нищожен.

По-младите мъже и жени бяха започнали да танцуват около дървото на мая, като се стараеха да оформят кръг. Заради пияните, които се препъваха по склона, кръгът така не се затвори напълно. Зрителите надаваха насърчителни викове, като гледаха как танцуващите напразно се опитват да се хванат за ръце. Един след друг празнуващите се отказваха от танца и се отдалечаваха със залитане или се изтъркулваха надолу по хълма, просваха се на земята и се смееха до припадък. Саймън копнееше да се присъедини към тях.

Скоро всички насядаха на групички по тревата и покрай стената. Най-високата част на дървото приличаше на рубиненочервено копие, уловило последните слънчеви лъчи. Един от мъжете извади кокалена свирка и засвири. При звуците на инструмента постепенно се възцари тишина, нарушавана единствено от шепот и случайни звуци на сподавен смях. Най-сетне синкавата тъмнина забули всичко. Тъжният глас на свирката се рееше, като духа на печална птица. Една млада жена с черна коса и слабо лице се изправи, като се подпираше на рамото на младия си мъж. Полюшвайки се леко, като залюляна от вятъра тънка бреза, тя запя. Саймън почувства как голямата празнота, изпълнила сърцето му, се топи под звуците на песента, вечерта и натрапчивото, приятно ухание на тревата.

— О, верни мой приятелю, о, липово дръвче,

което сянка пазеше ми, докле бях ази млада.

Кажи ми ти за моя мъж неверен,

бъди ти пак приятел мой.

За този, който беше на сърце ми

и обещаваше ми всичко, за да получи всичко,

но ме остави в самота, сърцето ми отблъсна

и любовта превърна в празна дума.

Къде е той, липичке малка моя?

В чии прегръщащи ръце на друга?

Какъв ли зов обратно ще го върне?

Открий го вместо мен!

— Не питай за това, ти, клета господарке,

не искам да ти отговарям аз.

Защото истината винаги говоря,

а искам любовта ти аз да пощадя.

— Не ми отказвай ти, липичке моя стройна,

кажи коя прегърнала го нежно тази нощ е!

Коя жена измести ме в сърцето му?

Коя не пуска моя зов да долети до него?

— О, клета господарке, истината ще ти кажа —

не ще се нивга върне той при теб.

Разхождаше се тази вечер край реката,

препъна се и падна в нея той.

Сега прегръща той Жената речна

и страстно го притиска тя.

Обратно ще го върне тя,

но мокър и студен.

Да, ще се върне той оттам

цял мокър и студен…

Чернокосата жена млъкна и седна, а пламъците запращяха и заискриха, сякаш се подиграваха на тъжната песен.

Саймън бързо се отдалечи от огъня. Очите му бяха пълни със сълзи. Гласът на жената беше пробудил у него някакъв силен копнеж по дома, по шеговитите гласове на миячите, по фамилиарната любезност на камериерките, по леглото му, по крепостния ров, по дългите, огрени от слънцето стаи на Моргенес, дори и — с огорчение осъзна той — по Рейчъл Драконката.

Шушуканията и смехът зад гърба му изпълваха пролетния мрак като жужене на нежни крилца.

На улицата пред църквата имаше двайсетина души. Повечето от тях, на групички от по двама-трима, изглежда, се бяха запътили през спускащия се мрак към „Драконът и Рибарят“. Зад вратата проблясваше огън и обагряше в жълта светлина безделниците на входа. Саймън се приближи, като все още бършеше очите си, и миризмата на месо и тъмно пиво го заля като океанска вълна. Вървеше бавно, на няколко крачки зад последната група, и се чудеше дали да не попита веднага за работа, или просто да изчака в приятната топла обстановка до по-късно, когато съдържателят ще има свободна минутка да поговори с него и да види, че той е момче, на което може да се разчита. Ужаси се само при мисълта да моли за подслон някакъв непознат, но какво друго можеше да направи? Да спи в гората като звяр?

Докато се провираше покрай една група пияни фермери, които спореха за предимствата на стригането в края на сезона, едва не се препъна в една тъмна фигура, свита до стената под висящата табела на странноприемницата. Едно розово лице с малки черни очи се обърна и се вторачи в него. Саймън измънка някакво извинение и вече се бе отдалечил, когато се сети.

— Аз те познавам! — каза той на свитата фигура. Черните очи като че ли се разшириха от безпокойство. — Ти си монахът, когото срещнах на Главната улица! Брат… брат Кадрах?

Кадрах, който за кратко изглеждаше така, сякаш ще се измъкне с пълзене на ръце и крака, присви очи и на свой ред се взря в него.

— Не ме ли помниш? — попита развълнувано младежът. Срещата на познато лице го бе замаяла като вино. — Аз съм Саймън.

Няколко фермери се обърнаха и ги погледнаха с безразлични помътнели очи. Страхът сви сърцето на Саймън и му припомни, че е беглец.

— Аз съм Саймън — повтори той по-тихо.

По кръглото лице на монаха пробяга изражение, което показваше, че го е познал, а и още нещо.

— Саймън! Ами да, разбира се, момчето ми! Какво те води от големия Ерчестър в неприветливия малък Флет? — Кадрах се изправи с помощта на една дълга тояга, опряна на стената.

— Ами… — Саймън беше смутен.

„Да, какво правиш, идиот такъв! Да заговориш един почти непознат човек! Мисли, глупако! Моргенес се опита да ти каже, че това не е игра“.

— Изпратиха ме по работа… от замъка…

— И реши да вземеш малкото си останали пари, да се отбиеш в прословутата кръчма „Драконът и Рибарят“ — Кадрах направи кисела физиономия — и да хапнеш нещо? — Преди Саймън да успее да отрече или поне да реши дали да го направи, монахът продължи:

— Това, което би трябвало да направиш сега, е да вечеряш с мен и да ми позволиш да платя сметката — не, не, момче, настоявам! Просто така е честно, след като така любезно показа пътя на един непознат. — Саймън не успя да отрони и дума, когато брат Кадрах го хвана за ръката и го затегли към общата трапезария.

Когато влязоха, няколко души се извърнаха, но никой не се загледа особено в тях. Помещението беше дълго, с нисък таван и подредени около стените груби маси и пейки, покрити с петна от вино и изподраскани. Изглеждаше, че се държат само защото бяха споени от обилно разливан по тях засъхнал сос и лой. В най-близкия до вратата ъгъл имаше широко каменно огнище, в което гореше буен огън. Едно потно, покрито със сажди селско момче въртеше на шиш голямо парче говеждо. То трепна, когато пламъците просъскаха от капещата мазнина. На Саймън внезапно му се стори, че всичко изглежда и ухае като в рая.

Кадрах го замъкна до едно кътче при вътрешната стена. Масата беше така напукана и с толкова дупки, че го заболя, когато подпря голите си лакти върху нея. Монахът седна срещу него, облегна се на стената и опъна краката си под масата. Вместо сандали, както Саймън очакваше, беше със скъсани ботуши, разцепени от капризите на времето и от продължително носене.

— Кръчмарю! Къде си, уважаеми кръчмарю? — извика Кадрах. Двама навъсени местни жители, със синкави устни, за които Саймън би се заклел, че са близнаци, погледнаха от отсрещната маса с изписано по всяка бръчка на лицата им раздразнение. След малко собственикът се появи — брадат мъж с гръден кош като бъчва и с дълбок белег, минаващ по носа и горната му устна.

— А, ето те — каза Кадрах. — Бог да те благослови, сине мой, ще ни донесеш ли по една халба от най-доброто пиво, което имаш? После бъди така любезен да ни отрежеш малко от това месо — ето това там, и да ни донесеш две панерчета хляб, да си го хапнем заедно с месото. Благодаря, младежо.

Собственикът се намръщи при думите на Кадрах, но рязко тръсна глава в знак на съгласие и се оттегли. Докато се отдалечаваше, Саймън го чу да си мърмори:

— Хернистирски негодник…

Бирата веднага дойде, а после и месото, после още бира. В началото Саймън ядеше като прегладняло куче, но след като позасити вълчия си глад и огледа помещението, за да се увери, че никой не ги оглежда целенасочено, намали темпото и се заслуша в несвързаното бърборене на брат Кадрах.

Хернистирецът беше чудесен разказвач, въпреки гърления си акцент, който понякога правеше казаното трудно за разбиране. Саймън се забавляваше страхотно от приказката за арфиста Итинег и неговата дълга, дълга нощ, въпреки че бе малко стъписан да чуе такава история от едно духовно лице. Смя се така гръмогласно на приключенията на Хатрайхин Червения и ситската жена Финаджу, че заля и без това мръсната си вече риза с бира.

Бяха се застояли доста дълго. Странноприемницата бе вече почти празна, когато брадатият кръчмар напълни халбите им за четвърти път. С оживени жестове Кадрах разказваше на Саймън за един бой на пристанището Ансис Пелипе в Пердруин, на който бил свидетел. Обясняваше как двама монаси се пребили с тояги почти до смърт, спорейки дали бог Усирис е освободил от магия един мъж, превърнат в прасе на остров Гренаман. На най-интересното място, когато брат Кадрах замахна с ръце така ентусиазирано, че Саймън се изплаши да не падне от пейката, кръчмарят шумно тресна една кана бира в средата на масата. Прекъснат по средата на едно възклицание, Кадрах вдигна очи.

— Да, добри ми господине? — попита той и повдигна рунтавите си вежди. — С какво бихме могли да ви услужим?

Съдържателят стоеше с кръстосани на гърдите ръце, а лицето му беше изпълнено с подозрение.

— Досега не съм ви поискал сметката, защото сте божи служител, отче — каза кръчмарят, — но скоро трябва да затварям.

— Това ли е единственото, което ви безпокои? — Кръглото лице на Кадрах се озари от усмивка. — Веднага ще се разплатим с вас, добри човече. Как ви беше името?

— Фриуару.

— Не се безпокойте, добри ми Фриуару. Позволете ни с момчето да си допием и после ще ви оставим да си легнете.

Поуспокоен, Фриуару кимна и с тромава походка се запъти към момчето, което въртеше шиша, и му се разкрещя. Кадрах изпразни чашата си на една дълга шумна глътка и се ухили на Саймън.

— Пий бързо, момче. Не бива да караме човека да ни чака. Аз съм от Граниския орден и съчувствам на бедния човечец. Между другото, добрият свети Гранис е покровител на кръчмарите и пияниците — две естествено близки категории.

Саймън се изкиска и пресуши чашата си, но след като я остави, го зачовърка някакъв откъслечен спомен. Когато се срещнаха първия път в Ерчестър, Кадрах май беше казал, че е от някакъв друг орден? Нещо с „в“? Вилдерван?

Монахът съсредоточено ровеше из джобовете на дрехата си, така че Саймън остави въпроса без отговор. След секунда Кадрах извади една кожена кесия и я пусна на масата; не се чу никакъв звук — нито подрънкване, нито звънтене. Лъсналото от пот чело на Кадрах се набръчка загрижено, той бавно вдигна кесията до ухото си и я разклати. Отново не се чу нищо. Саймън гледаше втренчено.

— Ах, момче, момче — тъжно въздъхна свещеникът. — Какво ще кажеш за това? Днес спрях да помогна на един беден просяк — занесох го до реката и измих кървящите му крака — и виж как се е отплатил за любезността ми. — Кадрах обърна кесията и Саймън видя зеещата дупка, изрязана на дъното. — Можеш да разбереш защо понякога се страхувам за този грешен свят, млади Саймън, нали? Помогнах на човека и защо му е трябвало да ме ограбва, след като дори го занесох на гръб до водата? — Монахът въздъхна тежко. — Виж, момче, опасявам се, че ще бъда принуден да се възползвам от човеколюбието и ейдонитската ти щедрост, за дами дадеш назаем парите, които дължим тук. Ц-ц-ц — зацъка той и размаха срязаната кесия пред празния поглед на Саймън, — ах, този свят наистина е разяден от порока.

Саймън чуваше думите му съвсем смътно, като шумолене в размътената си от бирата глава. Не гледаше дупката, а чайката, избродирана с плътна синя нишка на кожата на кесията. Приятно опиянен допреди малко, сега той се почувства натежал и потиснат. След секунда вдигна втренчения си поглед и очите му срещнаха очите на брат Кадрах. От бирата и топлината в помещението бузите и ушите на Саймън горяха, ала сега той усети кръвта, която бликаше от туптящото му до пръсване сърце и ставаше все по-гореща, докато се качваше нагоре.

— Това… е моята… кесия! — каза той. Кадрах примигна като току-що излязъл от бърлогата си язовец.

— Какво казваш, момче? — попита угрижено той, като се приплъзна леко от стената към средата на пейката. — Не те чух добре.

— Тази… кесия… е моя.

Саймън почувства как в него избликва цялата болка, цялата безвъзвратност на изгубеното — разочарованото лице на Джудит, тъжната изненада на доктор Моргенес — и дълбоката му погнуса от предаденото доверие. Всички червени косми по врата му се изправиха като четина на глиган.

— Крадец! — внезапно извика той и се хвърли напред, но Кадрах беше усетил намерението му. Дребният монах скочи от пейката и хукна покрай стената на хана към вратата.

— Чакай малко, момче, правиш грешка! — изкрещя той, но дори наистина да мислеше така, изглежда, не вярваше особено в способностите си да убеди Саймън. Без да спира дори за миг, той грабна тоягата си и изскочи през вратата. Саймън тичаше подире му с всичка сила, ала щом стигна до вратата, усети как две подобни на мечешки лапи ръце го сграбчиха през кръста. Миг по-късно младежът се озова във въздуха и зарита безпомощно.

— Какво си намислил ти бе? — изгрухтя в ухото му Фриуару. После кръчмарят се извъртя и запрати Саймън насред осветената от огъня трапезария. Младежът се просна на влажния под и задъхан остана да лежи там.

— Монахът! — изстена най-накрая. — Откраднал ми е кесията! Не го оставяйте да избяга!

Фриуару хвърли поглед към вратата.

— Е, ако това е вярно, той отдавна вече е изчезнал, но как мога да съм сигурен, че всичко това не е част от плана, а? Откъде да знам, че вие двамата не разигравате този номер с монаха във всяка странноприемница оттук до Утаниат? — Няколко закъснели пияници се закискаха. — Ставай, момче — каза той, сграбчи ръката на Саймън и грубо го изправи. — Ще проверя дали Деорхелм или Годстан не са чували за вас двамата.

Той изблъска Саймън през вратата и го повлече покрай стената на сградата, стиснал ръката му в яката си хватка. Лунната светлина очертаваше покрива на конюшнята, а първите дървета бяха само на хвърлей от тях.

— Защо просто не попита за работа, магаре такова? — изръмжа Фриуару, докато буташе препъващия се пред него младеж. — Моят Хийнфакс току-що напусна и един добре сложен млад човек като теб би ми бил от полза. Непростима глупост — и си затваряй устата, ако обичаш.

До конюшнята имаше малка барака, отделна, но въпреки това свързана с основната постройка. Фриуару блъсна вратата с юмрук.

— Деорхелм! — извика той. — Буден ли си? Ела да погледнеш този момък и да ми кажеш дали си го виждал. — Отвътре се чу шум от стъпки.

— Пресвето Дърво, ти ли си, Фриуару? — избоботи един глас. — Трябва да потегляме призори. — Вратата рязко се отвори. Стаята зад нея беше осветена от няколко свещи.

— Имаш късмет, че играехме на зарове и още не сме си легнали — каза мъжът, който отвори. — Какво има?

Очите на Саймън се разшириха, а сърцето му заби лудо. Този мъж, и другият, който лъскаше меча си на едно от леглата, носеха зелените наметала на Еркинската гвардия на Елиас.

— Този млад хулиган и крадец на… — едва успя да каже Фриуару, когато Саймън се обърна и заби глава в корема му. Брадатият мъж се строполи с тежка въздишка. Саймън скочи и се втурна към укритието на гората. След няколко скока вече беше изчезнал. Двамата войници зяпнаха подире му, онемели от изненада. На земята, на осветеното от свещите място пред вратата, Фриуару сипеше проклятия.

16. Бялата стрела

— Не е честно! — изхлипа Саймън вероятно за стотен път и удари с юмрук влажната земя. По зачервените кокалчета на пръстите му полепнаха листа; изобщо не му стана по-топло. — Не е честно! — промърмори и се сви на топка. Слънцето беше изгряло преди час, ала слабата му светлина не топлеше. Саймън потрепери и заплака.

И наистина не беше честно — изобщо. Какво беше направил, та трябваше да лежи мокър, злочест и бездомен в гората Алдхеорте, докато други спяха в топлите си легла или току-що бяха станали, обличаха се в сухи дрехи и закусваха хляб и мляко? Защо трябваше да го гонят и преследват като мръсно животно? Той се опита да направи това, което беше правилно, да помогне на приятеля си и на принца, а това го превърна в гладуващ бездомник.

„Но Моргенес е още по-зле, нали? — изтъкна с презрение една част от него. — Бедният доктор вероятно на драго сърце би се сменил с теб“.

Но дори и това не беше съвсем така. Доктор Моргенес поне имаше някаква представа в какво се замесва, какво може да стане. Самият той, помисли си с отвращение Саймън за себе си, беше наивен и глупав като мишка, която излиза от дупката си, за да си играе на гоненица с котката.

„Защо Бог ме мрази толкова?“, чудеше се Саймън и подсмърчаше. Как Усирис Ейдон, за когото свещеникът казваше, че бди над всички, го беше оставил да страда и да умре в дивата пустош по такъв начин? Той отново избухна в плач.

Малко по-късно, докато бършеше очите си, се зачуди колко ли дълго е лежал, вторачен в нищото. Стана с усилие и излезе от прикритието си, за да раздвижи малко ръцете и краката си. Облекчи се, а после бавно тръгна към малкото поточе да пийне вода. При всяка стъпка в коленете, гърба и врата го пронизваше безмилостна болка.

„Всички да горят в Ада. Да върви по дяволите и проклетата гора. А също и Господ, за това му дело“.

Боязливо вдигна поглед от прохладната вода в шепите си, ала безмълвното му богохулство остана ненаказано.

Когато се напи, тръгна нагоре и след малко стигна до едно място, където потокът се вливаше в един вир и буйните му води се успокояваха. Докато се навеждаше, загледан в размазаното от сълзите отражение, усети нещо да му убива на кръста: пречеше му да се свие, без да се подпре на ръце.

„Ръкописът на доктора!“.

Извади омекналия свитък, мушнат между панталоните и ризата му. Коланът му беше направил ръб по дължината на целия пакет. Носеше го от толкова време, че страниците бяха приели извивките на тялото му и приличаха на ризница; полюшваха се в ръцете му като бореща се с вятъра платноходка. Първата страница беше изцапана и втвърдена от мръсотия, но Саймън различи дребния заплетен почерк на доктора: той беше носил финото оръжие на Моргенес — думите. Усети внезапен болезнен спазъм, подобен на глад, внимателно остави листовете настрани и отново погледна вира.

Отне му един миг, за да различи отражението си сред сенките върху водната повърхност. Светлината струеше откъм гърба му, образът му беше почти само силует, тъмна фигура със слабо загатнати черти около осветените слепоочия, бузите и челюстта. Наклони глава, за да улови слънцето, и с крайчеца на окото си видя във водата отражението на преследвано животно: с наострени уши, които се ослушваха за преследвачи, косата сплъстена на кичури, с приведен врат, който говореше не за цивилизованост, а за животинска бдителност и страх. Грабна ръкописа и тръгна по брега на потока.

„Аз съм съвсем сам. Никой никога вече няма да се погрижи за мен. Не че някой го е правил преди“. Усещаше как сърцето му ще се пръсне в гърдите.

След кратко търсене откри едно осветено от слънцето местенце и седна, за да избърше сълзите си и да помисли. Заслушан в чуруликането на птиците, изпълващо иначе безмълвната гора, си даде сметка, че трябва непременно да си намери по-топли дрехи, ако ще прекарва нощите под открито небе, а това неминуемо щеше да е така поне докато не се отдалечеше достатъчно от Хейхолт. Трябваше и да реши накъде да тръгне.

Разсеяно започна да прелиства листовете. Всяка страница беше плътно изписана с думи. Думи — как можеше някой да измисли наведнъж толкова много думи, да не говорим за това да ги напише? Само при мисълта за това го заболя главата. И каква полза от думите, мислеше той, с потрепващи от огорчение устни, когато ти е студено и си гладен… или когато Приратес е пред вратата ти? Раздели две залепнали страници. Долната се скъса и той се почувства така, сякаш неволно е наранил приятел. Загледа се в нея за момент и бавно прокара пръста си по познатия почерк, после я вдигна на светлината и зачете с присвити очи.

„… странно е като си помисли човек, че тези, които сътворяваха песните и историите, за да забавляват бляскавия двор на Джон, в опитите си да го представят по-велик от живота всъщност омаловажиха това, което беше в действителност“.

Когато прочете пасажа за първи път, като се опитваше да го проумее дума по дума, не успя да разбере нищо. Но докато го четеше повторно, в главата му зазвуча гласът на Моргенес. Едва не се усмихна и за миг забрави ужасното си положение. Все още не схващаше съвсем смисъла, ала разпознаваше начина на говорене на учителя си.

„Да вземем за пример — четеше той по-нататък — пристигането му от остров Уоринстен в Еркинланд. Поетите твърдят, че Бог го бил призовал да убие дракона Шуракай, че стъпил на брега в Гренефод с меча си Блестящ гвоздей в ръка и със съзнание, погълнато единствено от тази велика мисия.

След като е възможно милостивият Бог да го е призовал, за да освободи земята от свирепото чудовище, все още предстои да се изясни защо например Бог е оставил споменатия дракон да опустошава страната години наред, преди да изпрати възмездието. И разбира се, тези, които са го познавали тогава, помнят, че когато той тръгнал от Уоринстен, бил само един невъоръжен фермерски син и като такъв е стъпил на нашия бряг. Дори и не помислял за Червения змей, докато не прекарал повече от половин година в Еркинланд“.

Беше много успокояващо отново да чуе гласа на Моргенес, макар и само във въображението си, ала този пасаж го озадачи. Нима Моргенес се опитваше да каже, че Престър Джон не е убил Червения дракон, или само, че не е бил избран от Бог да стори това? Ако не е бил избран от Усирис, как е успял да убие лукавия звяр? Не говореха ли хората в Еркинланд, че той е крал, миропомазан от самия Господ?

Докато седеше и размишляваше, задуха студен вятър и кожата по ръцете му настръхна.

„Милостиви Ейдон, трябва да намеря наметало или някаква топла дреха — помисли си той. — И да реша накъде да поема, вместо да си седя тук като някакъв идиот и да се залъгвам с тези стари писания“.

Сега беше сигурен, че вчерашният му план — да се скрие зад тънкия воал на анонимността и да стане слуга в някой малък селски хан — е неосъществим. Проблемът не бе в това дали двамата войници, от които избяга, щяха да го познаят. Ако те не го познаеха, със сигурност щеше да го направи някой друг. Беше сигурен, че войниците на Елиас вече претърсват околността за него. Той не бе просто един избягал прислужник, той беше престъпник, ужасен престъпник. Заради бягството на Джосуа вече загинаха няколко души. Ако попаднеше в ръцете на Еркинската гвардия, нямаше да има пощада.

Как можеше да се измъкне? Накъде да тръгне? Усети, че отново го обхваща паника, и се опита да я потисне. Предсмъртното желание на Моргенес беше той да последва Джосуа в Наглимунд. Сега това му изглеждаше единствената разумна посока. Ако принцът беше успял да се измъкне, със сигурност щеше да приеме с радост Саймън. Ако ли не, тогава верните поданици на Джосуа щяха да му предоставят убежище в замяна на новини за господаря си. И все пак пътят до Наглимунд беше отчайващо дълъг. Саймън знаеше за посоката и разстоянието само това, което беше чувал, но никой не бе казвал, че е близо. Ако продължеше на запад по Стария горски път, вероятно щеше да стигне до кръстопътя с пътя Велдхелм, който вървеше на север и минаваше покрай подножието на хълмовете, откъдето идваше и името му. Ако успееше да намери пътя Велдхелм, поне щеше да върви в правилната посока.

Нави листовете на руло и ги върза с парцал, който откъсна от подгъва на ризата си. Забеляза, че е пропуснал една страница. Тя лежеше отстрани и като я вдигна, видя че е покрита с петна от потта му. Сред неясните, размазани букви едно изречение беше изчезнало. Думите изскочиха пред очите му.

„… Ако беше белязан от божественото, то това личеше най-вече в пристиганията и заминаванията му, в способността му да бъде на подходящото място в най-подходящото време, като така се възползваше от…“

Това не бе точно предсказание или пророчество, ала някак си го ободри и затвърди решението му. Щеше да тръгне на север — на север към Наглимунд.

Злочестото, изпълнено с премеждия и болка пътуване, продължило през целия ден, завърши донякъде щастливо, благодарение на една случайна находка. Докато се провираше през храсталаците, за да заобиколи накацалите тук-там близо до пътя колиби, през една пролука между дърветата той успя да зърне безценно съкровище: нечие пране. Докато пълзеше към дървото, чиито клони бяха окичени с влажни дрехи и едно вонящо прогизнало одеяло, той не изпускаше от поглед мизерната колиба само на няколко крачки от него. С разтуптяно сърце дръпна едно вълнено наметало, което бе толкова тежко от водата, че той залитна, когато се плъзна в ръцете му. Откъм колибата не се чу нищо. Всъщност като че ли наоколо нямаше никого. Неизвестно защо това го накара да се почувства още по-зле заради кражбата. Докато пълзеше с товара си към гъстите дървета, в съзнанието му изплува грубата дървена табела, увиснала върху безжизнените гърди на обесения.

Саймън скоро разбра, че животът на беглеца няма нищо общо с приказките за Джак Мандуоуд, разбойника, за когото му беше разказвал Шем. Той си представяше гората Алдхеорте като безкрайна просторна зала, с под от мека трева и с колони от дървесни стволове, подпиращи високия таван от листа и синьо небе, една открита шатра, където рицари като сър Талистро от Пердруин или великия Камарис яздеха буйните си коне и спасяваха омагьосани хубавици от ужасната им съдба. Попаднал в безизходица в тази враждебна действителност, Саймън осъзнаваше, че дърветата се сгъстяват, а клоните се вплитат един в друг като скупчени на кълбо змии. Храсталаците също възпрепятстваха пътя му — едно безкрайно неравно поле от къпинаци и повалени стволове, които лежаха почти невидими под мъха и гниещите листа.

В първите дни, когато от време на време минаваше през сечища и за кратко можеше да върви безпрепятствено, звукът от собствените му стъпки, които отекваха над рохката земя, го караше да се чувства беззащитен. Той се усети, че бърза да премине през долчинките под косите слънчеви лъчи, устремен към прикритието на шубраците. Това слабоволие така го ядоса, че той съзнателно си наложи да прекосява сечищата по-бавно. Понякога дори си тананикаше песнички, заслушан в ехото, сякаш гласът му, който потреперваше и потъваше сред дърветата, беше най-естественото нещо на света, ала щом отново влезеше в къпинаците, почти не можеше да си спомни какво е пял.

Макар спомените от живота му в Хейхолт все още да изпълваха съзнанието му, те бяха само мимолетни проблясъци, които му се струваха все по-далечни и нереални, потънали в нарастващата мъгла на гнева, огорчението и отчаянието. Бяха му откраднали дома и щастието. Животът в Хейхолт беше приятен и спокоен, хората — любезни, удобствата — прекрасни. Сега в продължение на безкрайни унили часове той с мъка си проправяше път през плетеницата от дървета, нещастен и изпълнен със самосъжаление. Чувстваше как предишният Саймън постепенно си отива. Все по-често и по-често мислите, които го поддържаха, се въртяха само около две неща: да върви напред и да яде.

В началото дълго се колебаеше дали да тръгне по открития път — щеше да се придвижва по-бързо, ала рискът да го открият бе по-голям — или да се опита да го следва под прикритието на гората. Последното му се стори по-добра идея, но скоро разбра, че пътят и краят на гората на места толкова се раздалечават, че често му беше страшно трудно отново да излезе близо до пътя, като върви през непроходимия гъсталак на Алдхеорте. С неловко смущение откри, че не знае как да запали огън, нещо, за което никога не се беше замислял, докато слушаше как Шем описва смешния Мандуоуд и приятелите му разбойници, пируващи с печено еленско под дърветата. Тъй като нямаше факла, за да си свети, явно единственото, което можеше да стори, бе да върви по пътя през нощта, когато грееше луната. В такъв случай трябваше да спи през деня и да използва оставащите до залез-слънце часове, за да се провира през гората.

Липсата на факла означаваше липса и на огън за готвене, което в известен смисъл беше най-неприятно. От време на време намираше гнезда с петнисти яйца, които яребицата-майка беше скрила в дупки под гъстата трева. Те му осигуряваха някаква храна, но беше трудно да изсмуква лепкавия студен жълтък, без да си мисли за топлите, уханни лакомства в кухнята на Джудит и с горчивина да си спомня за утрините, в които, забързан да отиде при Моргенес или на турнирното поле, оставяше чинията си — пълна с големи залъци, намазани с масло и мед — почти недокосната. Сега представата за парче корав хляб с масло се превърна в бленувано съкровище.

Тъй като не умееше да ловува и знаеше съвсем малко или нищо за това кои диви растения са ядливи, Саймън дължеше оцеляването си на дребни кражби от градините на местните овчари. Оглеждаше се за кучета и за разгневени стопани, изскачаше от прикритието на гората и задигаше оскъдните, поникнали нарядко моркови и лук или набързо откъсваше ябълките от по-ниските клони, но дори и тези незначителни блага бяха рядкост. Често болката от глада ставаше толкова нетърпима, че той започваше гневно да крещи и жестоко да рита сплетените храсталаци. Веднъж ритна толкова яростно и изпищя толкова силно, че падна по лице сред шубраците, останал без дъх, и после дълго не успя да се изправи. Лежеше заслушан в заглъхващото ехо на вика си и мислеше, че ще умре.

Не, животът в гората изобщо не беше толкова славен, колкото си го беше представял в онези далечни следобеди в Хейхолт, докато седеше в ухаещите на сено и кожа конюшни и слушаше разказите на Шем. Могъщият Алдхеорте беше мрачен и стиснат домакин, който неохотно даваше подслон на скитниците. Докато се криеше в бодливите храсти, за да проспи деня, докато криволичеше мокър и треперещ през мрака под уловената в мрежата на клоните луна или крадешком притичваше през градините в прекалено голямото си увиснало наметало, Саймън осъзнаваше, че е по-скоро страхливец, отколкото бандит.

Въпреки че навсякъде носеше със себе си навитите на руло страници, в които Моргенес беше описал живота на Джон, сякаш бяха кралски жезъл или светото Дърво на някой свещеник, дните се нижеха, а той все по-рядко и по-рядко ги четеше. В кратката привечер между оскъдното ядене — ако изобщо имаше такова — и ужасяващата, потискаща тъмнина на откритото небе той развързваше свитъка и прочиташе част от някоя страница, ала с всеки ден му ставаше все по-трудно да разбере смисъла. Една страница, на която се открояваха имената на Джон, Ейлстан — Краля на рибарите и дракона Шуракай, привлече за малко вниманието му, ала след като упорито я прочете четири пъти, той установи, че е разбрал също толкова, колкото и от годишните кръгове върху някое отсечено дърво. В следобеда на петия ден, откакто беше в гората, той седеше и плачеше тихо, с разпилени в скута му страници. Разсеяно погали гладкия пергамент, както преди безкрайно много време чешеше кухненската котка в една топла светла стая, ухаеща на лук и на канела…

Осем дни след премеждието в „Дракона и Рибаря“ той мина съвсем близо край Систан — едно малко по-голямо от Флет селце. Над двата глинени комина на крайпътния хан се виеше дим, но пътят беше безлюден под яркото слънце. Саймън се загледа от склона на хълма през горичката от сребристи брези и споменът за последното му топло ядене го удари в главата като с юмрук, коленете му омекнаха и той едва не падна. Онази отдавна отминала вечер, независимо от завършека й, му се стори почти като някогашния разказ на доктор Моргенес за езическия рай на древните жители на Римърсгард — вечно пиене и разказване на истории, един безкраен празник.

Той се прокрадна надолу по склона към притихналия хан с разтреперани ръце и налудничави планове в главата, как да открадне парче месо от перваза на отворения прозорец или да се вмъкне през задната врата и да задигне нещо от кухнята. На средата на склона внезапно осъзна какво прави: напускаше сянката на дърветата по обяд, едно болно, трескаво животно, загубило инстинкта си за самосъхранение. Изведнъж се почувства гол въпреки вълненото наметало и замръзна на място, после се обърна и бързо пое назад към стройните като лебедови шии брези. Сега дори и те му се сториха твърде несигурно прикритие. С проклятия и пъшкания той се закатери към по-гъст заслон и потъна в успокояващото лоно на Алдхеорте.

След петдневно вървене на запад от Систан мръсният и гладен младеж се катереше по поредния склон и гледаше надолу към една груба колиба, разположена в малка горска долина. Беше сигурен доколкото въобще можеше да е сигурен при тези накъсани и объркани мисли, — че още един ден без истинска храна или поредната самотна нощ в студената, негостоприемна гора ще го накарат окончателно да полудее. Щеше съвсем да се превърне в животното, което все по-често усещаше в себе си. Мислите му бяха нечисти като на някой скот: храна, тъмни закътани местенца, изтощително скитане из гората — това бяха грижите, които изцяло поглъщаха вниманието му. Беше му все по-трудно да си спомня за замъка. Беше ли топло там? Разговаряха ли другите с него? Когато един клон сцепи наметалото му и одраска ребрата му предния ден, той успя само да изръмжи и да заблъска дървото като истински звяр!

„Някой… някой живее тук…“

Пред колибата имаше пътечка, оградена с подредени камъни. Под стряхата на страничната стена беше наредена купчина цепеници. Разбира се, разсъждаваше той, като тихо подсмърчаше, разбира се, че някой тук ще го съжали, ако отиде до вратата и смирено помоли за храна.

„Толкова съм гладен. Не е честно. Не е справедливо! Някой трябва да ме нахрани… някой…“

Той бавно пое надолу. Краката му бяха изтръпнали, а устата му се отваряше и затваряше като на риба на сухо. Един слаб спомен за човешкото поведение сред хора му нашепваше, че не трябва да плаши тези селски хорица, тези подозрителни горски жители в дървената им хралупа. Тръгна напред, изпънал празните си ръце пред себе си, бледите му пръсти бяха широко разтворени в знак, че идва с мирни намерения.

Колибата беше празна, а може би обитателите й просто не отговаряха на чукането на подутите му кокалчета по вратата. Той я обиколи, като прокарваше върховете на пръстите си по грубото дърво. Единственият прозорец беше закован с широка дъска. Почука още веднъж, по-силно, но отвътре му отговори само кухо ехо.

Той приклекна под закования прозорец и тъкмо си мислеше дали да не го разбие с някоя от цепениците, когато едно изшумоляване като от счупени съчки долетя откъм дърветата и го накара да се изправи толкова бързо, че за момент му причерня и пред погледа му затанцуваха звезди. Призля му. Дърветата се огънаха, сякаш някой бе промушил огромна ръка през тях, а после рязко се изправиха. Миг по-късно сред тишината прозвуча отсечено съскане. Шумът се превърна в бърз порой от думи на език, който Саймън не разбираше, ала все пак си бяха думи. След миг на поляната отново се възцари тишина.

Саймън се беше вкаменил, не можеше да помръдне. Какво да прави? Може би обитателят на колибата беше нападнат от някой звяр, докато се прибираше вкъщи… Саймън можеше да му помогне… после сигурно щеше да получи храна. Но как би могъл да помогне? Едва се държеше на краката си. Ами ако беше някой звяр, само звяр — ако просто му се беше сторило, че чува думи сред този кратък порой от звуци?

Ами ако беше нещо по-лошо? Войниците на краля с извадени остри мечове или пък някоя побесняла от глад белокоса вещица? Може да беше и самият Дявол, с огненочервена мантия и черни като нощта очи?

Саймън не разбра откъде намери смелост и дори сила да се изправи на омекналите си крака и да тръгне към гората. Ако не се чувстваше толкова слаб и отчаян, сигурно нямаше да… Но той беше слаб, прегладнял, мръсен и самотен като наскадуски чакал. Уви наметалото около себе си, стисна свитъка с бележките на Моргенес и закуцука към гъсталаците.

Слънчевата светлина струеше на ивици между дърветата, процеждаше се през пролетния листак и нашарваше земята с блещукащи петна. Въздухът беше душен като дълго сдържан човешки дъх. За момент Саймън не виждаше нищо, освен тъмните силуети на дърветата и ивици ослецителна светлина. На едно място обаче слънчевите петна от време на време се раздвижваха. Миг по-късно той разбра, че осветяват една бореща се фигура. Той пристъпи крачка напред, листата изшумоляха под стъпките му и при този звук борбата спря. Някакво същество — висеше почти на метър над влажната земя — вдигна глава и го загледа. Имаше човешко лице и безмилостни топазени очи на котка.

Саймън отскочи с разтуптяно сърце, разтвори широко ръце и разпери пръсти пред очите си, сякаш за да не вижда този странен обесен. Каквото или който и да беше, той не приличаше на никой от хората, които Саймън беше виждал. Въпреки това в него имаше нещо до болка познато, сякаш от полузабравен сън — но толкова много от настоящите сънища на Саймън бяха лоши. Какво странно видение! Макар и уловен в безмилостен капан, овързан здраво през кръста и лактите с ласо от усукано черно въже, увиснал на люлеещия се клон, без да може да достигне до земята, този пленник изглеждаше свиреп и непокорен, като хваната натясно лисица, която щеше да умре със зъби, впити в гърлото на преследващата я хрътка.

Ако беше човек, беше много слаб. За момент — един ужасен, смразяващ кръвта момент — високите скули и фините черти на лицето му напомниха на Саймън за съществата с черните наметала при Тистерборг, но те бяха смъртнобледи и с бяла като слонова кост кожа, докато този тук имаше златистокафявия тен на лакиран дъб.

Саймън пристъпи напред, за да може да вижда по-добре на смътната светлина. Пленникът присви очи, после разтегна устни, оголи зъбите си и изсъска като котка. Нещо в начина, по който го направи, нечовешката гримаса на получовешкото му лице, в миг убеди Саймън, че това, което се мята в капана като невестулка, не е човек… беше нещо друго…

Саймън се беше приближил повече от разумното и докато се взираше в пъстрите кехлибарени очи, пленникът внезапно го ритна в ребрата. Въпреки че Саймън беше видял мигновеното полюшване и предугади нападението, движението на съществото беше толкова светкавично, че той все пак получи болезнен удар отстрани. Залитна и изгледа гневно нападателя си, който на свой ред също се намръщи.

Саймън стоеше срещу съществото и гледаше как странните лицеви мускули разтварят устните му в насмешка. После ситът — тъй като Саймън внезапно разбра, сякаш някой му каза, че хванатото в примка същество е точно това — сит — изсъска една-единствена неясна дума на западния диалект на езика на Саймън.

— Страхливец!

Саймън толкова се ядоса, че замалко да се хвърли напред, забравил глада, страха и отеклите си крайници, когато осъзна, че с подигравката си ситът цели точно това. Опита се да забрави болката в ритнатите си ребра, скръсти ръце пред гърдите си и се втренчи в уловения в капана сит. Наблюдаваше безпомощното гърчене на пленника с мрачно задоволство.

Мирният, както Рейчъл суеверно наричаше всеки представител на тази раса, носеше странна мека роба и панталони от лъскав кафяв плат, съвсем малко по-тъмен от кожата му. Коланът и накитите от блестящ зелен камък чудесно контрастираха с косата му — бледовиолетова като планински пирен, прибрана плътно около главата с костена диадема и увиснала на конска опашка над едното му ухо. Беше малко по-нисък и много по-слаб от Саймън, но младежът напоследък се беше оглеждал само в тъмните горски вирове и сигурно и той вече изглеждаше мършав и див. Но дори и да беше така, все пак имаше някакви, макар и не съвсем определени разлики: птичите движения на главата и врата, странната плавност във въртенето на ставите, впечатлението за сила и самообладание, видимо дори и сега, когато ситът висеше като животно в страшната примка. Този сит, този дух от сънищата не приличаше на нищо, което Саймън беше виждал. Беше страховит и смразяващ дъха… беше като същество от друг свят.

— Аз не искам… не искам да ти причиня зло — каза най-накрая Саймън и разбра, че говори така, както се говори на дете. — Не аз съм поставил този капан. — Ситът продължаваше да го гледа със злобно присвити очи.

„Сигурно изпитва ужасна болка — помисли си Саймън. — Ръцете му са така извити, че… че ако аз бях на негово място, щях да пищя!“

Над лявото рамо на пленника се виждаше колчан, в който бяха останали само две стрели. На тревата под висящите му крака бяха пръснати още няколко, заедно с един лък от тънко тъмно дърво.

— Ако се опитам да ти помогна, ще обещаеш ли да не ми правиш нищо? — попита Саймън. Изговаряше думите бавно. — Аз съм само много гладен — неуверено добави той. Ситът не каза нищо, ала когато Саймън пристъпи напред, сви крака, за да го ритне, и младежът се отдръпна.

— Дявол да те вземе! — изкрещя Саймън. — Искам само да ти помогна! — Но защо ли искаше? Защо да освобождава вълка от ямата? — Ти трябва… — започна той, но спря, тъй като се чу пукане и пращене на съчки и иззад дърветата се появи голям тъмен силует.

— Аа! Тук си бил значи, тук… — каза басов глас.

През сечището си проправяше път брадат мръсен мъж. Дрехите му бяха дебели и покрити с кръпки, а в ръката си размахваше брадва.

— Сега ще те… — Той спря, когато видя Саймън, свит до едно дърво. — Ей, кой си ти? Какво правиш тук?

Саймън погледна нащърбеното острие на брадвата.

— Аз съм… просто пътник… Чух шум и… — Той посочи висящия сит. — Намерих го тук, в… в този капан.

— Моят капан! — ухили се дърварят. — Да, да — капан — и той в него. — Мъжът обърна гръб на Саймън и се вторачи в сита. — Заклех се, че няма да ги оставя да се мотаят наоколо, да шпионират и да създават неприятности, и ще изпълня клетвата си.

Той протегна ръка и бутна пленника, който безпомощно се залюля и изсъска безсилно. Дърварят се закиска.

— Ама е зъл, а? Зъл бе!

— Какво… какво ще правите с него?

— А ти какво мислиш, момче? Какво ни е казал Бог да правим със злите духове, вещиците и дяволите, когато ги хванем? Да ги изпратим обратно в Ада. И с помощта на вярната ми секира точно това ще направя.

Пленникът бавно спря да се люлее и се завъртя в кръг около черното въже като уловена в паяжина муха. Погледът му беше наведен към земята, тялото — отпуснато.

— Ще го убиеш? — Изтощеният Саймън усети как го полазват студени тръпки. Опита се да подреди обърканите си мисли. — Ще го… но ти не можеш! Не можеш! Той е… той е…

— Във всеки случай не е нормално същество, това е сигурно! Махай се оттук, момче. Ти си на моя територия, без да съм те канил. Знам какви ги вършат тези същества…

Дърварят пренебрежително обърна гръб на Саймън и пристъпи към сита с вдигната брадва, сякаш се готвеше да цепи дърва. „Дървото“ обаче внезапно се отдръпна и се превърна в борещ се, ритащ, ръмжащ звяр, който бранеше живота си. Първият удар на секача попадна отстрани на лицето, разкъса кокалестата скула и остави назъбена диря по ръкава на странната блестяща дреха. По деликатната брадичка и по врата на сита потече кръв — изглеждаше съвсем като човешка. Мъжът отново пристъпи напред.

Саймън се свлече на разранените си колене и затърси нещо, с което да спре тази отвратителна касапница, да прекъсне сумтенето и проклятията на мъжа и стържещото ръмжене на вързания пленник, което пронизваше ушите му. Напипа лъка, ала той се оказа дори по-лек, отколкото му се беше сторил, сякаш тетивата беше опъната на блатна тръстика. Миг по-късно ръцете му напипаха един полузаровен камък. Той го разклати, измъкна го от пръстта и го вдигна над главата си.

— Спри! — изкрещя младежът. — Остави го!

Никой от противниците не му обърна внимание. Дърварят стоеше на една ръка разстояние от сита и силно удряше по въртящата се мишена. Ударите му се плъзгаха встрани, но все пак закачаха съществото. Слабите гърди на сита се повдигаха и спускаха като мях, силите бързо го напускаха.

Саймън не можеше повече да понася жестоката гледка. С див рев, който беше набирал и сдържал през всичките тези безкрайни и страшни дни на изгнание, той се хвърли напред и стовари камъка в тила на дърваря. Отекна тъп удар. За момент мъжът се олюля, после падна на колене и заби лице в земята. От тъмната му коса бликна червена кръв.

Саймън усети как вътрешностите му се преобръщат и падна на колене. Догади му се, ала повърна само кисела слюнка. Притисна замаяната си глава в мократа земя. Гората се люшна и се завъртя около него.

Когато успя да се изправи, се обърна към сита, който висеше спокойно в примката си. Наметалото му беше оцапано с кръв, а обезумелите му очи бяха потъмнели, сякаш от вътрешната им страна бе паднала някаква завеса, която не допускаше светлината да минава през тях. С неуверени движения, като на сомнамбул, Саймън вдигна падналата брадва и я прокара по изопнатото въже, като започна от пленника и стигна до мястото, където то беше вързано за високия клон — толкова висок, че не можеше да го стигне. Вцепенен от страх, Саймън провря нащърбеното острие до възела на гърба на Сита. Мирният трепна, но не издаде никакъв звук.

След безкрайно стържене възелът се разсече. Ситът падна на земята и се търкулна върху неподвижния дървар. Дръпна се светкавично от безжизненото туловище и започна да събира разпилените си стрели. После, стиснал ги като букет цветя, вдигна лъка с другата си ръка и спря, за да погледне Саймън. Блясъкът на студените му очи отне на Саймън желанието да продума. За един момент ситът забрави или не обръщаше внимание на раните си и се закова изопнат и напрегнат като стреснат елен, после хукна — мълния от кафяво и зелено, която изчезна сред дърветата и остави Саймън самотен и зяпнал.

Разпокъсаната слънчева светлина още не се бе успокоила върху листата, когато Саймън чу жужене, сякаш от гневно насекомо, и усети как по лицето му премина бърза сянка. От един пън до него стърчеше стрела и леко трептеше — на по-малко от педя от главата му. Той се вторачи в нея и се зачуди кога ли ще го уцели следващата. Стрелата беше бяла и блестеше като крило на чайка. Той зачака неизбежната втора стрела. Такава обаче не дойде. Дърветата си стояха тихи и неподвижни.

След тези най-странни и ужасни две седмици от живота му и след този наистина необикновен ден, Саймън не се изненада, когато чу един нов и непознат глас, който се обади от мрака зад дърветата. Глас, който не беше на сита и със сигурност не бе на дърваря, който лежеше като повалено дърво.

— Вземи я — каза гласът. — Стрелата. Вземи я. Тя е твоя.

Саймън не би трябвало да е изненадан, ала беше. Безпомощно се строполи на земята и заплака — дълги, задавени хлипове на изтощение, объркване и пълно отчаяние.

— О, Дете на планините — каза странният нов глас. — Това не е добре, изобщо не е добре.

17. Бинабик

Саймън най-после погледна към мястото, откъдето се чуваше този нов глас, и насълзените му очи се разшириха от изненада. Едно дете вървеше към него.

Не, не беше дете, а мъж, толкова дребен, че върхът на чернокосата му глава сигурно едва достигаше пъпа на Саймън. В лицето му обаче все пак имаше нещо детско. Тесните му очи и широката уста бях дръпнати към скулите и изразяваха искрено благоразположение.

— Това място не е подходящо за сълзи — каза непознатият. После премести погледа си от коленичилия Саймън към падналия дървар и го огледа набързо. — Освен това имам усещането, че плачът няма да помогне много — поне що се отнася до този мъртъв приятел.

Саймън изтри носа си в ръкава на грубата си риза и захълца. Странникът пристъпи напред, за да разгледа бялата стрела, която стърчеше от дънера до главата на Саймън.

— Трябва да вземеш това — каза малкият човек и устните му отново се разпънаха в жабешка усмивка, като разкриха две редици жълти зъби.

Не беше джудже, като шутовете и акробатите, които Саймън беше виждал в двореца и На Главната улица в Ерчестър. Въпреки че имаше прекомерно голям за тялото си гръден кош, във всяко друго отношение пропорциите му изглеждаха правилни. Дрехите му много приличаха на римърски: елек и гамаши от някаква дебела животинска кожа, съшита със сухожилия, и пухкава кожена яка, увита около врата, под кръглото му лице. През рамото му висеше издута кожена торба, а освен това имаше и тояжка, която, изглежда, беше издялана от някаква дълга тънка кост.

— Моля те да ме извиниш, че се намесвам, но би трябвало да вземеш тази стрела. Това е Бялата стрела на ситите и е много ценна. Тя означава, че собственикът й ти е задължен, а ситите са много честолюбиви в това отношение.

— Кой… си ти? — попита Саймън между две хълцания. Чувстваше се изцеден като риза, просната да се суши върху скалите. Ако това малко човече беше излязло иззад дърветата с ръмжене и бе замахнало с нож към него, едва ли щеше да реагира по друг начин.

— Аз ли? — попита странникът, сякаш внимателно обмисляше въпроса. — Пътник като теб. По-късно с удоволствие ще ти обясня повече, но сега трябва да тръгваме. Този приятел — той посочи с тояжката си безжизненото тяло на дърваря — със сигурност няма да възкръсне, но може да има приятели или семейство, които сигурно ще се разтревожат, ако го намерят толкова мъртъв. Моля те, вземи Бялата стрела и ела с мен.

Въпреки недоверието и предпазливостта си, Саймън се изправи. Твърде много усилия щеше да му струва да не се доверява, вече нямаше сили да бъде нащрек — част от него искаше просто да полегне и кротичко да си умре. Той извади стрелата от дървото. Малкият човек вече беше тръгнал и се катереше по склона над колибата. Тя все така се гушеше в гората, тиха и невинна, сякаш не се беше случило нищо.

— Ами… — изпъшка Саймън, докато се изкачваше след странника, който се движеше с изненадваща бързина — Ами колибата? Толкова… толкова съм гладен… а там сигурно има храна…

Малкият мъж се обърна и погледна пухтящия младеж.

— Направо съм поразен! — каза той. — Първо го убиваш, а после искаш да откраднеш провизиите му. Май съм попаднал на безогледен бандит! — Той се обърна и продължи към гъстите дървета.

Оттатък хребета се спускаше дълъг полегат склон. Саймън най-сетне настигна странника и няколко минути по-късно дишането му се успокои.

— Кой си ти? И къде отиваме?

Странният малък мъж не вдигна поглед, а продължи да шари с очи от дърво на дърво, сякаш търсеше някакъв ориентир в неизменното еднообразие на гъстата гора. След двадесетина крачки в мълчание той вдигна очи, погледна Саймън и на лицето му се появи усмивка.

— Казвам се Бинбиникегабеник — каза той, — но у дома ме наричат Бинабик. Надявам се, че ще ме удостоиш с честта да се обръщаш към мен с кратката приятелска форма.

— Аз… да. Откъде си? — Саймън отново се разхълца.

— Аз съм от рода на тролите от Ийканук — отговори Бинабик. — Високият Ийканук в снежните ветровити северни планини… А ти си?

Преди да отговори, Саймън го изгледа подозрително.

— Саймън. Саймън от… от Ерчестър. — Помисли си, че всичко се развива твърде бързо, като запознанство на пазара, само че сега е насред гората, след едно странно убийство. Милостиви Усирис, как го болеше главата само! А също и стомахът. — Къде… къде отиваме?

— В лагера ми. Но първо трябва да намеря приятелката си… или по-скоро тя трябва да ме намери. Моля те, не се плаши.

И като каза това, Бинабик мушна два пръста в широката си уста и изсвири дълго и пронизително. След миг изсвири още веднъж.

— Запомни: не се плаши, нито пък се безпокой.

Преди младежът да успее да осмисли думите на трола, се чу пращене, сякаш в храсталака гореше опустошителен огън. Секунда по-късно в сечището се появи огромен вълк, профуча покрай вцепенения Саймън и като някаква рунтава мълния връхлетя върху мъничкия Бинабик. Той падна и се затъркаля в кълбо с ръмжащия си нападател.

— Куантака! — извика тролът с приглушен глас, в който обаче се долавяше удоволствие от срещата. Господарят и „приятелката“ му продължиха да се борят на земята. Обърканият Саймън се зачуди дали светът извън замъка винаги е такъв — нима цялата Остен Ард беше игрище за зверове и побъркани?

Най-после Бинабик седна и Куантака сгуши голямата си глава в скута му.

— Днес я оставих сама цял ден — обясни той. — Вълците се привързват много силно и често се чувстват самотни. — Куантака се озъби и изсумтя. По-голямата част от тялото й представляваше рошава сива козина, и все пак вълчицата си беше огромна.

— Не се бой — засмя се Бинабик. — Почеши я по носа.

Въпреки неестественото си състояние, Саймън все още не се чувстваше готов за такова нещо. Вместо това попита:

— Извинете… но не казахте ли, че в лагера имате храна, господине?

Тролът подскочи, изкиска се и взе тоягата си.

— Не „господине“, а Бинабик! А що се отнася до храната — да. Ще ядем заедно — ти, аз и даже Куантака. Да тръгваме. И в знак на съпричастност към твоята умора и глад, ще вървя пеша вместо да яздя.

Вървяха доста дълго. На моменти Куантака ги придружаваше, но през по-голямата част от пътя притичваше напред и с няколко скока изчезваше в гъстите шубраци. Веднъж се върна, облизвайки муцуна с дългия си розов език.

— Я виж ти — каза весело Бинабик. — Някой вече се нахранил!

Най-сетне, когато залитащият Саймън започна да усеща болка в цялото тяло и не можеше да върви повече, а смисълът на изреченията на Бинабик вече не достигаше до съзнанието му, стигнаха до една малка долчинка, без дънери, заслонена от преплетени клони. До един повален ствол имаше кръг от опушени камъни. Куантака, която беше вървяла след тях, започна да души наоколо.

— Бходжуджик мо кунук, както казва моят народ. — Бинабик посочи сечището. — Ако не те изядат мечките, значи си у дома. — Той заведе Саймън до един дънер и младежът рухна на него, задъхан. Тролът загрижено го огледа. — О, няма пак да плачеш, нали?

— Не. — Саймън успя да се усмихне. Костите му тежаха като надгробни камъни. — Няма. Просто съм много гладен и изморен. Обещавам да не плача.

— Почивай. Аз ще запаля огън. После ще приготвя вечеря. — Бинабик бързо събра куп съчки и ги струпа в средата на кръга камъни. — Тези са пролетни дърва и са влажни — каза той, — но за щастие това е проблем, който може да бъде решен много лесно.

Тролът свали кожената торба от рамото си, сложи я на земята и съсредоточено зарови из нея. На Саймън му хрумна странната мисъл — плод на умората му, — че малката клекнала фигурка изглежда съвсем като на дете: Бинабик гледаше в торбата с присвити устни и очи точно както шестгодишно момче съсредоточено изучава пълзящ бръмбар.

— А! — каза най-сетне тролът. — Ето го. — Извади от торбата си друга, по-малка торбичка, голяма горе-долу колкото палеца на Саймън, измъкна от нея щипка от някакво прахообразно вещество и поръси с него влажните цепеници, после извади от колана си два камъка и ги удари един в друг. Пламна искра, изпращя за момент, а после се изви кълбо жълтеникав дим. Миг по-късно дървата се разгоряха и лумна весел пращящ огън. Вълните топлина унасяха Саймън въпреки спазмите на празния му стомах. Главата му се залюля… Изведнъж го обзе страх — как можеше просто ей така лекомислено да заспи в бивака на един непознат? Той трябваше… трябваше да…

— Седи и се грей, приятелю Саймън. — Бинабик стана и изтупа ръцете си. — Ще се върна много бързо.

Все пак дълбоко в подсъзнанието му се появи безпокойство, което се мъчеше да го завладее — къде отиваше тролът? Да извика приятелите си? Своите другари-разбойници? Въпреки това Саймън не успя да намери сили да погледне след отдалечаващия се Бинабик: погледът му отново се закова върху трептящите пламъци, върху огнените езици, приличащи на листата на някакво трептящо цвете… огненочервен мак, полюшван от топъл летен ветрец…

Пробуди се сред дълбока мъглива празнота и видя, че голямата сива глава на вълка лежи върху бедрата му. Бинабик стоеше приведен над огъня и се суетеше над нещо. Саймън усети, че има нещо нередно в това да държиш в скута си вълк, но не успя да измисли със сънения си мозък какво да направи по въпроса… Както и да е, това не изглеждаше кой знае колко важно.

Когато отново се събуди, видя, че Бинабик се опитва да прогони Куантака от скута му, за да му даде голяма купа с нещо топло.

— Вече е достатъчно изстинало и може да се пие — каза тролът и помогна на Саймън да вдигне купата до устните си.

Бульонът беше вкусен и освежващ като уханието на есенни листа. Саймън го изпи до капка и му се стори, че усеща как соковете на гората се вливат направо във вените му, стоплят го и го изпълват с тайната сила на дърветата. Бинабик му подаде втора купичка и той изпи и нея. Острите оловни нокти на тревогата, впити между плешките му, се отдръпнаха, изместени от прилив на приятна отмала. През тялото му премина едно ново усещане за лекота, заедно с някаква приятна тежест, която го стопляше и отпускаше. Докато се унасяше, той чуваше сънливите приглушени удари на собственото си сърце, долитащи сякаш през мек пух.

Беше почти сигурен, че са пристигнали в лагера на Бинабик най-късно час преди залез-слънце, ала когато отново отвори очи, горската поляна блестеше в настъпващото утро. Той примигна и усети как последните следи от съня отлитат като птица… Птица?

Една птица с блестящи очи и златна ивица на шията, уловила слънчевите лъчи… една древна, силна птица, с очи изпълнени с мъдростта на висините и необятните хоризонти… от хитиновите й нокти висеше красива риба, блеснала в цветовете на дъгата…

Саймън потрепери и придърпа по-плътно тежкото наметало. Докато разглеждаше надвисналите като свод дървета с напъпили свежи листа, огрени от слънцето в смарагдовозелено, чу как някой изстена и се обърна на една страна, за да погледне.

Бинабик седеше край огнището с кръстосани крака и се полюшваше. Върху един плосък камък пред него бяха разхвърляни няколко странни бледи неща — ашици. Необичайният звук идваше от трола — пееше ли той? Саймън го наблюдава известно време, без да разбере какво прави малкото човече. Какъв странен свят!

— Добро утро! — каза той накрая и Бинабик стреснато подскочи.

— А! Това е приятелят Саймън! — Тролът се усмихна и чевръсто изсипа предметите в отворената си кожена торбичка, после стана и бързо се приближи до Саймън. — Как си? — попита той, наведе се и постави малката си грапава ръка върху челото на младежа. — Наистина имаше нужда да поспиш.

— Така е. — Саймън се приближи до огъня. — На какво… на какво мирише?

— Два горски гълъба, които се отбиха да ги похапнем тази сутрин — усмихна се Бинабик и посочи две увити в листа телца в жаравата. — Малко току-що набрани къпини и лешници им правят компания. Щях да те събудя след малко, за да им се насладим заедно. Сигурно са много вкусни. О, момент, моля! — Бинабик взе кожената си торбичка и извади два тънки пакета.

— Ето — подаде му ги той. — Твоята стрела и още нещо… — Бяха листовете на Моргенес. — Беше ги сложил в пояса си и се изплаших, че може да се смачкат, докато спиш.

Саймън го изгледа с подозрение. Мисълта, че докато той спи, някой разглежда писаното от доктора, го изпълни с недоверие. Той грабна листовете от ръката на трола и ги пъхна в пояса си. Във веселия поглед на малкото човече се появи тревога. Саймън се засрами — въпреки че според него не би трябвало — и този път по-внимателно посегна за стрелата, увита в тънко платно.

— Благодаря — каза той неловко.

Изражението на Бинабик все още беше като на човек, чиято загриженост е била отхвърлена с презрение. Засрамен и объркан, Саймън разви платното. Въпреки че още не беше имал възможност да разгледа стрелата по-добре, в момента искаше най-вече да си намери занимание за ръцете и очите.

Стрелата не беше боядисана, както беше предположил отначало. Бе издялана от някакво бяло като брезова кора дърво и украсена със снежнобели пера. Беше оцветен само върхът й направен от небесносин камък. Саймън я претегли на ръка и се учуди, че е толкова лека, при такава гъвкавост и здравина. Споменът за предишния ден внезапно го завладя отново. Той знаеше, че никога няма да забрави котешките очи и невероятно бързите движения на сита. Всички истории, които му беше разказвал Моргенес, бяха истина.

Изящните спирали, завъртулки и точици по стрелата бяха гравирани върху дървото с безкрайна грижовност.

— Цялата е покрита с орнаменти — каза на глас Саймън.

— Това са много важни неща — отговори тролът и стеснително протегна ръка. — Може ли, с твое разрешение?

Саймън усети как отново го завладява срамът и побърза да му подаде стрелата. Бинабик почна да я накланя, за да улови светлината от слънцето и огъня.

— Тази стрела е стара. — Той присви тесните си очи и тъмните му зеници съвсем изчезнаха. — Била е използвана много дълго. Сега си притежател на изключително ценна вещ, Саймън: Бялата стрела не се дава току-така. Изглежда, тази е направена в Тумет’ай, ситска крепост, отдавна изчезнала под синкавия лед на изток от моята родина.

— Откъде знаеш всичко това? — попита Саймън. — Можеш ли да четеш тези букви?

— Някои от тях. А и има неща, които едно опитно око може да забележи.

Саймън взе стрелата — този път я държеше много по-грижливо отпреди.

— Но какво да правя с нея? Не каза ли, че е отплата за някакъв дълг?

— Не, приятелю. Тя е знак за дълг, който трябва да бъде изплатен. И това, което трябва да правиш с нея, е да я запазиш непокътната. Ако няма за какво друго, използвай я като красив предмет, който да съзерцаваш.

Над сечището и земята наоколо все още висеше тънка мъгла. Саймън заби стрелата в дънера с върха надолу и се примъкна към огъня. Бинабик извади гълъбите от жаравата с помощта на две пръчки и остави единия върху топлата скала пред коленете на Саймън.

— Махни листата, с които е завит — обясни тролът. — После изчакай малко, за да поизстине.

Последното бе много трудно за изпълнение, но все пак Саймън успя някак си да се сдържи.

— Как ги хващаш? — попита по едно време той с пълна уста и лепнещи от мазнина пръсти.

— Ще ти покажа — отговори тролът.

Бинабик чистеше зъбите си с едно извито ребърце. Саймън се облегна на дънера и се оригна доволно.

— Майко Елисия, беше чудесно — въздъхна той и за първи път от доста време почувства, че светът не е само враждебно място. — Малко храна в стомаха променя всичко.

— Радвам се, че лечението ти е толкова лесно, — усмихна се тролът зад тънката костица. Саймън поглади корема си.

— Точно в този момент нищо не ме тревожи. — Рамото му докосна стрелата и тя затрептя. Той я хвана, за да я успокои, и в съзнанието му изникна внезапен спомен. — Дори вече не се притеснявам за… за онзи мъж вчера.

Бинабик насочи кафявите си очи към Саймън. Въпреки че продължаваше да чопли зъбите си, на челото му, точно над чупката на носа, се появи бръчка.

— Не се притесняваш от това, че е мъртъв, или от това, че ти го уби?

— Не те разбирам — каза Саймън. — Какво искаш да кажеш? Каква е разликата?

— Има огромна разлика, както между една голяма скала и една мъничка, мъничка буболечка — но ще те оставя сам да я откриеш.

— Но… — Саймън пак се обърка. — Но… той беше лош човек.

— Хм… — Бинабик кимна, но жестът не показваше ни най-малко съгласие. — Светът със сигурност е пълен с лоши хора, по този въпрос не може да има съмнения.

— Той щеше да убие… сита!

— Така е.

Саймън се взираше намръщено в струпаните пред него оглозгани птичи кости.

— Не разбирам. Какво искаш да ти кажа?

— Накъде си се запътил. — Тролът хвърли клечката си за зъби в огъня и се изправи. Наистина беше много малък!

— Какво? — Саймън гледаше подозрително. Накрая схвана смисъла на думите му.

— Бих искал да знам накъде си тръгнал, така че евентуално да повървим известно време заедно. — Бинабик говореше бавно и търпеливо, като на любимо, ала оглупяло от старост куче. — Мисля, че слънцето изгря съвсем неотдавна и е глупаво сега да се занимаваме с други въпроси. Ние тролите казваме: „Покани философията на гости за вечеря, но не й разрешавай да остане през нощта“. Сега, ако въпросът ми не е прекалено неудобен, ще ми кажеш ли къде отиваш?

Саймън стана и схванатите му колене изскърцаха като несмазани панти. Поколеба се. Възможно ли беше любопитството на малкия човек наистина да е толкова невинно, колкото изглеждаше? Веднъж вече беше допуснал грешката да се довери на онзи проклет монах. Но имаше ли избор въобще? Не трябваше да казва всичко на трола, но определено предпочиташе да има за спътник някой, който добре познава гората. Малкият мъж, изглежда, знаеше какво да прави… и внезапно Саймън закопня за някой, на когото да може да разчита.

— Отивам на север — каза той и после пое риска. — В Наглимунд. — Наблюдаваше трола внимателно. — А ти?

Бинабик прибираше малкото си вещи в торбата.

— Целта ми е далече на север — отговори той, без да вдига поглед. — Изглежда, пътищата ни съвпадат. — Тролът вдигна тъмните си очи. — Колко странно, че трябва да пътуваш към Наглимунд, замък, чието име чувам доста често през последните седмици. — Устните му се извиха в загадъчна усмивка.

— Наистина ли? — Саймън беше вдигнал Бялата стрела с престорено безразличие, сякаш обмисляше как да я носи. — Къде?

— Като тръгнем на път, ще имаме много време за разговори. — Тролът се засмя — широка, приятелска, жълтозъба усмивка. — Трябва да извикам Куантака: стига е сяла ужас и отчаяние сред гризачите в околността. Използвай възможността да изпразниш мехура си, за да можем после да вървим бързо.

Наложи се да държи Бялата стрела между зъбите си, докато изпълняваше съвета на Бинабик.

18. Мрежа от звезди

Въпреки пришките по разранените си крака и парцаливите дрехи, Саймън усети как булото на отчаянието започва малко да се вдига. Умът и тялото му носеха раните от преживяното — той примигваше и потреперваше несъзнателно. Нищо от това не убягна от зоркия поглед на новия му спътник — ала мрачният ужас засега беше изтласкан далеч в подсъзнанието му, превърнат в още един болезнен полуспомен. Неочакваната компания на разумно същество донякъде му помогна да позабрави болката от изгубените приятели и дом. В една голяма част от мислите и чувствата си той продължаваше да е въздържан. Беше все още подозрителен и не желаеше да понася допълнителни загуби.

Докато се движеха бавно и мъчително през студените, огласяни от птиците горски тунели, Бинабик му разказа, че е слязъл от величествения си дом в Ийканук, както обикновено правел веднъж в годината по „работа“ — куп задачи, които го отвеждали до Източен Хернистир и Еркинланд. Саймън предположи, че това е свързано с някаква търговия.

— Но, о, млади ми приятелю, с какви трудности само се сблъсквам тази пролет! Хората са много потиснати, много изплашени! — Бинабик размаха ръце в израз на иронична тревога. — В отдалечените провинции кралят не е известен, нали? А в Хернистир се страхуват от него. По други места цари гняв и глад. Хората се страхуват да пътуват; пътищата вече не са безопасни. Слушай — засмя се той, — ако искаш да ти кажа истината, пътищата никога не са били безопасни, поне не в отдалечените области, но е вярно, че има промяна към по-лошо в северните части на Остен Ард.

Саймън наблюдаваше как обедното слънце чертае отвесни стълбове светлина сред стволовете на дърветата.

— Пътувал ли си някога на юг? — попита той накрая.

— Ако под „юг“ разбираш южната част на Еркинланд, отговорът ми е: да, веднъж или два пъти. Но, моля те, помни, че всеки от събратята ми, почти всеки, който напуска Ийканук „пътува на юг“.

Саймън слушаше разсеяно.

— А ти самият пътувал ли си? А… а… а Куантака идвала ли е с теб?

Бинабик отново се усмихна.

— Не. Това беше много отдавна, преди моята приятелка да е била родена, когато бях…

— Как… я намери? — прекъсна го Саймън.

Бинабик недоволно изсумтя.

— Трудно е да отговаряш на въпроси, когато някой непрекъснато те прекъсва с нови!

Саймън се опита да изобрази на лицето си съжаление, но се чувстваше като птица, която усеща вятъра между перата си.

— Извинявай — каза той. — Преди известно време… един приятел също ми каза, че задавам твърде много въпроси.

— „Твърде много“ не е точният израз — каза Бинабик и с помощта на тояжката си отстрани един надвиснал клон от пътя им. — По-скоро — „зададени един през друг“. — Тролът се изкиска. — Сега на кой въпрос искаш да ти отговоря?

— Ами, на който искаш. Ти ще решиш — смирено отговори Саймън, а сетне подскочи, защото тролът го плесна леко през китката с тояжката си.

— Ще ми е приятно, ако не се държиш угоднически. Това е черта, характерна за търговците на пазара, които продават лоша стока. Със сигурност предпочитам цял куп глупави въпроси пред това.

— Уго… угодни…

— Угоднически. Да ласкаеш мазно. Не ми харесва. В Ийканук казваме: „Изпрати човека с мазния език да лиже ботуши“.

— Какво означава това?

— Означава, че не харесваме ласкатели. Няма значение! — Бинабик отметна глава и се засмя, при което черната му коса се разлюля. Кръглите му бузи се вдигнаха към веждите и очите му почти изчезнаха. — Няма значение! Поскитахме повече от лорд Пикипег — имам предвид, из различни теми. Не, не ме питай нищо. Ще спрем тук, за да си починем, и ще ти разкажа как срещнах Куантака.

Избраха един голям камък — оголена гранитна скала, която се подаваше от земята като белезникав юмрук, огряна от слънчевите лъчи. Младежът и тролът се покатериха отгоре й. Гората около тях беше притихнала; прахът от стъпките им бавно се разсея. Бинабик бръкна в торбата си и извади парче сушено месо и мях от козя кожа, пълен със слабо кисело вино. Докато дъвчеше, Саймън изрита обувките си и раздвижи разранените си пръсти на топлото слънце. Бинабик критично огледа обувките му.

— Ще трябва да намерим нещо друго. — Той побутна скъсаните почернели обувки. — Духът на човека е в опасност, когато го болят нозете.

Саймън се засмя.

Известно време мълчаливо съзерцаваха заобикалящата ги гора, живителната зеленина на Алдхеорте.

— Е — каза накрая тролът, — първото нещо, което трябва да се разбере, е, че моят народ не отбягва вълците — макар че не се и сприятеляваме твърде често с тях. Троловете и вълците са съжителствали хиляди години, но по-голямата част от времето сме живели отделно. Съседите ни, ако изобщо е уместно толкова любезно определение, косматите мъже от Римърсгард, смятат вълка за опасно и коварно животно. Ти познаваш ли хора от Римърсгард?

— О, да! — На Саймън му беше приятно, че е осведомен. — Те бяха навсякъде В Хей… — той се усети навреме — в Ерчестър. Разговарял съм с много от тях. Имат дълги бради — добави той, за да покаже колко е осведомен.

— Хмммм. Е, след като ние, кануките — тоест ние, тролите — живеем високо в планините и не избиваме вълците, римърите ни смятат за върколаци. В скованите им от студа кръвожадни мозъци — Бинабик направи комична гримаса на отвращение — витае мисълта, че тролите са магьосници и зли духове. Между римърите — крохок, така ги наричаме ние — и моите кануки е имало много, много кървави битки.

— Съжалявам — каза Саймън и малко виновно си помисли за възхищението, което беше изпитвал към стария херцог Исгримнур, който не изглеждаше човек, способен да избива невинни троли, въпреки че беше пословичен със сприхавия си нрав.

— Съжаляваш ли? Няма смисъл. Аз самият си мисля, че тези мъже и жени от Римърсгард са недодялани и глупави и че страдат от гигантския си ръст, ала не смятам, че са зли или че заслужават да бъдат избити. Ох — въздъхна той и поклати глава като религиозен философ в претъпкана кръчма, — за мен римърите са загадка.

— Но какво общо има това с вълците? — попита Саймън и веднага съжали, че прекъсна трола. Този път обаче Бинабик не възрази.

— Народът ми живее на скалистия Минтахок, в планините, наречени от римърите Тролските скалисти склонове. Ние яздим рунтави бързоноги овни, които отглеждаме от малки агънца, докато не пораснат достатъчно големи, за да могат да ни носят по планинските пътеки. На този свят няма нищо, Саймън, което може да се сравни с язденето на овен в Ийканук. Да седиш върху „коня си“, да обикаляш пътечките на Покрива на света… с един-единствен огромен скок да прескачаш планински бездни, толкова дълбоки, толкова безкрайно дълбоки, че ако отрониш парче скала, ще мине половин ден, докато стигне до дъното…

Бинабик се усмихна и унесено притвори очи. Докато се опитваше да си представи тези висини, Саймън внезапно се почувства леко замаян и се подпря с ръце на гостоприемния камък. После погледна надолу. Слава Богу, тази скала беше едва на един човешки ръст височина от земята.

— Когато я намерих, Куантака беше още кутре — продължи Бинабик. — Вероятно майка й е била убита или е умряла от глад. Когато я открих, тя изръмжа срещу мен — беше топка бяла козина, която се виждаше на фона на снега единствено заради черния си нос. — Той се усмихна. — Да, сега е сива. Вълците, както и хората, често променят цвета си, когато израстат. Опитът й да се защити ме трогна. Взех я. Моят учител… — Бинабик спря. Остър крясък на сойка изпълни тишината. — Моят учител каза, че ако смятам да я взема от скута на Кинкипа, Снежната девица, трябва да поема отговорността на родител. Приятелите ми мислеха, че няма да се справя. „Аха! — казах си. — Ще обуча този вълк да ме носи също като рогат овен.“ Не беше за вярване — никой не го бе правил. Толкова много неща не са правени…

— Кой е твоят учител? — Куантака, която дремеше на едно огряно от слънцето място под тях, се обърна по гръб и замаха с лапи. Бялата козина по корема й беше пухкава като кралска мантия.

— Това, приятелю Саймън, е вече друга история. Ще ти разкажа за него, но не днес. Все пак, за да завърша, ще ти кажа, че наистина научих Куантака да ме носи. Обучението беше много… — той сбърчи горната си устна — забавно приключение. Но не съжалявам за това. Често пътувам по-надалеч от съплеменниците си. Овенът е чудесно животно за скокове над пропасти, но мозъкът му е много ограничен. Един вълк е къде-къде по-умен, а и е верен като човек, който има неизплатен дълг. Знаеш ли, когато си намерят партньор, те му остават верни до края на живота си? Куантака ми е приятелка и мисля, че е за предпочитане пред която и да било овца. Нали, Куантака? Нали?

Голямата сива вълчица клечеше, вперила в Бинабик големите си жълти очи. После сведе глава и нададе кратък вой.

— Виждаш ли? — засмя се тролът. — Ела, Саймън. Мисля, че трябва да тръгнем, докато слънцето е все още високо. — Той се смъкна от скалата и младежът го последва с подскачане, като нахлузваше в движение скъсаните си обувки.

Следобедът преваляше. Докато лъкатушеха сред гъстите дървета, Бинабик отговаряше на въпроси за пътешествията си, като показваше завидна осведоменост за места, които Саймън беше посещавал само в сънищата си. Говореше за лятното слънце, което запалваше ледените кристали на студения Минтахок; за най-северните части на същата тази гора Алдхеорте — един свят на бели дървета, тишина и следи от непознати животни; за студените отдалечени селца на Римърсгард, в които едва ли бяха чували за двора на Престър Джон и където брадясали мъже с диви погледи се тълпяха около огньовете в подножието на високите планини и дори най-смелите от тях се страхуваха от силуетите, които прекосяваха ледената тъмнина над тях. Разказваше истории за скритите златни мини на Хернистир — тайни лъкатушни галерии, които се виеха под черната земя в недрата на планините Грианспог; говореше и за самите хернистирци, хитрите легендарни езичници, чиито богове живееха в зелените поля, небето и камъните — хернистирците, които най-добре от всички познаваха ситите.

— А ситите са истински… — тихо каза Саймън, с учудване и известен страх. — Докторът беше прав.

Бинабик повдигна вежди.

— Разбира се, че са истински. Мислиш ли, че те си седят тук в гората и се чудят дали хората са истински? Каква нелепост! Хората съществуват от съвсем скоро в сравнение с тях — макар че това не им е попречило да им навредят.

— Само дето никога не бях виждал някой от тях!

— Не беше виждал и мен или някой от моите хора — отговори Бинабик. — Никога не си виждал пердруинци или набанци, или тритинги… Означава ли това, че не съществуват? Що за суеверни глупци сте вие от Еркинланд! Един наистина мъдър човек не чака светът сам да му се разкрие късче по късче, за да докаже, че съществува! — Тролът гледаше пред себе си със свити вежди; Саймън се уплаши, че го е обидил.

— Тогава какво прави един мъдър човек? — попита той малко предизвикателно.

— Мъдрият човек не чака истинността на света да му се докаже сама. Как някой може да бъде съдник за тази истинност? Моят учител ме научи — и ми се струва чаш, което ще рече правилно — човек да не пречи на познанието, което му се дава.

— Извинявай, Бинабик — Саймън ритна един жълъд и той се затъркаля напред, — но аз съм само прислужник — момче от кухнята. Нищо не разбирам от такива приказки.

— Аха! — Бърз като змия, Бинабик се наведе и перна с тояжката си глезена на Саймън. — Ама че извинение! Аха! — Тролът размаха малкия си юмрук. Куантака помисли, че я вика, върна се в галоп и започна да обикаля около двамата.

— Хиник, Куантака! — викна Бинабик и тя отскочи и сви опашка като дресираните хрътки в замъка. — Сега, приятелю Саймън — каза тролът, — моля да ме извиниш за плясването, ала ти направо ме срази. — Той вдигна ръка, за да спре въпроса на Саймън. Младежът усети как при вида на малкия трол, толкова съсредоточен и сериозен, на устните му трепва усмивка.

— Първо — каза Бинабик, — кухненските прислужници не са се излюпили от рибен хайвер или пилешки яйца. Те също могат да мислят, както и най-големите мъдреци, стига да не се съпротивляват на познанието: да не казват „не мога“ или „не искам“. Сега смятам да ти обясня — имаш ли нещо против?

Саймън се учуди. Нямаше нищо против, че го бяха ударили по глезена — така или иначе не болеше.

— Моля, обясни ми.

— Добре тогава, нека погледнем на знанието като на река. Ако ти си парче плат, как ще научиш повече за водата — ако някой потопи крайчето ти и след това го извади, или ако самият ти се гмурнеш без страх, така че всичката тази вода да потече през теб и около теб и не подгизнеш съвсем? Е?

Мисълта да бъде хвърлен в студена река накара Саймън да потрепери. Слънчевата светлина беше започнала да отслабва: следобедът си отиваше.

— Мисля… мисля, че ако подгизнеш, можеш да научиш повече за водата.

— Разбира се! — Бинабик беше доволен. — Разбира се! Ето че схвана идеята на моя урок. — Тролът отново тръгна напред.

Всъщност Саймън беше забравил първоначалния въпрос, а пък и не го интересуваше много. В това малко човече имаше нещо много очарователно — искреност, скрита зад шеговития тон. Саймън чувстваше, че се намира в добри, макар и малки, ръце.

Не беше трудно да се разбере, че вървят на запад: полегатите слънчеви лъчи светеха почти право в очите им. Саймън попита Бинабик защо вървят на запад.

— О, да — отговори тролът. — Отиваме към Чука. Е, няма да стигнем днес. Скоро ще спрем, за да направим лагер и да похапнем.

Саймън беше доволен да чуе това, но не можа да се сдържи и зададе още един въпрос — в крайна сметка той също участваше в похода.

— Какво е Чука?

— О, нищо опасно, Саймън. Това е мястото, където западните склонове на Велдхелм се спускат плавно надолу и човек лесно може да излезе от гъстата, пълна с опасности гора и да пресече към пътя Велдхелм. Както казах, няма да стигнем дотам днес. Дай сега да се огледаме и да изберем място за лагеруване.

След около петстотин метра откриха едно място, което изглеждаше подходящо: купчина големи скали върху полегат склон край един поток. Водата спокойно течеше сред кръглите гълъбовосиви камъни, завихряше се около преплетените клони, паднали в потока, и накрая изчезваше в един гъсталак на няколко метра по-надолу. Няколко трепетлики, с листа като зелени монети, шумоляха нежно под първите пориви на вечерния ветрец.

Бързо направиха огнище от камъни. Куантака изглеждаше доволна от действията им и от време на време се втурваше с ръмжене и леко хапеше камъните, които редяха. Малко по-късно тролът вече бе напалил огън — пламъците изглеждаха бледи и призрачни на фона на прощалните слънчеви лъчи на гаснещия ден.

— А сега, Саймън — каза тролът, като избута с лакът досадната Куантака и я накара да легне, — според мен е време за лов. Нека намерим няколко птици, подходящи за вечеря, и ще ти покажа някой и друг трик. — Той потри ръце.

— Но как ще ги уловим? — Саймън погледна Бялата стрела, която здраво стискаше в потните си длани. — Нима ще ги целим с това?

Бинабик се закиска и потупа увитото си в кожа коляно.

— Имаш твърде добро чувство за хумор за прислужник! Не, не, казах, че ще ти покажа някои трикове. Разбираш ли, там, където живея, сезонът за лов на птици е много кратък. През студената зима въобще няма птици, с изключение на летящите високо в небето бели гъски, които прелитат над нашия планински дом по пътя си към североизточните пустини. Но в някои от северните земи, където съм пътувал, ловуват и ядат само птици. Там научих някои хитрини. Ще ти покажа!

Бинабик вдигна тояжката си и даде знак на Саймън да го последва. Куантака скочи след тях, ала тролът я отпъди.

— Хиник айа, приятелко — нежно й каза той. Тя помръдна уши и повдигна сивите си вежди. — Отиваме по работа, която изисква тишина, и големите ти лапи няма да са ни от полза. — Вълчицата се обърна и бавно тръгна към лагерния огън, за да се излегне край него. — Не че не може да е тиха като мъртвец — каза тролът на Саймън, — но това е само когато тя пожелае.

Пресякоха потока и навлязоха в шубраците. Скоро бяха отново сред гъстата гора; шумът на водата зад тях беше стихнал до шепот. Бинабик приклекна и подкани Саймън да последва примера му.

— Сега се залавяме за работа — каза той. Тръсна рязко тояжката си и за изненада на Саймън, тя се раздели на две части. После младежът видя, че по-късата е дръжка на нож, чието острие лежеше скрито в кухината на по-дългата част. Тролът обърна по-дългата пръчка, изтръска я и на земята падна една кожена кесия. После махна едно малко парче от другия й край; сега дългата част представляваше куха тръба. Саймън се разсмя.

— Това е чудесно! — възкликна той. — Като фокус.

Бинабик поклати глава.

— Изненади в малки опаковки — веруюто на кануките, това е то! — Хвана ножа за костената дръжка и зачовърка в кухата тръба. Друга костена тръба се показа наполовина и той я издърпа докрай. Когато я вдигна, за да я огледа, Саймън успя да види, че от едната страна на тази тръба има ред дупчици.

— Ъъъ… свирка ли е това?

— Да, свирка. Всяко хубаво нещо става още по-хубаво, когато е съпроводено с музика, нали? — Бинабик остави настрани инструмента и побутна кожената кесия с върха на ножа. После я развърза и Саймън видя в нея нагънато парче влачена вълна и още една тънка тръбичка, не по-дълга от пръст.

— Вървим от по-малко към още по-малко, нали? — Тролът отвори и тази тръба и показа на Саймън съдържанието й — тънки игли от животинска кост, здраво завързани. Саймън протегна ръка, за да пипне една от тънките стрелички, но Бинабик бързо дръпна кутията настрани.

— Моля те, недей — каза той. — Само гледай. — Извади една от иглите, като я държеше така, че да улови гаснещата светлина на деня; острият връх на стрелата беше намазан с някакво черно лепкаво вещество.

— Отрова? — промълви Саймън. Бинабик кимна безстрастно, но очите му показваха известно вълнение.

— Разбира се — каза той. — Е, не всички са отровни — това не е необходимо, за да убиваш малки птички, а и има неприятния ефект да разваля месото — но човек не може да спре мечка или друго огромно разярено същество само с една малка игла. — Той пусна отровната стрела между останалите и избра друга, небоядисана.

— Убивал си мечка с такава стрела? — попита Саймън впечатлен.

— Да, правил съм го. Но мъдрият трол не седи и не чака, за да разбере умряла ли е мечката. Разбираш ли, отровата не си свършва работата веднага. А и мечките са много големи.

Докато говореха, Бинабик беше взел снопче вълна и разчесваше влакната с върха на ножа си, а пръстите му работеха бързо и сръчно като тези на Сара, прислужничката в двора, когато кърпеше. Преди този спомен за дома да беше довел други, вниманието на Саймън отново беше погълнато от действията на Бинабик, който започна бързо да увива нишките около основата на стрелата — преплиташе ги една върху друга, докато тъпият край не се превърна в меко кълбо. Щом свърши, напъха стреличката в кухата тояжка, зави другите игли в кесията, мушна я в колана си и подаде останалите неприбрани неща на Саймън.

— Ако обичаш, би ли носил тези работи? Тук не виждам много птици, въпреки че доста често изникват, за да хапнат някое насекомо. Вероятно ще трябва да се задоволим с катерица — не че не са вкусни — побърза да обясни той, когато стъпиха върху едно повалено дърво, — но в лова на малки птици се изисква определено по-деликатен подход и опит. Когато стрелата улучи, ще разбереш това. Мисля, че това, което ме разчувства толкова, е полетът им и бързото биене на малките им сърчица.

По-късно, сред шепота на листата в пролетната вечер, докато Саймън и малкият трол похапваха храната си — два гълъба и една тлъста катерица, Саймън се замисли върху думите на Бинабик. Странно бе да откриеш колко малко познаваш някого, когото си започнал да харесваш. Как можеше тролът да изпитва подобна слабост към нещо, което възнамеряваше да убие?

„Аз определено не чувствам такова нещо заради проклетия дървар — мислеше си той. — Вероятно щеше да ме убие веднага щом убиеше сита“.

Така ли беше обаче? Щеше ли да вдигне брадвата си срещу Саймън? Може би не: той мислеше сита за дявол. Беше обърнал гръб на Саймън, нещо, което не би направил, ако се страхуваше от него.

„Интересно дали има жена? — внезапно си помисли Саймън. — Има ли деца? Но той беше лош човек! Лошите хора обаче също могат да имат деца — крал Елиас има дъщеря. Ще страда ли тя, ако баща й умре? Аз със сигурност не бих. И не съжалявам за смъртта на дърваря, ала ще ми стане мъчно за семейството му, ако го намерят мъртъв в гората. Надявам се, че не е имал семейство, че е бил сам, че е живял в гората абсолютно сам… сам в гората…“

Подскочи изплашено. Почти се беше унесъл в самотата и безпомощността си… но не. До него беше Бинабик — седеше и си тананикаше нещо. Внезапно Саймън изпита голяма благодарност за присъствието на малкия човек.

— Благодаря ти… за вечерята, Бинабик.

Тролът се обърна и го погледна, в ъгълчетата на устните му трепна усмивка.

— Няма защо. Вече видя какво могат стреличките и може би ще искаш сам да се научиш да ги използваш?

— Разбира се!

— Добре. Тогава утре ще ти покажа — може би ще можеш да уловиш нещо за вечеря, нали?

— Докога… — Саймън намери едно клонче и разрови жаравата, — докога ще пътуваме заедно?

Тролът присви очи и почеса гъстата си черна коса.

— О, поне известно време. Ти отиваш в Наглимунд, нали? Е, аз съм сигурен, че ще извървя По-голямата част от пътя натам. Така добре ли е?

— Да… ъъ, да. — Саймън се почувства много по-добре. Облегна се назад и размърда босите си пръсти пред жаравата.

— Все пак — каза Бинабик — все още не разбирам защо искаш да отидеш там. Разправят, че крепостта Наглимунд се подготвя за война. Носят се слухове, че принц Джосуа, за чието изчезване знаят дори и в отдалечените райони, из които съм пътувал, може би се крие там и се готви за война срещу брат си — краля. Не си ли чувал тези слухове? Защо, ако мога да попитам, отиваш там?

Моментното безгрижие на Саймън изчезна. „Малък е — укори се той, — но не и глупав“. Наложи си да поеме дъх, преди да отговори.

— Не ги разбирам много тези работи, Бинабик. Родителите ми са мъртви… а имам приятел в Наглимунд… един арфист. — Всичко това беше повече или по-малко вярно, но доколко звучеше убедително?

— Хм. — Бинабик седеше със затворени очи. — Вероятно има подобри места от една крепост, която се готви за обсада. И все пак явно имаш смелост, след като си тръгнал сам. „Храбростта и глупостта често живеят в един дом“, както казваме ние. Може би ако не харесаш мястото, в което отиваш, ще дойдеш да живееш с нас, кануките. От теб ще излезе доста внушителен трол! — Бинабик се разсмя — висок, глупав кикот, подобен на писукането на катерица. Въпреки обтегнатите си нерви Саймън не можа да се сдържи и също се разсмя.

От огъня беше останала само тлееща жарава и гората наоколо тънеше във всепоглъщаща непрогледна тъмнина. Саймън беше издърпал наметалото си плътно до брадичката. Бинабик разсеяно прокарваше пръсти по дупките на свирката си, загледан в кадифеното късче небе, мержелеещо през една пролука между дърветата.

— Виж! — каза той и посочи с инструмента някъде в мрака. — Виждаш ли?

Саймън приближи главата си до главата на малкия мъж. Горе не се виждаше нищо, освен тънка ивица звезди.

— Нищо не виждам.

— Не виждаш ли мрежата?

— Каква мрежа?

Бинабик го изгледа с недоумение.

— На нищо ли не са ви научили във вашия замък? Мрежата на Мезумийру.

— Кой?

— Аха! — Бинабик отново вдигна глава. — Звездите. Това струпване, което виждаш над тебе, ето там: това е Мрежата на Мезумийру. Казват, че я хвърлила, за да улови съпруга си Исику, който я напуснал. Ние, кануките, я наричаме Седа, Майката на мрака.

Саймън се загледа нагоре в неясните точки; ако присвиеше очи, можеше да види в звездния куп някаква странна фигура.

— Толкова са бледи…

— Небето не е ясно, прав си. Казват, че Мезумийру предпочита така, защото иначе ярката светлина, която струи от мрежата й, ще предупреди Исику и той ще избяга. Макар че често има облачни нощи, тя още не го е уловила…

Саймън примигна.

— Меза… Мезо…

— Мезумийру. Мезумийру, Лунната жена.

— Но нали каза, че твоите хора я наричат… Седа?

— Точно така. Тя е майка на всички, според вярванията на кануките.

— Тогава защо я наричаш — Саймън посочи нагоре — Мрежата на Мезумийру? Защо не Мрежата на Седа?

Бинабик се усмихна и повдигна вежди.

— Добър въпрос. Моите хора наистина я наричат така — или по-точно, те казват „завивката на Седа“. Все пак аз пътувам повече и научавам други имена, а и нека не забравяме, че тук първи са били ситите. Именно те преди много време са дали имена на всички звезди.

Известно време тролът и Саймън мълчаливо съзерцаваха черния покрив на света.

— Знам я — каза внезапно Бинабик. — Ще ти изпея песента на Седа — или поне част от нея. Все пак това е много дълга песен. Искаш ли?

— Да! — Саймън се сгуши още по-плътно в наметалото си. — Пей, моля те!

Куантака, която спокойно похъркваше в краката на трола, се събуди и вдигна глава, огледа наоколо и нададе тих вой. Бинабик също се огледа с присвити очи, опитвайки се да проникне през мрака оттатък лагерния огън. Миг по-късно, явно доволна, че всичко е наред, Куантака побутна Бинабик с голямата си глава, после легна и затвори очи. Тролът я погали, взе свирката си и изсвири няколко подготвителни тона.

— Имай предвид — каза той, — че това е само част от дългата история. Аз ще ти обяснявам нещата. Моят народ нарича съпруга на Седа, назоваван от ситите Исику, Кикасут. Той е господар на всички птици.

Тролът запя тържествено — с тайнствена мелодика, като вятър в планина. В края на всеки ред спираше, за да изсвири със свирката си няколко високи тона.

— Водата тече

край пещерата на Тохук,

блестящата небесна пещера.

Седа преде —

на небесния господар дъщерята,

белоликата чернокоса Седа.

Кралят на птиците лети

по небесна пътека,

искряща светла пътека.

Кралят вижда Седа,

Кикасут я вижда

и се зарича да стане негова.

— Дай ми твоята дъщеря,

дъщеря, която преде,

преде тънки нишки —

извика Кикасут.

— Ще я пременя богато

с пелерина от ярки пера.

Тохук го слуша,

слуша словата вълнуващи,

слова на птичия крал богат.

Мисли каква чест е за него това —

ще се откаже от Седа

старият алчен Тохук.

— И така — каза Бинабик, — старият Тохук, господарят на небето, продава дъщеря си на Кикасут срещу красива пелерина от пера, която ще използва, за да прави облаци. Тогава Седа отива с новия си съпруг в неговата страна отвъд планините и става Кралица на птиците. Но бракът им не е особено щастлив. Скоро Кикасут започва да я пренебрегва и се прибира вкъщи само да се наяде и да се скара на Седа. — Тролът се засмя тихо и избърса края на свирката си в кожената си яка. — О, Саймън, това е много дълга история… Е, Седа отива при една мъдра жена, която й казва, че може да спечели отново безразличното сърце на Кикасут, ако му роди деца. С дадения й от мъдрата жена талисман, направен от кости и черен сняг, Седа успява да зачене и ражда девет деца. Кикасут научава за това и изпраща вест, че ще дойде да ги вземе, за да бъдат отгледани както подобава, като птици, каквито ще бъдат, а не Седа да ги възпита като безполезни деца на луната.

— Когато чува това, Седа взима двете най-малки деца и ги скрива — продължи тролът. — Кикасут идва, за да отведе останалите, и я пита какво е станало с липсващите две. Седа му казва, че се разболели и починали. Той си отива, а тя го проклина.

Тролът отново запя:

— Кикасут отлита,

Седа ридае,

за загубата плаче,

за отведените си деца,

без скритите

Лингит и Яна.

Внуците на небесния повелител,

близнаците на Лунната жена,

стаени и бледи,

Яна и Лингит,

укрити от баща им,

ще ги запази тя безсмъртни…

— Виждаш ли — Бинабик спря да пее, — Седа не иска децата й да са смъртни и да умрат, като птиците и зверовете в полята. Те са изцяло и единствено нейни…

— Седа тъгува,

самотна, изоставена,

готви отмъщение.

Взима чудните бижута,

любовния дар от Кикасут,

и ги оплита.

Високия връх на планината

изкачва тъжно Седа

и с одеялото току-що изтъкано

застила нощното небе —

капан за нейния съпруг,

крадеца на децата й…

Известно време Бинабик свири, поклащайки бавно глава, после остави свирката.

— Това е една наистина много дълга песен, Саймън, но в нея се говори за най-важните неща. По-нататък се разказва за децата Лингит и Яна и изборът им между смъртта на луната и смъртта на птицата — луната, както виждаш, умира, но след това се завръща същата. Птиците умират, но оставят излюпените малки, които ги надживяват. Яна, според нас, тролите, избира смъртта на луната и става прародителка — дума, която означава баба — прародителка на ситите. Смъртните, като мен и теб, приятелю Саймън, са от потомството на Лингит. Но това е една дълга, много дълга песен… искаш ли да чуеш повече някой друг път?

Саймън не отговори. Песента за луната и нежните ласки на нощния галещ вятър го бяха приспали.

19. Кръвта на свети Хоудрунд

Изглежда, всеки път, когато Саймън отвореше уста, за да каже нещо или дори само да поеме по-дълбоко дъх, тя веднага се пълнеше с листа. Колкото и често да се навеждаше и да приклякваше, той не можеше да избегне клоните, които посягаха към лицето му като немирни детски ръце.

— Бинабик — изстена той, — защо не се върнем на пътя? Целият съм разкъсан на парчета!

— Не се оплаквай толкова. Скоро ще излезем на пътя.

Вбесяваше се, като гледаше как дребният трол си проправя път между преплетените клони. Лесно му беше да каже „не се оплаквай“! Колкото по-гъста ставаше гората, толкова по-гъвкав сякаш ставаше Бинабик — плъзгаше се елегантно през гъстите храсталаци, докато Саймън се препъваше зад него. Дори и Куантака с лекота скачаше наоколо и оставяше зад себе си само вълнички в шумата. Саймън се чувстваше така, сякаш половината от Алдхеорте беше полепнала по него под формата на отчупени клонки и драскащи тръни.

— Но защо вървим оттук? Със сигурност няма да ни отнеме повече време, ако следваме пътя по края на гората, вместо да вървим през гъсталаците.

Бинабик подсвирна на Куантака и тя се приближи с големи скокове. Тролът започна да я чеше по гъстата козина около врата — чакаше Саймън да ги настигне.

— Прав си, Саймън — каза той, докато младежът изпълзяваше от храсталака. — Точно толкова време ще ни е необходимо и да минем по-заобиколния път. Но — той вдигна поучително показалец — имам и други съображения.

Саймън знаеше, че от него се очаква да зададе съответния въпрос, ала не го направи. Стоеше запъхтян зад дребния мъж и изучаваше най-прясната си драскотина. Тролът разбра, че Саймън няма да се хване на въдицата, и се усмихна.

— „Защо?“, любопитно питаш ти? Какви „съображения“? Отговорът е тук — във всички дървета и под всеки камък. Почувствай! Помириши!

Саймън отчаяно се огледа. Виждаше единствено дървета. Къпини. И още дървета. Изстена.

— Ох, не, нима не са ти останали никакви сетива? — извика Бинабик. — На какво са те учили в този глупав каменен мравуняк, в този… замък?

Саймън вдигна очи.

— Никога не съм казвал, че съм живял в замък.

— Това личи във всичките ти действия. — Бинабик бързо се обърна и застана с лице към едва видимата пътечка, която следваха. — Виждаш ли — каза важно, — земята е книга, която трябва да четеш. Всяко малко нещо — самодоволна усмивка — има какво да разкаже. Дърветата, листата, мъхът и камъните: всички те носят, изписани върху тях, вълнуващи и интересни неща…

— О, Елисия, не! — Саймън изпъшка, седна на земята и отпусна глава на коленете си. — Моля те, Бинабик, не ми чети точно сега Книгата на гората. Краката ме болят, главата ми бучи.

Бинабик се наведе и кръглото му лице се доближи на няколко сантиметра от лицето на Саймън. Тролът внимателно огледа сплъстената коса на младежа и отново се изправи.

— Мисля, че можем да починем — каза той малко разочаровано. — Ще ти разкажа за тези неща по-късно.

— Благодаря — измънка Саймън.

Тази вечер Саймън избяга от задължението да улови нещо за ядене — изхитри се да заспи точно когато лагерът беше готов. Бинабик само вдигна рамене, отпи една глътка от меха си с вода, а после и от този с вино, след което направи дълга разходка из околността с Куантака, която душеше около него като ловна хрътка. След като хапна малко от някакво неопределено, ала питателно сушено месо, той започна да хвърля ашиците в синхрон с дълбокото дишане на Саймън. При първия опит хвърли Безкрила птица, Риболовно копие и Сенчестата пътека.

Разтревожен, тролът затвори очи и тихо си затананика някаква мелодийка, която се смеси с жуженето на нощните насекоми. Когато хвърли отново, първите две кокалчета се промениха на Факла на входа на пещерата и Упорит коч, но се падна отново Сенчестата пътека, а ашиците бяха застанали един срещу друг така, че приличаха на останки от угощението на лаком хищник. Той винаги внимаваше резултатът от заровете да не го подтикне към прибързани решения — учителят му го беше обучил добре. Най-после Бинабик успя да заспи, прегърнал принадлежностите и чантата си.

Когато Саймън се събуди, тролът му даде една задоволителна порция печени яйца — пъдпъдък, каза той — малко боровинки и шепа белезникави семена, които след като се сдъвчеха, бяха доста вкусни.

Ходенето тази сутрин също беше сравнително по-лесно от предишния ден: постепенно околността ставаше равна, а дърветата — по-редки.

Цялата сутрин тролът беше много мълчалив. Саймън беше сигурен, че причината е неговата незаинтересованост към знанията на Бинабик за гората. Докато се спускаха по един дълъг полегат склон, а слънцето се издигаше по утринния си път из небето, той изпита необходимост да каже нещо.

— Бинабик, искаш ли да ми разкажеш за Книгата на гората?

Спътникът му се усмихна, но някак вяло.

— Разбира се, приятелю Саймън, но се страхувам, че съм те навел на погрешни мисли. Виждаш ли, когато говоря за земята като за книга, не ти предлагам да я четеш, за да постигнеш духовна извисеност, както чрез някакъв религиозен том — въпреки че и това е възможно, като съзерцаваш природата около себе си. Не, аз говоря за нея повече като за лечебна книга, нещо, което човек изучава, за да бъде здрав.

„Това наистина е интересно — помисли си Саймън. — Колко му е лесно на този дребен приятел да ме склони. И то видимо без да се опитва“.

И каза:

— Здраве? Лечебна книга?

Внезапно лицето на Бинабик стана сериозно.

— Въпрос на живот и смърт, Саймън. Сега не си си вкъщи. Не си и в моя дом, въпреки че несъмнено като гост тук аз се чувствам по-добре. Дори и ситите, чиито очи са виждали безброй слънчеви изгреви, дори и те не твърдят, че Алдхеорте е техен. — Бинабик спря, сложи ръката си върху китката на Саймън и я стисна. — Това място, където сме, тази величествена гора, е най-древното място на света. Тъкмо заради това я наричат, както го казвате вие, Алдхеорте: тя винаги е била древното сърце на Остън Ард. Дори и по-младите дървета тук — той размаха тояжката си — са преживели много градушки, ветрове и пожари преди вашият велик крал Джон да е поел първата си глътка въздух на остров Уоринстен.

Саймън се огледа и примигна.

— Други — продължи Бинабик, — тук има и други, които аз съм виждал, чиито корени растат направо в самата твърд на Вечността; те са по-стари от всички човешки и ситски кралства, които са идвали на власт, а после са потъвали в забрава.

Бинабик пак стисна китката му и Саймън, загледан надолу по склона към огромния амфитеатър от дървета, внезапно се почувства малък: безкрайно малък, като насекомо, пълзящо по стръмния склон на планина, чиито върхове се губят в облаците.

— Защо… защо ми казваш тези неща? — попита най-накрая той; бореше се за глътка въздух и се мъчеше да спре нещо, което му приличаше на сълзи.

— Защото — каза Бинабик, като се протегна и го потупа по ръката, — защото не бива да си мислиш, че гората, дивият свят, е подобен на алеите в замъка и Ерчестър. Трябва да наблюдаваш и да мислиш — да мислиш.

Миг по-късно тролът отново тръгна напред и Саймън се запрепъва след него. Какво беше предизвикало всичко това? Сега скупчените дървета изглеждаха враждебно шепнещо множество. Почувства се така, сякаш му бяха ударили шамар.

— Чакай! — извика той. — Да мисля за какво? — Ала Бинабик не забави хода си, нито се обърна.

— Хайде — извика през рамо той. Гласът му беше спокоен; но повелителен. — Не бива да губим време. Ако имаме късмет, ще стигнем до Чука преди мръкване. — После подсвирна на Куантака и добави: — Моля те, Саймън.

И това бяха последните му думи тази сутрин.

— Ето там! — най-накрая наруши мълчанието си Бинабик. Двамата стояха на върха на един хълм, наметнат със зеленото одеяло на дървесните корони. — Чука.

Още две горички се виждаха под тях като стъпала на стълба, а отвъд всичко това — развълнуван океан от трева, простиращ се до хълмовете, огрени от следобедното слънце.

— Това е Велдхелм, или поне подножието му. — Тролът посочи с тояжката си в далечината. Сенчестите, очертани на небосклона хълмове, струпани като гърбове на заспали животни, изглеждаха само на хвърлей камък отвъд ширналата се трева.

— Колко далече са… хълмовете? — попита Саймън. — И как сме се изкачили толкова високо? Не си спомням да сме се катерили.

— Наистина не сме се катерили, Саймън. Чука е дълбоко място, потънало в ниското, сякаш някой го е натиснал. Ако погледнеш назад — той махна с ръка, — ще видиш, че сега сме малко по-ниско от долината на Ерчестър. И нека отговоря на втория ти въпрос — хълмовете са доста далече, но зрението те мами, че са по-близо, отколкото са. Всъщност по-добре да тръгваме, ако искаме да стигнем, докато слънцето още грее.

И тролът бързо тръгна надолу.

— Саймън — подхвърли той и когато се обърна, момчето забеляза, че част от напрежението, което изопваше лицето му, се е стопила. — Трябва да ти кажа, че макар тези хълмове да са като палета в сравнение с моя Минтахок, все пак да съм отново до високи места за мен е… като вино.

„Като дете е“, помисли си Саймън, докато гледаше как късите крачета на Бинабик бързо го понасят надолу по склона между дърветата. „Не — помисли си, — не като дете — това е само заради ръста, а като младеж — като много млад юноша.

Всъщност на колко ли години е?“

Саймън шеговито го пустоса и забърза след него.

Спускаха се бързо по широките, гъсто обрасли с дървета склонове. Саймън въобще не се изненадваше от ловкостта на Бинабик — той скачаше леко като перце, вдигайки по пътя си по-малко прах и от катерица, стъпваше със сигурност, на която, сигурен беше Саймън, биха завидели дори и овните в Канук. Това, което го изненада обаче, бе не ловкостта, с която се движеше Бинабик, а собствената му пъргавина. Явно се беше възстановил от преживените лишения и няколкото обилни похапвания бяха допринесли за връщането на онзи Саймън, когото някога в Хейхолт познаваха като „момчето-призрак“ — безстрашният катерач на кули и скачач от стени. Макар и да не можеше да се сравнява със спътника си, който бе роден в планините, той усещаше, че се представя добре. Известни проблеми имаше само Куантака, не защото не стъпваше стабилно, а поради няколко стръмни нанадолнища — детински лесни, ако се подпираш с ръце — които обаче бяха твърде дълги за прескачане. При сблъсъка си с тези препятствия тя кратко изръмжаваше, по-скоро недоволно, отколкото объркано, тичаше да намери някой заобиколен път и не след дълго отново се присъединяваше към тях.

Когато най-после намериха една криволичеща пътечка в подножието на последното хълмче, следобедното слънце беше преминало средата на небето и блестеше в очите им. Топлият ветрец, който полюшваше листата, не успяваше да изсуши потта по челата им. Наметалото на Саймън, вързано през кръста му, му тежеше, сякаш е преял.

За негова изненада, когато най-накрая стигнаха горните склонове на ливадата — началото на Чука, — Бинабик реши да тръгнат на североизток покрай гората, вместо да пресекат направо през шумолящия, развълнуван океан от трева.

— Но пътят Велдхелм е от другата страна на хълмовете! — каза Саймън. — Ще е много по-бързо…

Бинабик вдигна косматата си ръка и Саймън смутено млъкна.

— Има и по-бърз път, приятелю Саймън, и той е оттук — каза тролът и закачливата многозначителност на тона му едва не накара Саймън да каже нещо подигравателно и детинско, ала уместно за момента. Когато внимателно затвори вече отворената си уста, Бинабик продължи:

— Виждаш ли, мислех си, че би било хубаво — би било истинска прелест — да отдъхнем тази вечер на някое място, където може да се спи в легло и да се яде на маса. Какво ще кажеш, а?

При тези думи цялото негодувание на Саймън се изпари.

— Легло? В странноприемница ли отиваме? — Спомни си приказката на Шем за Пууках и трите желания и разбра как се чувства човек, виждайки първото си желание изпълнено… и после внезапно си припомни Еркинската гвардия и обесения крадец.

— Не е странноприемница. — Бинабик се засмя, развеселен от нетърпеливостта на Саймън. — Но е също толкова добро — не, дори по-добро. Това е място, където можеш да се нахраниш и да починеш, и никой не пита кой си и откъде идваш. — Той посочи отвъд Чука, където далечната линия на гората се снижаваше, докато най-накрая свършваше в началото на Велдхелмските предпланини. — Там е, въпреки че от мястото, където стоим, не може да се види. Да тръгваме.

„Защо да не се спуснем направо? — учуди се Саймън. — Сякаш Бинабик не иска да излезне на открито, да бъде… незащитен“.

Тролът наистина беше тръгнал по североизточния път, покрай широката ливада, за да може да се движи в сянката на Алдхеорте.

„И какво иска да каже с това, че там никой не те разпитва? Да не би и той да се укрива?“

— Малко по-бавно, Бинабик! — извика Саймън. На моменти бялата задница на Куантака изскачаше сред тревата, като чайка, летяща сред бурните вълни на Кинслах. — По-бавно! — извика пак той и ускори ход. Вятърът улови думите му и ги понесе нанякъде.

Най-накрая настигна трола и Бинабик го потупа по лакътя.

— Преди малко бях много рязък, много груб с теб. Обикновено не говоря така. Извинявай. — Той примигна срещу младежа, после се взря в далечината напред, където опашката на Куантака се развяваше над люлеещата се трева, появявайки се ту тук, ту там, като знаме на малка, но бързоходна войска.

— Няма нищо… — започна Саймън, но Бинабик го прекъсна:

— Моля те, моля те, приятелю Саймън — каза той смутено. — Не казвай нищо повече. — Той вдигна ръце до ушите си и ги завъртя по някакъв странен начин. — Дай по-добре да ти разкажа нещо за мястото, където отиваме — „Свети Хоудрунд“.

— Какво е това?

— Мястото, където ще отседнем. Самият аз много пъти съм бил там. Това е уединено място — манастир, както казвате вие, ейдонитите. Хората там са любезни с пътниците.

За Саймън това бе достатъчно. През съзнанието му веднага преминаха картини на дълги високи коридори, печено месо и чисти глинени съдове — наистина съблазнителни удобства. Той ускори ход и почти се затича.

— Не е нужно да тичаме — каза Бинабик. — Манастирът няма да избяга. — Той се обърна и погледна слънцето, което все още беше на няколко часа път от хоризонта. — Искаш ли да ти разкажа за „Свети Хоудрунд“? Или вече знаеш?

— Разкажи ми — отговори Саймън. — Чувал съм за подобни места. Един мой познат е отсядал в манастир.

— Ами… това е особен манастир. Има интересна история.

Саймън повдигна вежди в очакване.

— Има една песен — каза Бинабик, — Баладата за свети Хоудрунд. Тя е много по-известна на юг, отколкото на север — като под север разбирам Римърсгард, а не моя дом Ийканук — ясно е защо. Знаеш ли нещо за битката при Ач Самрат?

— Това е мястото, където северняците — римърите, побеждават хернистирците и ситите.

— Охо? Значи все пак си получил някакво образование, а? Да, приятелю Саймън, точно при Ач Самрат Фингил Червената ръка обръща в бягство ситската и хернистирската войска. Но има и други, по-ранни битки и една от тях се е състояла тук. — Той простря ръка, за да обхване неравното поле. — По онова време тази земя е имала друго име. Ситите, които, предполагам, са я познавали най-добре, я наричали Ереб Иригу, което означава Западната порта.

— Кой я е нарекъл Чука? Това е доста странно име.

— Не знам със сигурност. Аз лично смятам, че произходът на думата идва от името, което римърите дават на битката. Те наричат това място Ду Нокегард — Гробището.

Саймън погледна назад към шумолящата трева, люлееща се от поривите на вятъра.

— Гробище? — попита той и през него премина сянка на някакво предчувствие.

„Тук вятърът никога не спира — помисли той. — Сякаш неуморно търси нещо изгубено…“

— Гробище, да. И от двете страни е имало значително подценяване на противника. Тези треви растат върху гробовете на хиляди мъже.

„Хиляди, като в църковния двор!“ Още един град на мъртъвци, под стъпките на живите. „Дали усещат? — внезапно се запита той. — Дали ни чуват и ни мразят заради… заради това, че виждаме слънцето? Или са по-щастливи, че са се отървали от тоя свят?“

— И това е песен, която знае всеки арфист на юг от Фростмарч — каза Бинабик. Саймън поклати глава и се опита да се съсредоточи, но въздишките на тревата, изтръгнати от вятъра, шумяха в ушите му.

— Няма да пея — продължи Бинабик, — но трябва да ти разкажа за свети Хоудрунд, след като отиваме в това, което някога е било неговият дом.

Момчето, тролът и вълчицата стигнаха до най-източната точка на Чука и пак се обърнаха, така че слънцето грееше от лявата им страна. Докато газеха през високата трева, Бинабик свали коженото си палтенце и завърза ръкавите му около кръста си. Ризата, която носеше отдолу, беше от бяла вълна, провиснала и с широка плетка.

— Хоудрунд — започна той — бил римър по рождение, но след редица премеждия приел ейдонитската вяра. Накрая бил канонизиран от църквата за светец.

— Както се казва, един разбридан бод не е важен, докато не се скъса наметалото — продължи тролът. — Нямаше да ни интересува какво е правил Хоудрунд, ако крал Фингил Червената ръка и неговите римъри не преминали Зелената река и не навлезли в земите на ситите.

Той млъкна и погледна Саймън.

— Тази история, както и всички поучителни истории, е твърде дълга, за да се разкаже за един час път. Ще пропусна обясненията и ще кажа следното: северняците прогонвали всички пред себе си и спечелили няколко битки по време на нашествието си на юг. Хернистирците, водени от своя принц Синах, решили да пресрещнат римърите тук — Бинабик обхвана с жест ширналата се под слънцето степ — и веднъж завинаги да спрат яростните им атаки. Всички хора и Сити бягали от Чука, защото се страхували да не попаднат между двете войски — всички, освен Хоудрунд. Изглежда, битката привлича свещениците като мухите и Хоудрунд не правел изключение. Той отишъл при Фингил Червената ръка, в собствената му палатка, и започнал да моли краля да се оттегли и така да спаси хиляди човешки животи, които иначе биха били загубени. Поучавал в своята — ако мога да кажа така — глупост и храброст Фингил, като цитирал думите на Усирис Ейдон, да прегърне врага си и да го направи свой брат. Фингил, което не е никак учудващо, го помислил за луд и бил отвратен да чуе подобни думи от един сънародник — римър… Охо, това дим ли е?

Тролът посочи отсрещната страна на Чука. Наистина, над няколкото малки хълма, на най-отдалечения от които личаха следи от земеделие, се виеха кълбета дим.

— Вечеря, предполагам — засмя се Бинабик и Саймън се облиза в нетърпеливо очакване.

— Разказват — продължи тролът, — че Фингил намерил новите ейдонитски идеи на Хоудрунд за крайно възмутителни. И наредил да екзекутират свещеника, но един милостив войник го пуснал да си върви. Ала Хоудрунд не успял да избяга. Когато двете войски най-после се срещнали, той се втурнал на бойното поле право между хернистирците и римърите, размахал Дървото си и призовал Усирис да им прати мир. И притиснат между две езически войски, веднага намерил смъртта си.

— И така — Бинабик размаха тояжката си и шибна една висока туфа трева, — ето една история, чиято философия е трудноразбираема, нали? Поне за нас, кануките, които предпочитаме да сме и това, което вие наричате езичници, и това, което аз наричам живи. Лекторът в Набан все пак каза, че Хоудрунд е мъченик и в ранните дни на Еркинланд определили това място за построяване на църква и манастир на Хоудрундския орден.

— Дали битката е била ожесточена? — попита Саймън.

— Римърите наричат това място Гробището. Следващата битка при Ач Самрат вероятно е била по-кървава, но там е имало стратегически маневри. Тук, в Чука, са се били гърди срещу гърди, меч срещу меч и кръвта се е леела като пороите при пролетното топене на снеговете.

Слънцето бавно се спускаше по небесния си път и грееше право в лицата им. Следобедният вятър задуха по-силно; превиваше дългите треви и подхвърляше кръжащите насекоми, така че те сякаш танцуваха във въздуха, подобни на искрици златиста светлина. Куантака тичаше из полето пред тях. Когато започнаха да се спускат по едно дълго нанадолнище, тя дотърча и завъртя глава; скимтеше възбудено. Саймън засенчи очите си с ръка, но не успя да види нищо отвъд възвишението и дърветата. Обърна се, за да попита Бинабик дали вече наближават, но тролът гледаше в краката си, смръщил замислено вежди, и не обръщаше никакво внимание нито на него, нито на подскачащата вълчица.

Известно време вървяха в тишина, нарушавана единствено от шума на стъпките им в гъстата трева и от скимтенето на Куантака. Празният стомах на Саймън го накара да се обади отново, но тъкмо да отвори уста и Бинабик запя с висок пронизителен глас:

— Ай — Ереб и ригу.

Ка’ай шикиси аруя’а.

Шишей, шишей буруса ейа

пикууру н’дай — ту.

Думите и странният тон заприличаха на Саймън на вопъл на птица, на отчаян зов от високите, самотни въздушни простори.

— Ситска песен. — Бинабик го погледна странно, дори сякаш малко срамежливо. — Не я пея добре. В нея се разказва за мястото, където първият сит умрял от ръката на човек; където за първи път е пролята кръв в резултат на войната на хората срещу земята на ситите. — Когато спря да говори, той плесна Куантака, която го блъскаше по крака с широката си муцуна. — Хиник айа! — каза й. — Подушва хора и готвено.

— Какво се казва в песента? — попита Саймън. — Имам предвид думите. — Необичайната ситуация все още го караше да усеща тръпки, но същевременно му напомни колко голям е в действителност светът и колко малко е видял той, дори и да е бил в оживения Хейхолт. Чувстваше се малък, малък, по-малък и от дребния трол, който крачеше до него.

— Съмнявам се, че ситските думи могат да се изпеят на някой от езиците на смъртните, Саймън — дали смисълът им може да се предаде вярно, разбираш ли? Още повече, че това не е моят роден език, на който говорим ти и аз… но мога да пробвам.

Повървяха още малко. Най-сетне Куантака се отказа от опитите да сподели вълчия си ентусиазъм с глупавите човешки същества и изчезна нанякъде.

— Мисля, че това се доближава по смисъл — каза най-накрая Бинабик и започна по-скоро да рецитира, отколкото да пее:

— При Портата към Запада,

между очите на слънцето и сърцата

на нашите предци

пада една сълза —

слънчева диря, следа от падаща на земята светлина

докосва желязото и става дим…

После се присмя сам на себе си:

— Виждаш ли как в грубите занаятчийски ръце на един трол ефирната песен се превръща в думи от неодялан камък?

— Не — каза Саймън, — не я разбирам съвсем… но ме кара… да чувствам нещо.

— Това е добре — усмихна се Бинабик, — но никакви мои думи не могат да се сравняват със ситските песни, особено с тази. Знам, че това е една от най-дългите и тъжни песни. Разправят още, че кралят-ърл Йю’унигато я написал сам, точно преди да бъде убит от… от… А! Виж, вече сме на върха!

Саймън погледна: наистина бяха стигнали почти до върха на дългото възвишение и пред тях се простираше безкрайното море на скупчените върхари на Алдхеорте.

„Но не смятам, че спря да говори заради това — помисли Саймън. — Мисля, че щеше да каже нещо, което не иска…“

— Как се научи да пееш ситски песни, Бинабик? — попита той, докато правеха последните стъпки към широкото било на хълма.

— Ще говорим за това, Саймън — отговори тролът, като оглеждаше наоколо. — Но не сега. Виж! Ето го пътя, който води към „Свети Хоудрунд“!

На малко повече от хвърлей под тях, прилепнали по склона на хълма като мъх, израснал върху древно дърво, се виеха редове грижливо обработвани лозя. Вяха разделени от хоризонтални бразди, изкопани в склона, а краищата им бяха заоблени, сякаш почвата е била подготвена много отдавна. Между лозите се простираха пътечки — спускаха се по хълма и криволичеха като самите растения. В долината долу, затулен от едната страна от малкия първи братовчед на Велдхелмските хълмове, а от другата — от тъмната ивица на гората, се виждаше килим от земеделски парцели, изтъкан сякаш от изкусен майстор и изработен с прецизната симетрия на свещен ръкопис. По-нататък, едва видими около издатината на хълма, се намираха малките пристройки на манастира — груба, но добре поддържана съвкупност от дървени бараки и ограден двор, в който поне сега не се виждаха овце и крави. Една врата, мъничък подвижен елемент в този внушителен килим, бавно се люлееше на пантите си.

— Следвай пътеките, Саймън, и скоро ще похапваме, а може би и ще пийнем от манастирското вино. — Бинабик бързо тръгна надолу. След минути двамата със Саймън вече си проправяха път между лозите, а Куантака, недоволна от бавния ход на спътниците си, тичаше по склона и прескача виещите се лози, без да докосва колчетата и без да бутне и един грозд с големите си лапи.

Докато бързаше по стръмната пътека, загледан в краката си, Саймън внезапно почувства пред себе си нечие присъствие. Помисли си, че тролът е спрял да го изчака, и погледна нагоре сърдито, готов да каже, че все пак е нужна малко милост към човек, който не е израснал в планините. Но вместо това съзря пред себе си една кошмарна фигура и извика от страх, стъпи накриво, падна по задник и се хлъзна по пътеката.

Бинабик го чу и се обърна; изкачи се обратно по хълма и видя Саймън да седи в прахта под едно голямо парцаливо плашило. Огледа го, после погледна надолу към Саймън, който смучеше одрасканите си длани, потисна смеха си и помогна на момчето да се изправи, като сграбчи рамото му с малките си силни ръце. След това не можа да се сдържи повече, обърна се и пое надолу, разтърсван от смях.

Саймън яростно изтръска прахта от панталоните си и провери двата пакета, мушнати в пояса му — стрелата и ръкописа, за да се увери, че не са повредени. Очевидно бе, че Бинабик не можеше да знае за крадеца, обесен на кръстопътя, но бе видял сита, който висеше в капана на секача. Така че какво толкова смешно имаше в уплахата на Саймън?

Почувства се ужасно глупаво, но като погледна отново плашилото, усети старата тръпка на зловещо предчувствие. Посегна, смъкна чувала от главата му — груб и студен на пипане, — сгъна го и натъпка горния му край в безформеното дрипаво наметало, което се развяваше около раменете му, така че безизразните невиждащи очи да останат скрити. Нека тролът се смее.

Бинабик го чакаше малко по-надолу. Не се извини, но потупа Саймън по китката и се усмихна. Саймън отвърна на усмивката му, но доста криво.

— Когато бях тук преди три месеца — каза Бинабик, — при пътуването ми на юг, ядох най-прекрасното еленско! На братята е разрешено да ловят елени от горите на краля, за да хранят пътниците — а за тях самите да не говорим. Охо, виж… и дим се вие даже!

Бяха заобиколили последната извивка на хълма; тъжното скърцане на вратата се чуваше точно под тях. Право напред и надолу по склона се виждаха скупчените сламени покриви на манастира. Наистина имаше дим — една тънка струйка, която се издигаше, завихряше се и се разсейваше от вятъра надолу по хълма. Димът обаче не излизаше от комин.

— Бинабик! — извика Саймън с изненада, която прерастваше в тревога.

— Изгорен — въздъхна Бинабик. — Или горящ. Дъще на планините… — Портата хлопна и веднага пак се отвори с пукот. — В дома на свети Хоудрунд е идвал ужасен гост.

На Саймън, който никога не беше виждал манастира, димящите останки му се сториха живо превъплъщение на разказа на Бинабик за Гробището. Както през онези ужасни часове под замъка, той усети как ревнивите нокти на миналото си пробиват път, за да завлекат настоящето в някакво мрачно място на мъка и страх.

Параклисът, главната сграда и повечето пристройки бяха превърнати в димящи пепелища. Овъглените греди на покрива лежаха оголени под безразличното пролетно небе, като опушени гирлянди от пиршеството на някой алчен бог. Разпръснати, подобно на зарове, хвърлени от същия този бог, наоколо лежаха телата на двайсетина мъже, раздърпани и безжизнени като плашилото на върха на хълма.

— Камъни на Чуку… — ахна Бинабик, като продължаваше да се оглежда, и се потупа по гърдите с пръст. Свали торбата от рамото си и забърза надолу.

— Чакай! — викна Саймън. — Чакай! — И се прокрадна след него.

— Спри! Какво правиш? Ще те убият!

— Това тук е станало преди много часове! — извика Бинабик, без да се обръща. Саймън го видя да спира рязко и да се навежда над първото тяло. След миг вече подтичваше.

Дишаше тежко и сърцето му тупкаше уплашено, въпреки че по думите на дребния трол опасността бе отминала. Докато минаваше покрай тялото, го погледна. Мъж в черни одежди, приличаше на монах — лицето му не се виждаше, притиснато към тревата. От тила му стърчеше стрела. По засъхналата кръв се разхождаха лакоми мухи.

След няколко стъпки Саймън се спъна и падна, но успя да се подпре с ръце на чакълестата пътека. Когато видя в какво се е препънал и как мухите отново кацат върху изскочилите от орбитите очи, му се доповръща.

Бинабик го намери под сянката на един кестен. Главата на младежа се люлееше безсилно. Бинабик като нежна майка избърса жлъчката от брадичката му със стиска трева. Навсякъде се носеше зловонието на мърша.

— Това е лошо. Лошо. — Бинабик нежно докосна рамото на Саймън, сякаш за да убеди самия себе си, че младежът наистина е жив, после приклекна и присви очи срещу последните червени отблясъци на слънчевата светлина. — Повечето са монаси, но има и други.

— Други? — изхриптя Саймън.

— Пътници… Вероятно са се отбили за една нощ. Някои имат бради и ми приличат на римъри. Това е истинска загадка.

— Къде е Куантака? — тихо попита Саймън и се изненада от загрижеността си за вълчицата — от всички тях нея може би най-малко нея я грозеше опасност.

— Тича. Души. Много е възбудена. — Саймън забеляза, че Бинабик е разглобил тояжката си и е мушнал в колана си частта с ножа. — Чудя се — каза тролът, докато гледаше издигащия се дим, — кой го е направил? Разбойници? Някаква битка на верска основа? Чувал съм, че това не е нещо необичайно за ейдонитите, нали? Най-любопитното е, че…

— Бинабик… — Саймън се изкашля и плю. Вкусът в устата му беше като от галошите на свинар. — Страх ме е. — Някъде в далечината Куантака зави изненадващо високо.

— Страх те е. — Усмивката на Бинабик беше крива. — И трябва да те е страх. — Въпреки че лицето на трола изглеждаше ясно и спокойно, в очите му се четеше някаква стаена боязливост. Това изплаши Саймън повече от всичко друго. Имаше и нещо по-лошо: примирение, сякаш ужасната случка беше напълно неочаквана за трола.

— Мисля… — започна Бинабик, но изведнъж воят на Куантака премина в силно ръмжене и той подскочи. — Намерила е нещо — каза той и дръпна стреснатия младеж. — Или нещо е намерило нея… — Бинабик хукна към звука и Саймън се запрепъва зад него: през главата му като прилепи прелитаха ужасяващи мисли. Докато тичаше, тролът мушна пръст в тръбичката си за стрели и постави нещо в нея. Саймън с ужас разбра, че тази стрела е с черен връх.

Тичаха през двора на манастира, покрай пепелищата, през овощната градина. Над тях падаше дъжд от ябълкови цветове. Вятърът ги улавяше и ги отнасяше към гората.

После видяха Куантака — козината й беше настръхнала, ръмженето й бе толкова гърлено, че Саймън го чувстваше чак в стомаха си. Беше заклещила един монах към стъблото на една топола. Той бе вдигнал високо окаченото на шията си Дърво, сякаш за да призове небесна светкавица върху нападналия го звяр. Въпреки героичната му поза, пребледнялото лице и треперещата му ръка показваха, че не се надява много на помощ от небето. Малките му очи, разширени от страх, бяха вторачени в Куантака: все още не бе видял двамата новодошли.

— Едонис фиелис екстуланин мей… — Дебелите му устни потрепваха конвулсивно; сянката на листата изпъстряше с петна розовия му череп.

— Куантака! — извика Бинабик. — Соса! — Куантака изръмжа, но ушите й се присвиха. — Соса айа! — Тролът плесна бедрото си с кухата пръчка. С последно дълбоко изръмжаване Куантака се обърна и тръгна към Бинабик. Вторачил се в Саймън и трола, като че ли и те бяха не по-малко ужасяващи от вълчицата, монахът се свлече на земята с изплашеното изражение на дете, което се е ударило, но още не е осъзнало, че иска да се разплаче.

— Милостиви Усирис — промърмори той, когато двамата тръгнаха към него. — Милостиви, милостиви Усирис… — В опулените му очи се появи див блясък. — Оставете ме на мира, езически чудовища! — изкрещя той и се опита да се изправи. — Нещастни убийци, нещастни неверници!

Бинабик спря, стиснал Куантака за врата, даде знак на Саймън да мине напред и каза:

— Помогни му.

Саймън пристъпи бавно към монаха; опитваше се да придаде на лицето си израз, който да го убеди, че е приятел, идващ на помощ — всъщност собственото му сърце биеше до пръсване в гърдите му.

— Спокойно — каза той, — ние сме приятели.

Монахът закри лицето си с ръка.

— Убихте ги всичките, а сега искате и нас да убиете! — извика той с приглушен глас, който звучеше повече отчаяно, отколкото изплашено.

— Той е римър — каза Бинабик, — затова не бива да се учудваш, че злослови по адрес на кануките. Помогни му да се изправи, приятелю Саймън.

Саймън хвана мъжа за кокалестия лакът, през черния ръкав, и внимателно го изправи, но когато се опита да го заведе при Бинабик, той се отскубна.

— Какво правите?! — извика монахът и попипа гърдите си, за да хване Дървото. — Искате да изоставя останалите? Не! Махайте се!

— Останалите? — Саймън учудено погледна Бинабик. Тролът повдигна рамене и почеса ушите на вълчицата. Куантака се озъби, сякаш представлението я забавляваше.

— Има ли други оцелели? — предпазливо попита момчето. — Ще помогнем и на теб, и на тях, ако можем. Аз съм Саймън, а това е приятелят ми Бинабик. — Монахът го изгледа подозрително. — Вече познаваш Куантака — добави Саймън и веднага съжали за неуместната си шега. — Ела! Кой си ти? Къде са другите?

Монахът, който беше започнал да си възвръща присъствието на духа, го изгледа недоверчиво, после погледна трола и вълчицата. Когато пак се обърна към Саймън, част от напрежението му вече я нямаше.

— Ако ти си наистина… добър ейдонит, воден от милосърдие, тогава те моля да ме извиниш. — Тонът на монаха беше скован, като на човек, който не е свикнал да се извинява. — Аз съм брат Хенгфиск. А вълкът… — той извърна поглед — вълкът ваш спътник ли е?

— Вълчица е — каза рязко Бинабик, преди Саймън да отговори. — Съжалявам, че те е изплашила, римърсгардецо, но трябва да признаеш, че не те е наранила.

Хенгфиск не му отговори, а каза на Саймън:

— Изоставих двете си задължения за твърде дълго. Сега трябва да отида при тях.

— Ще дойдем с теб — каза Саймън. — Вероятно Бинабик ще може да помогне. Той си служи много умело с билки и разни подобни неща.

Римърът свъси вежди, от което очите му сякаш изпъкнаха още повече. Усмивката му беше горчива.

— Много любезно предложение, момче, но се страхувам, че на брат Лангриан и брат Докайс няма да помогнат никакви… земни церове. — Той се обърна и тръгна клатушкайки се към гъстата гора.

— Почакай! — извика Саймън. — Какво се е случило с манастира?

— Не знам — каза Хенгфиск, без да се обръща. — Не бях там.

Саймън призова с поглед Бинабик да го подкрепи, но тролът изобщо не си даде труд да го последва. Вместо това извика подир накуцващия монах.

— Ей, брат Хенгфиск?

Монахът се обърна и викна:

— Какво искаш, троле? — Лицето му бе червено като домат.

— Нищо особено. — Бинабик се усмихна и жълтите му зъби лъснаха. — Казваш, че не знаеш какво се е случило. Къде си бил, когато братството ти е било така безмилостно атакувано?

Монахът, изглежда, се канеше да изрече нещо ядно в отговор, но вместо това само вдигна ръка и сграбчи Дървото на гърдите си. Миг по-късно отвърна с по-спокоен глас:

— Елате и ще видите. Аз нямам тайни от теб, троле, нито пък от моя Бог. — И пак закрачи към гората.

— Защо го дразниш, Бинабик? — прошепна Саймън. — Малко ли лоши неща са се случили тук?

Очите на Бинабик се бяха превърнали в цепки.

— Може и да съм нелюбезен, Саймън, но ти го чу как говори. Видя очите му. Не позволявай да бъдеш заблуден от това, че носи свещенически одежди. Ние кануките много често сме се събуждали през нощта и сме виждали да ни наблюдават очи като тези на Хенгфиск, а около тях — факли и брадви. На вашия Усирис Ейдон не му е присъща омразата, която пламти в северното сърце на този човек. — Тролът подсвирна на Куантака да го последва и тръгна след накуцващия монах.

— Чуй се как говориш само! — каза Саймън. — Ти самият също си изпълнен с омраза.

— Аха. — Тролът вдигна пръст пред вече безизразното си лице. — Но аз не твърдя, че вярвам във вашия — извини ме за израза — нелогичен Бог на милосърдието.

Саймън пое дълбоко дъх, понечи да му отвърне хапливо, но се отказа.

Брат Хенгфиск се обърна веднъж и мълчаливо ги погледна. Не каза нищо. Светлината, която се процеждаше между листата, бързо намаляваше; скоро кокалестата му, покрита с черна дреха фигура беше една виждаща се пред тях сянка. Саймън се стресна, когато монахът спря и каза:

— Тук.

Бяха до едно повалено дърво, чиито стърчащи корени много приличаха на голяма метла — метла, която би вдъхновила Рейчъл Драконката за героични, легендарни подвизи.

Ироничната мисъл за Рейчъл, заедно с другите събития от деня, породиха у Саймън толкова силен копнеж по дома, че той се спъна и се подпря с ръка на падналото дърво. Хенгфиск беше коленичил и хвърляше клони в малък огън, който гореше в плитък ров. От двете страни на огъня, в убежището на сянката на дърветата, лежаха двама мъже.

— Това е Лангриан — каза брат Хенгфиск и посочи човека отдясно, чието лице беше почти напълно скрито от окървавена превръзка, направена от зебло. — Единствено него намерих жив, когато се върнах в манастира. Мисля, че Ейдон скоро ще го прибере. — Дори и на отслабващата светлина Саймън можа да види, че кожата на брат Лангриан — или поне това, което се виждаше от нея — е восъчнобледа. Хенгфиск хвърли още една съчка в огъня, а Бинабик, без изобщо да поглежда римъра, коленичи до ранения и внимателно започна да го преглежда.

— Това е Докайс — каза Хенгфиск и посочи другия човек, който лежеше отпуснато като Лангриан, но нямаше видими рани. — Именно него излязох да потърся, когато не се върна от бдението си. Когато го доведох… донесох… — в гласа на Хенгфиск се долавяше някаква горчива гордост — намерих… намерих всичките… мъртви. — Той направи знака на Дървото пред гърдите си. — Всички освен Лангриан.

Саймън се приближи до брат Докайс — слаб млад мъж с дълъг нос и синкавата необръсната брада на хернистирец.

— Какво се е случило с него? Какво му е?

— Не знам, момче — каза Хенгфиск. — Полудял е. Получил е някакво мозъчно възпаление. — Той се обърна и продължи да търси съчки за огъня.

Саймън погледна Докайс и забеляза затрудненото му дишане и лекото треперене на тънките му клепачи. Когато се обърна и потърси с поглед Бинабик, който внимателно сваляше превръзката на Лангриан, от черната одежда, подобно на змия, се плъзна една бяла ръка и сграбчи предницата на ризата му в ужасяващо силна хватка.

Докайс, все още със затворени очи, се беше изпънал конвулсивно; гърбът му се изви и кръстът му се вдигна над земята. Главата му беше отметната назад и се люшкаше наляво-надясно.

— Бинабик! — изкрещя ужасено Саймън. — Той… той…

— Аааааа! — Звукът, който се изтръгна от прегракналото гърло на Докайс, беше дрезгав от болка. — Черната каруца! Виж, тя идва за мен! — Той се замята отново, като риба на сухо. Думите му предизвикаха у Саймън тръпка на ужас.

„Върхът на хълма… Спомням си нещо… и скърцането на черните колела… о, Моргенес, какво правя тук?!“

Миг по-късно, докато Бинабик и Хенгфиск гледаха учудено, Докайс придърпа Саймън така, че лицето на младежа почти докосваше скованите му от страх черти.

— Те ме връщат! — изхриптя монахът. — Обратно… обратно… в онова ужасно място! — Внезапно отвори очи и впери невиждащия си поглед в очите на Саймън, които бяха само на педя от неговите. Саймън не можеше да се освободи от хватката на монаха, макар че Бинабик се бе озовал до него и се опитваше да му помогне.

— Ти знаеш! — извика Докайс. — Ти знаеш какво е това! Ти си белязан! Белязан като мен! Видях ги като минаваха — Белите лисици! Вървяха в съня ми! Белите лисици! Господарят им ги е изпратил, за да вледенят сърцата ни и да отнесат душите ни с черната си кола!

И пусна Саймън, който се задъхваше и хълцаше. Бинабик и Хенгфиск държаха треперещия монах, докато най-накрая той спря да се мята. Гората отново притихна и тишината обви малкия лагер така, както бездната на нощта прегръща умираща звезда.

20. Сянката на колелото

Той стоеше сред откритото поле, в центъра на голяма тревиста падина — частица бледен изправен живот сред безкрайната зеленина. Никога не се бе чувствал толкова уязвим и гол под открито небе. Полята се простираха в Далечината пред него; на хоризонта каменносивото небе се сливаше със зеления цвят на тревата.

След като изтече известно време — дали минути, или години в това неопределимо безвремие, равната линия на хоризонта се разкъса.

С ужасяващото скърцане на боен кораб, блъскан от силен вятър, в далечината се появи нещо тъмно. То се издигаше все по-нагоре, достигайки невероятна височина, докато сянката му не падна върху Саймън — изненадващо тъмна; чу се някакво бръмчене, което разтресе костите му.

Огромното нещо се очерта в небето, задържайки се за един дълъг момент в края на равнината. Беше колело, огромно черно колело, високо като кула. Погълнат от сянката му, Саймън гледаше с разширени очи как колелото започна да се върти с влудяваща неумолимост по дългия зелен склон; изпод него захвърчаха изтръгнати чимове. Саймън стоеше вцепенен на пътя му, а то продължаваше да се върти неспирно — като воденичните камъни на Ада.

Колелото надвисна над него — черно туловище, извисило се до небето; пръскаше около себе си дъжд от пръст и трева. Земята под краката на Саймън се разтресе под тежестта му. Той се олюля и докато възстанови равновесието си, колелото вече бе върху него. Онемял от ужас, Саймън видя как една сива сянка профуча покрай него, сива сянка с блестяща сърцевина… едно обезумяло врабче, хванало нещо лъскаво в закривените си крачка. Той проследи с очи бързия му полет и инстинктивно се хвърли след него, встрани от пътя на колелото.

Крачолът му се закачи в един леденостуден гвоздей, издаден от колелото. Врабчето, което бе само на няколко сантиметра, успя да се измъкне и се издигна нагоре, малка сива сянка, пърхаща като нощна пеперуда на фона на оловната сивота на небето, и лъскавият му товар изчезна заедно с него в полуздрача. Разнесе се гръмовен глас:

— Ти си белязан.

Колелото вдигна Саймън и го преобърна, разтърси го като куче, което чупи врата на уловен плъх. После продължи въртенето си, издигайки го високо нагоре. Увиснал с главата надолу, Саймън литна в небето, а земята се тресеше и люлееше под главата му като бушуващо зелено море. Вятърът свистеше около него, докато той се издигаше към най-високата точка; кръвта забуча в ушите му.

Като дращеше с ръце тревата и калта, полепнали по широкия ръб на колелото, Саймън с мъка го възседна, сякаш яхаше някакъв висок до облаците звяр. Издигаше се все по-нагоре в небосвода.

Стигна най-високата точка и за един момент сякаш бе кацнал на самия връх на света. Отвъд равнината се виждаха просторните поля на цялата Остен Ард. Слънчевите лъчи се провираха през мрачното небе и докосваха бойниците на един замък и една красива бляскава сфера — единственото нещо на света, по-високо от черното колело. Саймън примигна, видял нещо, чиито очертания му се сториха познати, ала тъкмо когато започна да вижда по-ясно, превали най-високата точка и започна стремглаво да се спуска към далечната земя.

Започна да се бори с гвоздея; раздра крачола си, за да се освободи, ала по някакъв начин той и гвоздеят сякаш бяха станали едно цяло. Земята подскочи нагоре. Двамата — Саймън и зелената девствена земя — се носеха заедно с такъв шум, сякаш из равнината ехтяха Йерихонските тръби. Той се удари в земята и двамата станаха едно, и вятърът, светлината и шумът изчезнаха като пламъка на свещ.

Саймън беше в тъмнина, дълбоко в земята, която се бе разтворила пред него като вода. Чуваше гласове около себе си, бавни пресекнати гласове, гласове от усти, задръстени с пръст.

„Кой влиза в нашия дом?

Кой идва, за да смути нашия сън, нашия дълъг сън?

Те ще ни окрадат! Крадците ще ни отнемат тишината и тъмните ни легла. Ще ни извлекат отново горе, през Сияйната врата…“

Докато жалните гласове изплакваха мъката си, Саймън почувства как го сграбчват множество ръце, студени и сухи като костите на мъртвец или влажни и месести като корени — разперени, извиващи се пръсти на същества, които посягаха да го придърпат към изсъхналата си гръд… ала те не можеха да го спрат. Колелото продължаваше да се върти и го увличаше все по-надолу, гласовете зад него замлъкнаха и той се плъзгаше сред леденостуден безмълвен мрак.

Мрак…

„Къде си момче? Да не би да сънуваш? Почти те докосвам? — Внезапният глас беше на Приратес. В него Саймън чувстваше злокобната власт на мисълта му. — Сега знам кой си — момчето на Моргенес, кухненски прислужник; човек, който си пъха носа в чужди работи. Ти видя неща, които не трябваше да виждаш, момченце от кухнята, намеси се в неща, които не разбираш. Знаеш твърде много. Ще те намеря.

Къде си?“

И после мракът се сгъсти още повече, зад сянката на колелото се появи още една сянка и в тази втора сянка лумнаха два червени огъня — очи, които надничаха от ужасен, пламтящ череп.

„Не, смъртни човече — каза един глас, който носеше усещането за тлен и пръст и безмълвния край на нещата. — Не, това не е за теб. Очите просветнаха ликуващо, пълни с любопитство. — Този ще го вземем, свещенико“.

Саймън почувства как въздействието на Приратес върху него отслабва и мощта на алхимика намалява пред властта на тъмното нещо.

„Добре дошъл — каза то. — Това е домът на Краля на бурите, тук, зад най-тъмните врати.

Как… се… казваш?“

И очите го изгориха като пламтяща жарава, а пустотата зад тях беше по-студена от лед, по-гореща от най-силния пожар и по-тъмна от най-тъмната сянка…

„Не! — понечи да изкрещи Саймън, ала и неговата уста беше пълна с пръст. — Няма да ви кажа!“

„Може би ние ще ти дадем име… ти трябва да имаш име, малка мушичке, малка тленна прашинке… за да те познаем, когато се срещнем… трябва да бъдеш белязан“.

„Не! — Той опита да се освободи, ала тежестта на хилядолетната земя и камъните го притискаше с всичка сила. — Не искам име! Не искам име! Не искам…“

— Име от вас! — Викът му отекна в короните на дърветата. Бинабик клечеше над него и на лицето му бе изписана загриженост. Горската поляна бе осветена от слаба утринна светлина, извираща сякаш незнайно откъде.

— Вече имам на главата си един луд и още един, който е на прага на смъртта — каза Бинабик, когато Саймън се надигна и седна. — На всичко отгоре ти крещиш в съня си. — Искаше това да прозвучи като шега, ала утринта бе твърде ранна и студена, за да развесели някого. Саймън трепереше.

— О, Бинабик, аз… — Болезнена, плаха усмивка се появи на лицето му от простия факт, че е на светло, на повърхността на земята. — Сънувах ужасен, ужасен сън!

— Не се учудвам — каза тролът и сложи ръка на рамото му. — Ужасният ден вчера едва ли би довел до спокоен сън. Ако искаш, можеш да потърсиш нещо за ядене в торбата ми. Ще видя как са двамата монаси. — Той посочи към тъмните силуети от другата страна на огъня. По-близкият, за който Саймън предположи, че е Лангриан, беше увит в тъмнозелена наметка.

— Къде е… — на Саймън му трябваше известно време, за да си спомни името, — Хенгфиск? — Главата му бучеше, а челюстта го болеше, сякаш беше трошил орехи със зъби.

— Неприятният римър, който, нека признаем, наистина даде наметката си, за да стопли Лангриан, отиде да потърси храна сред развалините на своя дом. Ако се чувстваш по-добре, Саймън, аз ще се върна към задълженията си.

— Разбира се. Как са те?

— С радост мога да отбележа, че състоянието на Лангриан се подобрява. — Бинабик кимна със задоволство. — Спи спокойно от доста дълго време — нещо, което не може да се каже за теб — усмихна се тролът. — За съжаление, не мога да помогна на брат Докайс, ала той не е и болен, като изключим мозъка му. На него също му дадох приспивателно. Сега моля да ме извиниш, ала трябва да се погрижа за превръзките на Лангриан.

Бинабик се изправи и заобиколи огъня, като прекрачи Куантака, която спеше до топлите камъни.

Вятърът леко полюшваше листата на дъба над главата на Саймън, докато той ровеше из чантата на Бинабик. Извади една малка торбичка, в която на пипане, изглежда, имаше храна, ала още преди да я отвори, леко потракване го убеди, че тя съдържа странните кости, които вече беше виждал. По-нататъшното търсене извади на бял свят сушено месо, увито в груба кърпа, ала щом го разопакова, той осъзна, че последното нещо, което иска, е да сложи някаква храна в свития си стомах.

— Има ли вода, Бинабик? Къде ти е мехът?

— По-добре — извика тролът, приклекнал над брат Лангриан — да се разходиш до потока недалеч оттук, ей натам. — Той посочи, после се наведе, взе меха и го подхвърли на Саймън. — Ще съм ти много признателен, ако го напълниш.

Саймън вдигна меха и видя наблизо да лежат двата му вързопа. Взе увития в платно ръкопис и го понесе със себе си към потока.

Той течеше бавно и лениво; въртопчетата му носеха клонки и листа и Саймън трябваше да разчисти малко, преди да се наведе и да наплиска лицето си. Усърдно почна да се търка — чувстваше се така, сякаш пушекът и кръвта от развалините на унищожения манастир са проникнали във всяка пора и бръчица на лицето му. После пийна няколко глътки и напълни меха.

Седна на брега и мислите му се върнаха към съня, който все още витаеше като влажна мъгла в съзнанието му. Както несвързаните думи на брат Докайс вечерта, така и сънят беше събудил спомена за ужасни сенки в сърцето на Саймън, ала светлината на деня ги гонеше като неспокойни духове. Спомняше си единствено огромното черно колело, което го бе вдигнало от мястото му. Всичко останало бе изчезнало и в съзнанието му бяха останали само черни празни петна, врати на страха, които не можеше да отвори.

И въпреки това той знаеше, че е въвлечен в нещо много по-голямо от просто конфликт между двама принцове — по-голямо дори и от смъртта на добрия старец Моргенес или от убийството на няколко свети хора. Това бяха просто водовъртежи в един по-голям и по-дълбок поток — или по-скоро малки неща, смачкани от безмилостното въртене на могъщото колело. Умът му не можеше да схване какво би могло да означава всичко това и колкото повече мислеше, толкова по-неясни ставаха представите му. Той разбираше само, че е попаднал под широката сянка на колелото и че ако иска да оцелее, трябва да се приспособи към неговото страшно въртене.

Беше се проснал на брега. Тънкото жужене на кръжащите над потока насекоми изпълваше въздуха. Извади „Животът на Престър Джон“ и започна да прелиства страниците. Не беше чел от книгата доста време, защото пътуваха дълго и заспиваха рано, веднага след като направеха лагера. Сега раздели някои от страниците, които бяха залепнали, като прочиташе тук-там по някое изречение, без да се задълбочава в смисъла, потънал в приятния спомен за своя приятел. Загледан в ръкописа, си спомни изящните ръце на стареца, изпъстрени със сини жилки, чевръсти и ловки като птички, които си строят гнездо.

Един пасаж привлече вниманието му. Беше на една страница след груба, начертана на ръка карта, която докторът беше обозначил в долната й част: „Бойното поле при Нарулах“. Самата схема не бе интересна и кой знае защо, докторът беше пропуснал да обозначи с легенда армиите и фронтовете, нито пък беше включил някакви обяснителни бележки. Последвалият текст обаче го заинтригува. Той даваше отговор на мислите, които го измъчваха след ужасното откритие предния ден.

„Нито във войната, нито в насилствената смърт — беше написал Моргенес — има нещо благородно и възвишено, и все пак те са като пламъци, към които човечеството постоянно се стреми, с глупавото постоянство на нощна пеперуда. Този, който е бил на бойното поле и който не е в плен на популистки схващания, ще потвърди, че от тази гледна точка човечеството, изглежда, е създало Ад на земята, водено от пагубно нетърпение, вместо да изчака естественото развитие на нещата към добро, което — както утвърждават свещениците — Бог е предопределил за нас.

Все още бойното поле е това, което определя нещата, които Бог е пропуснал — случайно или не — как може да знае човек? — да определи и уреди. Следователно то често се явява съдия с Божията воля, а негов законодател е насилствената смърт“.

Саймън се усмихна и пийна малко вода. Много добре помнеше навика на Моргенес да сравнява едни неща с други, например хората — с буболечки, или смъртта — със сбръчкан стар архивар. Саймън обикновено не схващаше връзката, ала понякога, докато следваше лъкатушещата мисъл на стареца, смисълът се изясняваше съвсем неочаквано, сякаш някой внезапно дръпваше завеса, закриваща прозорец, и ярката слънчева светлина нахлуваше в стаята.

„Джон Презвитер — пишеше още докторът — беше несъмнено един от най-великите воини на епохата и без това си качество никога не би се издигнал до положението си на крал. Ала не бяха бойните му качества, които го правеха велик крал, а по-скоро умението му да използва инструментите на кралската власт, които бойните качества му предоставиха, неговата държавническа мъдрост и личният му пример за обикновените хора.

По същество неговите най-силни страни на бойното поле доведоха до най-големите му провали като Върховен крал. В разгара на битката той беше безстрашен усмихнат убиец, който унищожаваше противниците си с ликуващото удоволствие на глупав утаниатски благородник, улучил елен със стрелата си.

Като крал, той понякога бе склонен към прибързани действия и безразсъдство и това едва не го доведе до поражение в битката при Долината на Елвритшала и до загубване на благоразположението на римърите от Римърсгард“.

Саймън се мръщеше и разлистваше страниците. Светлината се промъкваше през короните на дърветата и напичаше гърба му. Знаеше, че трябва да се връща, за да занесе меха на Бинабик… ала толкова отдавна не беше оставал така приятно сам, а и бе изненадан да прочете критиките на Моргенес към прекрасния, несравнимия Престър Джон, човека, който беше герой на толкова много песни и разкази, че само името на Усирис Ейдон бе по-известно от неговото, и то не чак толкова.

„Обратното — продължаваше пасажът, — единственият мъж, който можеше да се сравнява с Джон на бойното поле, беше всъщност негова противоположност. Камарис-са-Винита, последният принц на кралския дом на Набан и брат на сегашния херцог, беше човек, който смяташе войната просто за една от човешките слабости. Възседнал коня си Атарин, с меча Трън в ръка, той навярно бе най-опасният мъж в нашия свят — и все пак не изпитваше удоволствие от битката, а великото му бойно изкуство бе просто като бреме за него. Голямата слава му създаваше много врагове, които иначе не биха имали никаква причина да се изправят срещу него, и го принуждаваше да убива, без да има желание за това.

В книгата на Ейдон се говори, че когато свещениците на Увенис дошли да арестуват Усирис, той тръгнал с тях доброволно, ала щом понечили да арестуват и неговите последователи Сатрин и Гранис, Усирис Ейдон се възпротивил и умъртвил свещениците с едно докосване на Своята ръка. После оплакал убитите и благословил телата им.

Така станало и с Камарис, ако изобщо може да се прави такова светотатствено сравнение. Ако някой изобщо се доближава до страховитата сила и универсалната любов, които Майката Църква приписва на Усирис, то това е Камарис — воин, който убивал, без да мрази враговете си, и все пак бил най-страшният боец на света“.

— Саймън! Би ли дошъл веднага, ако обичаш? Трябва ми вода, и то незабавно!

Гласът на Бинабик — прозвуча грубо поради нетърпението му — накара Саймън да подскочи виновно. Той се изкатери по брега и тръгна към лагера.

Какъв воин е бил Камарис! Всички песни го представяха как с весел смях сече главите на дивите тригинги.

Шем често пееше една от тях. Как беше…

„Нападна ги отляво,

нападна ги отдясно,

извика страшно и запя.

Те хукнаха

и само гърбовете им видя.

Камарис смеейки се влезе,

Камарис биейки се влезе,

Камарис влезе във галоп

във битката…“

Когато излезе от храсталака, Саймън видя на ярката светлина — кога се бе вдигнало слънцето толкова високо, — че Хенгфиск се е върнал и двамата с Бинабик клечат над легналия брат Лангриан.

— Ето, Бинабик. — Саймън подаде кожения мях на коленичилия трол.

— Доста дълго се бави… — започна Бинабик, после разклати меха и гневно избухна. — Наполовина празен? — Изразът му накара Саймън да се изчерви от срам.

— Тъкмо пиех от него, когато ме извика — оправда се той. Хегфиск му хвърли студен поглед и се намръщи.

— Е — каза Бинабик и отново се обърна към Лангриан, който изглеждаше доста по-свеж отпреди. — Колкото е — толкова. Мисля, че нашият приятел се съвзема. — Той вдигна меха и изля малко вода в устата на Лангриан. Изпадналият в безсъзнание монах закашля и изплю част от нея, после гърлото му се сви конвулсивно и той преглътна.

— Виждате ли? — гордо попита Бинабик. — Ако раната на главата, която мисля, че…

Преди да довърши обяснението си, клепачите на Лангриан потрепериха и той отвори очи. Саймън чу как Хенгфиск рязко си пое дъх. Лангриан огледа с блуждаещ поглед лицата, надвесили се над него, после отново затвори очи.

— Още вода, троле! — прошепна Хенгфиск.

— Знам какво правя, римъре — отвърна Бинабик с леден тон. — Ти вече си изпълнил дълга си, като си го извадил изпод руините. Сега аз изпълнявам моя и нямам нужда от напътствия. — Докато говореше, малкият мъж пръсна малко вода по напуканите устни на Лангриан. След няколко мига подутият от жажда език на монаха се показа от устата му, като мечка, излизаща от бърлогата си след зимен сън. Бинабик го навлажни, после намокри една кърпа и я постави на челото на Лангриан, осеяно с порезни рани.

Най-после той отново отвори очи и се вторачи в Хенгфиск. Римърът хвана ръката му.

— Хенг… Хенг… — изграчи Лангриан. Хенгфиск притисна мократа кърпа към челото му.

— Не говори, Лангриан. Почивай си.

Лангриан бавно премести погледа си от Хенгфиск към Бинабик и Саймън, после отново погледна монаха.

— Другите? — успя да произнесе той.

— Почивай сега. Нуждаеш се от почивка.

— Най-после с този човек сме на едно и също мнение за нещо — усмихна се Бинабик на пациента си. — Трябва да поспиш.

Изглежда, Лангриан искаше да каже още нещо, ала преди да успее, клепачите му се затвориха, сякаш в съответствие със съвета, и той заспа.

През този следобед се случиха две неща. Първото стана, докато Саймън, монахът и тролът ядяха оскъдната си храна. Тъй като Бинабик не искаше да остави Лангриан, нямаше пресен дивеч: тримата трябваше да се задоволят със сушено месо и находките от търсенето на Саймън и Хенгфиск — малини и няколко недозрели ореха.

Докато седяха и дъвчеха мълчаливо, всеки унесен в собствените си мисли — Саймън си мислеше за ужасното колело от съня си и за славните бойни подвизи на Джон и Камарис, — брат Докайс внезапно умря.

Седеше си кротко. Беше буден, ала не пожела да яде — отказа плодовете, които му предложи Саймън, и гледаше с поглед на недоверчиво животно, докато момчето не прибра ръката си. В следващия миг падна по лице, затрепери леко, после се затресе целият. Докато го обърнат по гръб, очите му се бяха подбелили. Миг по-късно той спря да диша, а тялото му остана изпънато като греда. Стреснатият Саймън се изплаши още повече — сигурен бе, че точно преди да изпусне последната си въздишка, Докайс прошепна: „Кралят на бурите“. Тези думи хвърлиха сърцето му в смут, макар да не знаеше по каква причина. Може би ги беше чул в съня си?

За изненада на Саймън, Хенгфиск се разплака горчиво. Самият той се чувстваше някак си облекчен — неуместно чувство, което не можеше да разбере, нито пък да потисне. Бинабик беше безстрастен като камък.

Следващото нещо се случи, докато Бинабик и Хенгфиск спореха, час по-късно.

— Съгласен съм да помогнем, ала не си познал, ако си мислиш, че можеш да ми заповядваш. — Бинабик сдържаше гнева си, ала очите му се бяха превърнали в тесни черни цепки.

— Но вие ще помогнете да погребем само Докайс! Нима ще оставите другите за храна на вълците? — Хенгфиск изобщо не сдържаше гнева си. Очите му бяха изпъкнали върху почервенялото лице.

— Опитах се да помогна на Докайс — изръмжа тролът, — ала не успях. Ще го погребем, ако искаш. Но в плановете ми не влиза да изгубя още три дни, за да погребем всичките ти мъртви братя. Има и по-лоши неща, за които биха могли да послужат, отколкото само за храна за вълците, и вероятно са служили, докато са били живи, поне някои от тях!

На Хенгфиск му трябваше известно време, за да проумее риторичното изказване на Бинабик, ала когато разбра, лицето му почервеня още повече, ако изобщо такова нещо беше възможно.

— Ти… ти, езическо чудовище! Как можеш да говориш така за непогребани мъртъвци… ти, ехидно джудже такова!

На лицето на Бинабик се появи ледена крива усмивка.

— Ако вашият Бог ги обича толкова много, тогава той е прибрал… ъъ… душите им, нали?… Горе на Небето и лежането тук ще навреди единствено на тленните им останки…

Преди някой да каже още нещо, двамата бяха стреснати от гърленото изръмжаване на Куантака, която дремеше на срещуположната страна на огъня край Лангриан. В следващия миг стана ясно кое е стреснало сивата вълчица.

Лангриан говореше:

— Някой… някой да предупреди абата… предателство! — шепнеше монахът с пресипнал глас.

— Братко! — извика Хенгфиск и бързо докуцука до него. — Пази си силите!

— Остави го да говори — каза Бинабик. — Това може да спаси живота ни.

Преди Хенгфиск да успее да отговори, Лангриан отвори очите си. Вторачи се първо в Хенгфиск, после в неговата компания, и затрепери, сякаш му беше студено, макар че бе увит в дебело наметало.

— Хенгфиск… — изхриптя той. — Другите… те…

— Всички са мъртви — каза Бинабик.

Римърът му хвърли ненавистен поглед.

— Отидоха при Усирис, Лангриан — каза той. — Само ти бе пощаден.

— Стра… страхувах се от това.

— Можеш ли да ни кажеш какво се случи? — Тролът се наведе и сложи още една влажна кърпа върху челото на монаха. За пръв път Саймън можа да види зад кръвта и раните, че брат Лангриан е съвсем млад, вероятно още ненавършил двадесет години.

— Не се напрягай много — добави Бинабик, — ала ни разкажи каквото знаеш.

Лангриан затвори очи, сякаш отново заспиваше, но всъщност просто събираше сили.

— Дойдоха десетина мъже… дойдоха откъм пътя, за да пренощуват. — Той облиза устните си и Бинабик му поднесе меха. — Сега пътуват много групи. Дадохме им да ядат и брат Сенесефа ги заведе до Къщата за гости.

Докато си пийваше вода и говореше, монахът бавно възвръщаше силите си.

— Бяха странна компания… не дойдоха в главното здание, с изключение на водача им — светлоок мъж, който носеше… някакъв страховит шлем… и тъмна ризница… И той попита… попита дали сме чували за някаква група римъри, пътуващи на север… които идвали от Ерчестър…

— Римъри? — попита Хенгфиск и се намръщи.

„Ерчестър? — помисли си Саймън и се зачуди — Кои ли могат да бъдат?“

— Абат Кунсинс му каза, че не сме чували за такава група… и това… това, изглежда, го задоволи. Абатът изглеждаше разтревожен, ала не сподели безпокойството си с… с по-младите братя.

— На следващото утро един от братята пристигна от хълмовете над полето и докладва за група ездачи, идващи от юг… — продължи монахът. — Чужденците бяха… много заинтригувани и казаха, че това… е останалата част от групата им, с която трябвало да се срещнат. Светлоокият им водач… изведе хората си на големия двор, за да посрещне новодошлите — или поне така си помислихме…

— И точно когато новата група превали билото на Лозовия хълм и вече се виждаше от манастира — изглеждаха с един-двама по-малко от настоящите ни гости… — Лангриан се задъха и спря малко, за да си почине. Бинабик искаше да му даде нещо, което да му помогне да заспи, ала монахът с махване на ръка отклони предложението на трола.

— Няма… кой знае какво повече за разправяне. Един от останалите братя видя… как един от гостите, явно закъснял, пристигна тичешком от Къщата за гости. Слагаше наметалото си в движение — те всички бяха с наметала, въпреки че утрото бе топло — и под него проблесна острието на скрит меч. Братът изтича до абата, който се опасяваше от нещо подобно. Кунсинс отиде при водача, за да протестира. Междувременно ние наблюдавахме ездачите, които слизаха по хълма — всичките бяха римъри, с бради, сплетени на плитки. Абатът предупреди водача, че няма да позволи „Свети Хоудрунд“ да стане място на бандитска схватка, водачът извади меча си и го опря в гърлото на Кунсинс…

— Милостиви Ейдон! — изпъшка Хенгфиск.

— Миг по-късно чухме тропот на копита. Брат Сенесефа внезапно хукна към вратата на двора и изкрещя, за да предупреди приближаващите странници. Един от… „гостите“ изпрати стрела в гърба му, а водачът им преряза гърлото на абата.

Хенгфиск сподави стона си и очерта знака на Дървото пред гърдите си, ала лицето на Лангриан остана строго и безстрастно и той продължи разказа си:

— Настана клане. Непознатите се нахвърлиха върху братята с ножове и мечове, измъкнаха скрити лъкове и стрели. Новодошлите влязоха през дворната врата с извадени мечове… Предполагам, че бяха чули предупреждението на Сенесефа и видяха как го прониза стрелата… Не знам какво се случи после, защото настана хаос. Някой хвърли факла на покрива на параклиса и той пламна. Аз хукнах за вода сред крясъците на хората и цвиленето на конете и… и нещо ме удари по главата. Това е всичко.

— И тъй, не знаеш какви са били тези враждуващи банди? — попита Бинабик. — Влязоха ли в бой помежду си, или бяха съюзници?

Лангриан замислено поклати глава.

— Те се сражаваха. Нападателите се затрудниха с тях много повече, отколкото с невъоръжените монаси. Това е всичко, което мога да ви кажа — всичко, което знам.

— Дано горят в ада! — процеди брат Хенгфиск.

— И ще горят! — въздъхна Лангриан. — Мисля, че трябва да поспя още малко. — Той затвори очи, ала дишането му не се успокои.

Бинабик се изправи и каза:

— Смятам малко да се поразходя. — Саймън кимна. — Нинит, Куантака — извика тролът. Вълчицата скочи, протегна се и го последва. Миг по-късно той се скри сред дърветата, като остави Саймън с тримата монаси — двама живи и един мъртъв.

Заупокойната молитва за Докайс беше кратка и немногословна. Хенгфиск беше намерил един саван сред развалините на манастира. Увиха го около слабото тяло на Докайс и го спуснаха в една дупка, която бяха изкопали в манастирското гробище, докато Лангриан спеше в гората, пазен от Куантака. Копането беше изнурителна работа — пожарът в големия хамбар беше изгорил дървените дръжки на лопатите и се наложи да копаят само с металните им накрайници. Докато брат Хенгфиск привърши с разпалените си молитви, в които вмъкваше обещания за Божието наказание — изглежда, в унеса си бе забравил, че по времето, когато убийците са извършили тъмното си дело, Докайс е бил далеч от манастира — започна да се здрачава и от слънцето остана само слабо сияние над билото на Лозовия хълм. Тревата в черковния двор беше тъмна и хладна. Бинабик и Саймън оставиха Хенгфиск да клечи до гроба, затворил изпъкналите си очи в молитва, и тръгнаха да изследват манастира.

Въпреки че тролът внимателно избягваше местата на трагедията, свидетелствата за нея бяха разпръснати навсякъде и скоро на Саймън му се прииска да се върне в лагера и да го изчака заедно с Лангриан и Куантака. Вторият горещ ден не бе спрял разлагането на телата: подпухнали и порозовели, те предизвикваха у Саймън неприятната асоциация за печения гълъб, който увенчаваше масата на Деня на жената у дома. Част от него презираше тази слабост — нима вече не бе виждал достатъчно насилствена смърт? — ала докато вървеше, стараейки се да не свежда поглед, за да не среща мъртвите очи, изцъклени и изгорени от слънцето, той осъзна, че поне за него смъртта никога не е една и съща, колкото и често да я е срещал. Всяка от тези изпълнени с кости и плът торби някога е била пълна с живот, имала е туптящо сърце и глас, който се е оплаквал, смеел се е или е пеел.

„Някой ден и с мен ще се случи същото — помисли си той, докато вървяха покрай параклиса. — И кой ще си спомни за мен?“ Не можа да си отговори на този въпрос, а гледката на малкото поле, изпълнено с гробове, чиято спретнатост гротескно контрастираше с изпружените тела на убитите монаси, не му предложи кой знае каква утеха.

Бинабик беше открил овъглените останки от задната врата на параклиса, на чиято почерняла плоскост се показваха остатъци от здраво дърво, като светли ивици по повърхността на небрежно почистена от праха стара месингова лампа. Тролът мушна вратата с тояжката си. Отчупиха се изгорели парченца, ала вратата издържа. Той мушна по-енергично, но тя си остана затворена, като часови, загинал на поста си.

— Добре — каза Бинабик. — Това предполага, че можем да се разходим вътре, без цялото скеле да се срути върху главите ни. — Пъхна тояжката си в един процеп между касата и вратата и се опита да я използва като лост — натискаше и въртеше, докато, с малко помощ от страна на Саймън, вратата не се отвори сред дъжд от черен прах.

След като хвърлиха толкова усилия за отварянето на вратата, беше странно да влязат и да открият, че покривът липсва и параклисът е отворен към небето като каца със свален капак. Настъпващата вечер бе обагрила небето в червено по краищата и в сиво по средата. В горната част на стените прозорците зееха в рамките си — ламарината им беше извита навън и опушените стъкла се бяха пръснали, сякаш някаква гигантска ръка беше отнесла покрива, после се беше провряла през таванските греди и бе промушила огромния си пръст през всеки прозорец.

Огледаха се набързо, но не откриха нещо, което би влязло в употреба. От църквата, вероятно поради пищните й драперии и завеси, след пожара бяха останали само стените. Виждаха се само изпепелените останки на пейки и стълбище, както и един олтар, чиито каменни стъпала напомняха цвете: съвършена, невероятно тънка коронка от прозрачни пепелносиви листа и цветове.

След това Саймън и Бинабик се запътиха през общия двор към жилищата на монасите — дълга редица малки килии. Пораженията тук бяха по-малки — единият край бе пламнал, но по неизвестни причини пожарът бе изгаснал, преди да се разпространи.

— Оглеждай се за обувки — каза Бинабик. — Тези манастирски обитатели обикновено носят сандали, но на някои от тях понякога им се налага да ходят или да яздят в студено време. Най-добре ще е да си намериш обувки по мярка, а ако не, по-добре да са ти големи, отколкото да ти стискат.

Започнаха да търсят от срещуположния край на дългата постройка. Никоя от вратите не бе заключена, но килиите бяха отчайващо празни. Единствено украшение в повечето от тях бе едно Дърво на стената. Над грубия си сламеник един от монасите бе окачил клонче от калина. Нейният ободряващ вид в такава оскъдна обстановка повдигна духа на Саймън, ала той скоро си спомни за съдбата на обитателя на стаята. Когато отвори вратата на шестата или седмата килия, го стресна съскане и между краката му профуча малка неясна сянка. Той си помисли, че някой е изстрелял срещу него стрела, ала един поглед в малката празна стая го убеди в невъзможността на такова начинание. Миг по-късно осъзна какво е това и устните му се разтвориха в усмивка. Един от монасите, несъмнено в разрез с манастирските правила, бе гледал домашен любимец — котка, точно като малкото сиво животинче, с което Саймън се беше сприятелил в Хейхолт. След два дни престой в килията, в очакване на господаря си, който никога нямаше да се завърне, тя беше гладна, ядосана и изплашена. Той се върна по коридора, за да я потърси, но животинчето беше изчезнало.

Бинабик чу тропането му.

— Наред ли е всичко, Саймън? — извика той от една от другите килии, без да се показва.

— Да — отвърна Саймън. Светлината, която проникваше през малките прозорци над него, бе съвсем посивяла. Той се подвоуми дали да отиде при Бинабик, или да продължи огледа си. Реши поне да огледа килията на монаха с нелегалната котка.

Малко по-късно се сблъска с последствията от държането на животни дълго време в затворено помещение. Запуши носа си, огледа бързо килията и забеляза една малка книга, грижливо подвързана с кожа. Мина на пръсти по несигурния под, грабна я от ниското легло и се измъкна от килията.

Тъкмо беше влязъл в съседната килия и се канеше да разгледа находката си, когато на вратата се появи Бинабик.

— Нямам голям късмет в търсенето. А ти? — попита тролът.

— Няма обувки.

— Е, скоро ще се стъмни. Мисля да хвърля един поглед в Къщата за гости, където са преспали непознатите убийци. Може би ще открия нещо, което да ни даде повече яснота. Чакай ме тук, а?

Саймън кимна и Бинабик се отдалечи.

Както предполагаше, четивото беше Книга на Ейдон, въпреки, че беше твърде скъпа и изящно изработена, за да бъде притежание на един беден монах. Саймън предположи, че е подарък от някой заможен роднина. Самото четиво не бе кой знае колко забележително, въпреки че шрифтът бе много изящен — поне доколкото Саймън можеше да види на намаляващата светлина, — но имаше нещо, което привлече вниманието му.

На първата страница, където хората често изписват имената си или някакви пожелания, стоеше една фраза, изписана старателно, ала с трепереща ръка:

Една златна кама пронизва сърцето ми;

това е Бог.

Една златна игла пронизва сърцето на Бог;

това съм аз.

Саймън седеше загледан в думите. Куражът му бе подложен на изпитание; заля го вълна, разрушителна океанска вълна от разкаяние и страх, едно усещане за неща, които, макар и да бяха невидими, го ужасяваха със своето безвъзвратно отминаване.

От този унес го извади Бинабик, който показа главата си през вратата и метна чифт обувки, които с приглушен звук тупнаха на пода пред Саймън. Той не вдигна погледа си от книгата.

— Освен твоите нови обувки, в Къщата за гости има и други, много по-интересни неща — каза Бинабик. — Обаче вече се стъмва. Ще се върна след малко. Чакай ме пред тази постройка.

След изчезването на трола Саймън помълча известно време, после остави книгата — възнамеряваше да я вземе със себе си, ала промени решението си — и нахлузи обувките на краката си. При друг случай би се зарадвал да открие колко са му удобни, ала сега просто остави скъсаните си обувки на пода и тръгна към изхода.

Беше настъпила здрачна привечер. Оттатък общия двор се издигаше Къщата за гости, съвсем същата като зданието, което Саймън бе напуснал току-що. Неизвестно защо гледката на вратата отсреща, люлееща се неспирно, го изпълни с някакъв неясен страх. Къде беше тролът?

Точно когато си спомни, че люлеещата се външна врата е първият знак, че нещо в манастира не е наред, една груба ръка изненадващо го сграбчи за рамото и го дръпна назад.

— Бинабик! — успя да изкрещи той, преди коравата длан да запуши устата му и да го придърпа към едно твърдо като скала тяло.

— Вавер ес до кунде? — изръмжа един глас в ухото му на твърдо римърско наречие.

— Им тодстен грукер! — изсъска друг глас.

Обезумял от ужас, Саймън отвори уста и захапа дланта, която я запушваше. Чу се болезнено изсумтяване и за миг устата му остана свободна.

— Помощ! Бинабик! — изпищя той; после дланта отново запуши устата му, този път грубо и болезнено, а миг по-късно нещо силно го удари зад ухото.

Все още чуваше ехото от собствения си вик, ала светът се разпадаше пред очите му. Вратата на Къщата за гости продължаваше да се люлее, а Бинабик така и не се появи.

21. Слаба утеха

Херцог Исгримнур от Елвритшала беше натиснал острието малко повече от необходимото и ножът отскочи от дървото и се вряза в палеца му. До кокалчето на ставата бликна струйка кръв. Той изруга, пусна парчето дърво на земята и лапна палеца си.

„Фреке е прав, дявол го взел — помисли си херцогът. — Никога няма да му хвана цаката на тоя занаят. Дори не знам защо се опитвам“.

Обаче знаеше: беше склонил стария Фреке да му покаже основите на дърворезбата по време на фактическото си пленничество в Хейхолт. Всичко друго; беше решил той, е по-добро, отколкото да крачи безцелно из залите и по крепостните стени на замъка, като мечка, вързана на верига. Старият войник, който беше служил още при бащата на херцог Исгримнур — Избеорн, търпеливо показа на херцога как да подбира дървото и да изкарва наяве природната одухотвореност, която се криеше в дървесината. Когато наблюдаваше как работи Фреке — с полузатворени очи, с несъзнателна усмивка на набръчканите си устни — демоните и рибите — създанията, които оживяваха изпод ножа му, изглеждаха като естествени въплъщения на природата, на случайността и сложността в нея, въплътени във формата на някой дървесен клон, в положението на някой камък или в лутането на дъждовните облаци.

Такива мисли се тълпяха в главата на херцога, докато смучеше наранения си палец — въпреки твърденията на Фреке на Исгримнур му беше дяволски трудно изобщо да мисли за нещо, докато дялаше: ножът и дървото изглеждаха като непримирими врагове, увлечени в разгорещена битка, и всяко отклоняване на вниманието му можеше да се превърне в трагедия.

„Като сега“ — помисли си той, усещайки вкуса на кръвта в устата си.

Прибра ножа в канията и се изправи. Навсякъде около него се виждаха заети с работа мъже. Едни деряха зайци, други кладяха огньове и приготвяха лагера за нощувка. Той се придвижи към светлината и застана с широкия си гръб към пламъците. Отново го обзеха предишните му мисли за дъждовния порой и той погледна нагоре към бързо потъмняващото небе.

„Мая месец е — мислеше си, — седим тук, на по-малко от двадесет левги от Ерчестър… и откъде дойде тази буря?“

Тогава, преди около три часа, Исгримнур и групата му стремглаво преследваха бандитите, които им бяха устроили засада в манастира. Херцогът все още нямаше представа кои може да са тези мъже — някои явно бяха местни, но нямаше познати лица — или защо бяха направили това. Водачът им носете шлем във формата на озъбена кучешка глава, ала Исгримнур никога не бе чувал за подобен символ. Можеше и да загине и да няма възможност да се чуди сега, ако не беше монахът с черно наметало, който им извика предупредително от вратата на „Свети Хоудрунд“ точно преди да падне, покосен от стрела в гърба. Боят беше ожесточен, ала смъртта на монаха — Бог да се смили над него, който и да е бил той — ги беше предупредила и хората на херцога очакваха атаката. Изгубиха само младия Хоув, още при първия пристъп; Айнскалдир беше ранен, но въпреки това уби своя противник, както и още един. Врагът не желаеше честна битка, помисли си Исгримнур с горчивина. Изправени срещу Исгримнур и охраната му, всичките закопнели за действие след месеците, прекарани в замъка, нападателите хукнаха през двора на манастира към конюшнята, където ги чакаха оседланите им коне.

След кратък оглед, по време на който херцогът и хората му не намериха нито един от монасите жив, за да им обясни какво се е случило, те яхнаха отново конете си и последваха бандитите. По прилично бе да останат и да погребат Хоув и хоудрундците, ала кръвта на Исгримнур беше кипнала. Искаше да знае кой, искаше да знае защо.

Това обаче не стана. Бандитите имаха преднина от десетина минути и конете им бяха отпочинали. Хората на херцога ги зърнаха веднъж — тъмни сенки, които се спуснаха по Лозовия хълм в равнината и се насочиха през ниските бабуни към пътя Велдхелм. Видът им изпълни с нови сили бойците на Исгримнур и те пришпориха конете надолу по склона към равнината. Оживлението им сякаш се предаде на конете и те даваха всичко от себе си. За един миг изглеждаше, че ще настигнат нападателите и ще ги връхлетят в гръб като буреносен облак, спускащ се над равнината.

Вместо това обаче се случи нещо странно. Както препускаха под слънчевата светлина, внезапно притъмня. След като в продължение на една миля хълмовете около тях оставаха притихнали и тъмни, Исгримнур вдигна глава и видя куп оловносиви облаци, кълбящи се в небето над главата им — огромен юмрук, който засенчваше слънцето. Чу се приглушен пукот и внезапно от небето започна да се сипе дъжд — в началото само пръскаше, после обаче заваля като из ведро.

— Откъде дойде това? — извика му Айнскалдир през съскащата пелена, която ги разделяше като завеса. Исгримнур нямаше никаква представа, ала бе силно разтревожен — никога не беше виждал от ясно небе толкова внезапно да се изсипва порой. Когато малко по-късно един от конете на хората му се подхлъзна в мократа сплъстена трева и се строполи, хвърляйки ездача си — който, слава на Ейдон, не се преби — Исгримнур извика на воините си да спрат.

Ето как се случи, че устроиха лагера си тук, само на левга от пътя Велдхелм. Херцогът се поколеба дали да не се върнат в манастира, ала хората и конете бяха изморени, а и пламъците, които се издигаха от покривите на сградите, свидетелстваха, че едва ли има за какво да се връщат. Раненият Айнскалдир обаче — който сякаш беше лишен от всякакви емоции, с изключение на присъщата си свирепост, макар херцогът да знаеше, че не е съвсем така — препусна обратно към манастира, за да прибере тялото на Хоув и да потърси нещо, което да подскаже самоличността или мотивите на нападателите. Понеже познаваше Айнскалдир и методите му, херцогът се бе съгласил бързо, при условие, че той вземе и Слудиг, който не беше толкова импулсивен. Слудиг беше прекрасен воин, ала ценеше живота си достатъчно, за да възпира буйния дух на Айнскалдир.

„И ето ме сега тук — мислеше си с уморена досада Исгримнур. — Грея си задника на лагерния огън, докато младите вършат работата. Проклета да е старостта, проклет да е схванатият ми гръб, проклет да е Елиас, проклети да са тези лоши времена!“ Той погледна надолу към земята, после се наведе и вдигна парчето дърво — бе се надявал, че някакво чудо ще му помогне да го оформи в Дърво и да го закачи на гърдите на своята съпруга Гутрун, когато се върне при нея.

„Проклета да е и резбата!“ — Той метна дървото в пламъците.

Исгримнур хвърли заешките кости в огъня — чувстваше се малко по-добре, след като бе хапнал — и внезапно чу тропот на копита. Избърса ръцете си в полите на дрехата си. Хората му направиха същото — не беше за препоръчване да държиш брадвата или меча с хлъзгави от мазнина ръце. Тропотът издаваше, че идва много малка група ездачи — двама, най-много трима. Ала никой не се отпусна, докато не разпознаха в тъмнината Айнскалдир и неговия бял кон. Слудиг яздеше непосредствено зад него и водеше за юздата трети кон, на чието седло бяха метнати… две тела.

Две тела, но — както Айнскалдир поясни с обичайната си лаконичност — само един труп.

— Момче — изсумтя Айнскалдир с омазнена от заешкото черна брада. — Намерихме го да души наоколо. Решихме, че трябва да го вземем с нас.

— Защо? — избоботи Исгримнур. — Прилича ми на обикновен мародер.

Айнскалдир сви рамене. Спътникът му, русокосият Слудиг, се усмихна любезно: идеята не беше негова.

— Наоколо нямаше коне. Първия път не видяхме момче в манастира. Откъде се е появило? — Айнскалдир си отряза още едно парче. — Когато го уловихме, то извика някого. „Бенах“ Или „Бинок“, не съм сигурен.

Исгримнур се обърна и огледа тялото на Хоув, което сега лежеше на едно наметало. Беше му роднина, братовчед на съпругата на неговия син Изорн — не толкова близък роднина, ала достатъчно според разбиранията в студения север, за да почувства пристъп на силно угризение, загледан в бялото като платно лице на младежа и рядката му руса брадица.

После се обърна към пленника, който все още бе със завързани ръце. Бяха го свалили от коня и сега седеше, облегнат на един камък. Момчето беше само с година или две по-младо от Хоув, слабо, ала жилаво, и видът на луничавото му лице и буйната червена коса събудиха у Исгримнур някакъв смътен спомен. Той обаче не можеше да се сети какъв. Момчето все още не се бе свестило от удара на Айнскалдир и седеше със затворени очи и отпуснати устни.

„Изглежда като обикновен селски безделник — помисли си херцогът, — като изключим тези обувки — за които мога да се обзаложа, че ги е намерил в манастира. Защо в името на Фонтана на Мемур, Айнскалдир го е довел тук? Какво да правя с него? Да го убия? Да го пусна? Да го оставя да умре от глад?“

— Хайде да съберем камъни — каза накрая херцогът. — Хоув ще има нужда от надгробна могила — тази област ми изглежда пълна с вълци.

Нощта беше дошла; камъните, пръснати по голата равнина в подножието на Велдхелм, се бяха превърнали в безформени сенки. Огънят гореше по-ярко и мъжете слушаха Слудиг, който пееше неприлична песничка. Исгримнур прекрасно знаеше защо хора, които бяха участвали в битка и бяха загубили един от своите — каменната надгробна могила на Хоув бе една от безформените сенки недалеч от огъня — имат нужда да се разсеят с такава глупост. Както беше казал преди месеци, седнал на масата срещу крал Елиас, носеха се плашещи слухове. Тук, на откритата равнина, заслонени, ала не и защитени от хълмовете, те не можеха както в Хейхолт или в Евритшала, просто с една шеговита забележка да осмеят нещата, за които разказваха пътниците — историите за духове, които сега сякаш оживяваха нощта. Ето защо мъжете пееха и гласовете им, макар и нестройни, бяха знак на човешко присъствие в дивата пустош, погълната от нощта.

„Да оставим приказките за духове — помисли си Исгримнур, — но днес бяхме нападнати и изобщо не мога да си представя защо. Те ни чакаха. Чакаха ни. Какво, в името на милостивия Усирис, значи това?“

Може би бандитите просто бяха изчакали поредната група пътници, които могат да спрат в манастира — но защо? Ако целта им беше само грабеж, защо да не плячкосат самия манастир, който вероятно притежаваше някоя и друга ценна реликва? И най-вече защо ще чакат в манастира случайни пътници, които естествено ще станат свидетели на грабежа?

„Не че имаме много оцелели свидетели, да го вземат дяволите. Може би само един, ако се окаже, че момчето е видяло нещо“.

Това просто не се връзваше. Да чакат в засада група пътници, които, дори и в тези времена, могат да се окажат войници на краля — и които всъщност се оказаха въоръжени и жадни за бой северняци.

Така че трябваше да допусне, че целта им са били той и неговите хора. Защо? И също толкова важно — кой? Враговете на Исгримнур, такива като Скали от Калдскрайк, му бяха добре познати, а никой от нападателите не беше от хората на Скали. Освен това Скали отдавна се беше завърнал в Калдскрайк и откъде можеше да знае, че. Исгримнур, на когото бездействието беше дотегнало до смърт, притеснен за сигурността на херцогството си, накрая ще се реши да се противопостави на Елиас и след кратък спор кралят неохотно ще му разреши да отведе хората си на север?

„Нуждаем се от теб тук, чичо, — каза ми той. Знаеше, че отдавна не вярвам на това. Просто искаше да ме държи под око, така си мисля“.

Все пак кралят не се съпротивлява толкова, колкото бе очаквал херцогът; спорът се стори на Исгримнур само формален, сякаш Елиас бе очаквал противопоставянето и вече бе решил да отстъпи.

Объркан от лъкатушенето на мислите си, Исгримнур се канеше да се изправи и да тръгне към постелята си, когато към него се приближи Фреке. Очертан на светлината на огъня зад гърба му, той изглеждаше като призрачна тромава сянка.

— Може ли за момент, ваше благородие?

Исгримнур скри усмивката си. Старото говедо сигурно беше пияно. Ставаше учтив само когато беше напреднал с чашите.

— Какво има, Фреке?

— Отнася се до момчето, господарю, онова, дето го доведе Айнскалдир. Събуди се. Помислих си, че ваше благородие ще поиска да поговори с него. — Той леко се олюля, но бързо се престори, че си оправя панталоните.

— Да. — Вятърът се усили. Исгримнур се загърна плътно в дрехата си и се надигна, но внезапно спря: — Фреке?

— Ваше благородие?

— Изхвърлих още една проклета резба в огъня.

— Предположих, че ще го направите, господарю.

Фреке се изнесе по посока на каната с бира. Исгримнур бе сигурен, че тайно се подсмихва.

„Е, да вървят по дяволите и той, и дървото му“.

Момчето седеше и дъвчеше заешко бутче, Айнскалдир бе седнал на един камък до него и изглеждаше престорено отпуснат — Исгримнур Никога не бе виждал този човек отпуснат. Светлината на огъня не достигаше до дълбоко поставените очи на Айнскалдир, ала когато момчето вдигна поглед, очите му бяха широко отворени, като на елен, изненадан да пие от горско езерце.

При приближаването на херцога момчето спря да дъвче и го изгледа недоверчиво с полуотворена уста. Но после, дори на неясната светлина на огъня, Исгримнур забеляза как нещо премина по лицето му… Не беше ли облекчение? Исгримнур бе обезпокоен. Очакваше, въпреки подозренията на Айнскалдир — в края на краищата този мъж имаше толкова недоверчивост у себе си, колкото таралежът — бодли — да завари едно наплашено селянче, ужасено или поне потиснато и разтревожено. Този младеж приличаше на селянин — невеж дърварски син в опърпани дрехи, покрит с мръсотия, ала в погледа му се долавяше някаква будност, която накара херцога да се зачуди дали Айнскалдир наистина не е прав.

— Е, момче — каза той грубо на Западния език, — какво търсеше в манастира?

— Мисля ей сега да му резна гърлото — каза Айнскалдир на римърски със сърдечен тон, в ужасяващ контраст с думите му. Исгримнур се намръщи, зачуди дали не си е загубил ума, но после, след като младежът продължи да гледа пред себе си, без да трепне, разбра, че Айнскалдир само го изпитва, за да разбере дали говори техния език.

„Е, ако е така, това е един от най-хладнокръвните мръсници, които съм срещал“ — помисли си Исгримнур. Не, не можеше да си представи, че момче на неговата възраст, само в лагера на въоръжени непознати, ще разбере смразяващите думи и изобщо няма да реагира.

— Той не разбира — каза херцогът на своя подчинен на римърски. — Но е много спокоен, а?

Айнскалдир изсумтя в знак на съгласие и почеса черната си брада.

— Е, момче — повтори херцогът, — вече те попитах. Говори! Какво те доведе в манастира?

Момчето наведе очи и остави на земята кокала, който гризеше. Нещо отново проблесна в спомените на Исгримнур, ала той отново не можа да разбере какво.

— Търсех… търсех си обувки. — Момчето посочи чистите си, грижливо поддържани обувки. По акцента херцогът го определи като еркинландец. Имаше и още нещо… но какво?

— И както виждам, си намерил. — Херцогът приклекна и погледна момчето в упор. — Знаеш ли, че можеш да бъдеш обесен, заради това, че крадеш от непогребани мъртъвци?

Най-после задоволителна реакция! Трепването на момчето при тази заплаха не можеше да бъде престорено, Исгримнур бе сигурен в това. Добре.

— Съжалявам… господарю. Нямах лоши намерения. Бях изгладнял след толкова вървене и ме боляха краката…

— Вървене? Откъде? — Сега разбра. Момчето говореше твърде добре за хлапе на дървар. Беше прислужник на някой свещеник, син на бакалин или нещо такова. Без съмнение беше избягало от къщи.

Момчето погледна за миг Исгримнур и херцогът отново изпита усещането, че то обмисля нещо. Най-вероятно бе избягало от църковно училище или от манастир. Какво криеше?

Най-после момчето проговори:

— Аз… аз напуснах господаря си, сър. Родителите ми… родителите ми ме дадоха за чирак на един свещар. Той ме биеше.

— Какъв свещар? Къде? Отговаряй веднага!

— Ма… Малахиас! В Ерчестър!

„В по-голямата си част това звучи правдоподобно — реши херцогът, — с изключение на две подробности“.

— Тогава какво правиш тук? Какво те доведе в „Свети Хоудрунд“? И кой — повиши глас Исгримнур — е Бенах?

— Бенах?

Айнскалдир, който слушаше с притворени очи, се наведе напред.

— Знае, херцоже — каза той на римърски. — Със сигурност каза нещо като „Беннах“ или „Бинок“.

— Какво ще кажеш тогава за „Биннок“? — Исгримнур сложи широката си длан на рамото на пленника. Момчето трепна и той го съжали за миг.

— Бинок? О, Бинок… кучето ми, сър. Всъщност — на моя господар. То избяга с мен. — На лицето на момчето се появи плаха усмивка, която то бързо скри. Въпреки подозренията си, херцогът усети, че го харесва.

— Тръгнал съм към Наглимунд, сър — бързо продължи момчето. — Чух, че в манастира дават храна на пътници като мен. Когато видях те… телата… мъртъвците… се изплаших, ала имах нужда от нови обувки, господарю, наистина имах нужда. Тези монаси бяха добри ейдонити, господарю — те не биха имали нищо против, нали?

— Наглимунд? — Херцогът присви очи и почувства как от страната на момчето Айнскалдир се напрегна още повече, ако изобщо това бе възможно. — Защо пък Наглимунд?

— Имам приятел там. — Зад Исгримнур гласът на Слудиг се изви пиянски за заключителната строфа на песента. Момчето махна към огнения кръг. — Той е арфист, сър. Беше ми казал, че ако избягам от… Малахиас, мога да отида при него и той ще ми помогне.

— Арфист? В Наглимунд? — Исгримнур го изгледа изпитателно, ала лицето на момчето, макар и в сянка, бе невинно като на новородено. Внезапно Исгримнур се почувства отвратен от цялата тази работа.

„Погледни се! Разпитваш някакъв чирак на свещар, сякаш той самият е бил начело на атаката в манастира! Какъв проклет ден само!“

Айнскалдир все още не беше доволен. Наведе лицето си до ухото на момчето и го попита с грубия си глас:

— Как се казва арфистът от Наглимунд?

Момчето се обърна стреснато, ала явно по-скоро от близостта на Айнскалдир, отколкото от въпроса, и миг по-късно отговори, без да се смути:

— Сангфугол.

— Деца на Фрайджа! — изруга Исгримнур и тежко се изправи. — Познавам го. Това е достатъчно. Вярвам ти, момче.

Айнскалдир се беше извъртял и наблюдаваше мъжете, които бъбреха и се смееха около огъня.

— Можеш да останеш с нас, ако желаеш, момче — каза херцогът. — Ние ще спрем в Наглимунд, а благодарение на тези проклети копелета конят на Хоув е без ездач. Това не е местност, из която един юноша може да върви сам, а в наши дни да пътуваш без придружители е почти равносилно на това да ти прережат гърлото. На. — Той отиде до един от конете, извади изпод седлото му едно одеяло и го хвърли на момчето. — Постели си където искаш, стига да е достатъчно близо. За мъжа, който стои на пост, е по-лесно, ако не сме пръснати като стадо изгубени овце. — Той се загледа в светлите очи и в бодливата коса, щръкнала на всички страни. — Айнскалдир вече те е нахранил. Имаш ли нужда от нещо?

Момчето примигна — къде го беше виждал? Най-вероятно в града.

— Не — отговори момчето. — Само се надявам, че Бинок няма да се изгуби без мен.

— Повярвай ми, момче, ако не те намери, ще намери някой друг и това е.

Айнскалдир беше изчезнал. Исгримнур се отдалечи с тежка походка. Момчето се зави в одеялото и легна до камъка.

„Наистина не бях виждал звездите доста време“, помисли си Саймън, докато гледаше нагоре изпод одеялото. Ярките точици висяха в небето като замръзнали светулки. Съвсем не бе същото, когато ги наблюдаваше през клоните на дърветата, и тук, на открито — сякаш бе седнал върху маса.

Помисли си за одеялото на Седа и оттам си спомни за Бинабик.

„Надявам се, че е в безопасност — и все пак той ме остави в ръцете на римърите“.

Беше щастлива случайност, че човекът, който го плени, се оказа херцог Исгримнур, и все пак на моменти той изпитваше истински ужас в този лагер, заобиколен от страшните брадати мъже. Реши, че след като знае за неприязнените отношения между народа на Бинабик и римърите, не бива да се сърди толкова на трола, задето изчезна — ако изобщо бе разбрал за отвличането му. Все пак беше болезнено да загубиш приятеля си по такъв начин. Трябваше да се стегне: беше започнал да зависи от преценките на малкия мъж за това кое е правилно и какво трябва да се прави, точно както едно време покорно слушаше доктор Моргенес. Е, беше си научил урока. Щеше да е господар на себе си, да слуша само себе си и да върви по собствен път.

В действителност той не искаше да каже на Исгримнур накъде се е запътил, ала херцогът не беше глупав: на няколко пъти Саймън беше почувствал, че Исгримнур го разхожда по тънко въже — една фалшива стъпка и щеше да падне.

„Освен това онзи черният, който седеше до мене, щеше да ме убие като муха, само да поиска“.

Така че той каза на херцога само това, което не го застрашаваше, и херцогът прие обясненията му.

Въпросът бе какво да прави сега. Да остане ли с римърите? Би било глупаво да постъпи другояче. И все пак… Саймън все още не бе съвсем сигурен на чия страна е херцогът. Исгримнур отиваше в Наглимунд, но можеше и да е тръгнал натам със задача да арестува Джосуа, Всички в Хейхолт говореха за това колко е верен Исгримнур на стария крал Джон, как би дал живота си за Върховната кралска власт. Как се спогаждаше той с Елиас? Саймън в никакъв случай не би разказал за ролята си в бягството на Джосуа от Хейхолт, ала понякога нещата сами се изплъзват от езика. Копнееше да чуе някакви новини от замъка, за това, което се е случило след последното дело на доктора — дали Приратес е оживял? Инч? Какво е било обяснението на Елиас пред хората за случилото се? — ала точно такива въпроси, колкото и прикрито да бяха зададени, щяха да го вкарат в капана.

Беше твърде развълнуван, за да заспи. Загледан в пръснатите по небето звезди, той си спомни за ашиците, които бе видял Бинабик да хвърля тази сутрин. Вятърът духаше в лицето му и внезапно му се стори, че самите звезди са ашици — пръснати безредно из тъмните небесни пространства. Чувстваше се самотен тук, сред непознати, обгърнат от безкрайната нощ. Копнееше за просто легло в помещенията на прислугата, за дните, когато още не се бе случило нито едно от тези неща. Копнежът му приличаше на тънкия звук от флейтата на Бинабик: навяваше хладна тъга — последното, което му бе останало в този голям безумен свят.

Когато с разтуптяно сърце се събуди, звездите все още горяха в тъмнината. Внезапен страх го стисна за гърлото, когато над него се наведе една невероятно висока тъмна сянка. Къде беше луната?

Малко по-късно видя, че това е часовият, който за момент се бе спрял, обърнат с гръб, до него. Мъжът беше увил одеяло около раменете си и главата му надничаше от гънките на импровизираната наметка.

Часовият мина покрай него, без да го погледне. В широкия си колан беше втикнал секира — тежко оръжие със страховито наточено острие. Носеше и копие, по-дълго от собствения му ръст. Докато ходеше, тъпият край на оръжието се влачеше по земята.

Саймън придърпа одеялото към брадичката си, за да се предпази от острия вятър, който препускаше в равнината. Небето се бе променило — там, където по-рано беше чисто и звездите блестяха ярко на фона на необятната тъмнина, сега имаше ивици облаци — млечнобели нишки, които се протягаха от север като пръсти на човешка ръка. В далечния край на небето те бяха угасили звездите като пясък, посипан върху горящи въглени.

„Може би Седа ще хване съпруга си тази нощ“, помисли си Саймън, докато заспиваше.

Събуди се за втори път от плискане на вода — плискаше в очите и носа му. Отвори очи, пое си дъх и видя, че звездите ги няма, сякаш някой е хлопнал капака върху ковчеже, пълно със скъпоценности. Валеше и облаците бяха надвиснали точно над главата му. Саймън изсумтя, избърса водата от лицето си, обърна се на една страна и придърпа одеялото, за да си направи нещо като качулка. Отново видя часовия, който сега стоеше малко по-надалеч и заметнат с одеялото, гледаше през дъжда.

Очите му вече се затваряха, когато мъжът издаде задавен звук и наведе главата си, за да погледне надолу. Нещо в стойката на мъжа, нещо, което издаваше, че въпреки неподвижността си той все пак се бори, накара Саймън да отвори очите си по-широко. Дъждът се усили и някъде далече затътна гръмотевица. Саймън напрегна очи, за да види часовия през дъждовната пелена. Мъжът още стоеше на същото място, ала нещо се движеше в краката му — нещо живо, което се беше измъкнало от всепоглъщащата тъмнина. Саймън се надигна и седна: тежките дъждовни капки плющяха около него.

Внезапна светкавица освети небето и камъните изникнаха от мрака като боядисани дървени декори от пиеса за Усирис. Лагерът се видя като сред бял ден — догарящите останки на огъня, отпуснатите спящи силуети на римърите, ала това, което привлече погледа на Саймън в този кратък миг, беше часовият, чието лице беше сгърчено в ужасяваща безмълвна гримаса на невероятен страх.

Небето отново се освети от светкавица и изтрещя гръм. Земята наоколо кипеше и пръскаше сиви потоци кал. Сърцето на Саймън се преобърна, когато мъжът падна на колене. Гърмът отново изтрещя; три светкавици една след друга прорязаха небето. Земята продължаваше да кипи, ала сега навсякъде из нея се подаваха дълги слаби ръце, лъщящи под дъжда, увиваха се около коленичилия мъж, издърпаха го надолу и той зарови лицето си в черната пръст. Нова светкавица освети тълпа тъмни същества, които изникваха изпод земята — слаби, уродливи същества, които размахваха ръце и безумно въртяха белите си очи, всичките — както разкри една светкавица, прорязала небето сред плющенето на дъжда — с мръсни дрехи и сплъстени бради. Когато гърмът утихна, Саймън изкрещя, задавен от водата; после — още един път.

Беше по-лошо от всяка представа за Ада. Римърите, събудени от вика на Саймън, се оказаха плътно заобиколени от подскачащи мятащи се тела. Съществата извираха от земята като плъхове — и наистина, докато те се мятаха из лагера, нощта се изпълни с тънки скимтящи писъци, които извикваха представа за тунели, за тъмнина и страхлива злоба.

Един от северняците се изправи сред гъмжилото на съществата. Никое от тях не бе високо дори колкото Бинабик, ала броят им беше огромен и още докато вадеше меча си от ножницата, римърът бе свален на земята. На Саймън му се стори, че видя в ръцете на съществата бляскащи неща, които се издигаха и спускаха.

— Ваер! Букен! — изкрещя един от римърите от другата страна на лагера. Мъжете вече бяха на крака и на светлината на светкавиците Саймън видя мътния блясък на мечовете и секирите им. Изрита одеялото, скочи и отчаяно се огледа за някакво оръжие. Съществата бяха навсякъде: подскачаха на тънките си крака, крещяха и щом секирата на някой римър се забиеше в някое от тях, то пищеше пронизително. Виковете приличаха на някакъв безумен език и това бе най-ужасното нещо сред кошмара на битката.

Саймън се прокрадна покрай камъка, който го бе подслонил, и се засуети, трескаво търсейки нещо, с което да се защити. Някаква фигура се олюля и падна само на крачка пред него — един от северняците, с накълцано лице. Саймън се втурна напред, за да измъкне секирата, която той конвулсивно стискаше в ръката си. Още жив, мъжът изхърка, докато Саймън изтегляше оръжието. Миг по-късно младежът усети как нечия костелива ръка сграбчи коляното му, извъртя се бързо и видя пред себе си едно ужасно дребно човекоподобно лице и опулени бели очи. Стовари с всички сили секирата върху лицето и чу изхрущяване, като от стъпкан на земята бръмбар. Твърдите пръсти се отпуснаха и Саймън отскочи назад, онемял от ужас.

В трепкащата светлина на светкавиците беше почти невъзможно да се разбере какво става. Сечащите фигури на римърите бяха навсякъде около него, ала броят на подскачащите, пищящи демони бе много по-голям. Изглеждаше, че най-доброто место за…

Саймън изненадващо беше съборен на земята и една лапа стисна врата му. Той почувства как бузата му залепна в калта, усети мократа пръст в устата си и се опита да отхвърли съществото от гърба си. Едно безмилостно острие профуча край лицето му и се заби с пльокащ звук в калта. Саймън успя да се изпрали на колене, но към лицето му посегна друга ръка и закри очите му. Миришеше на кал и мръсна вода, пръстите й се гърчеха като червеи.

„Къде е секирата? Изпуснах секирата!“

Той с мъка се изправи, разкрачи се върху хлъзгавата земя и се опита да откопчи пръстите, стиснали шията му. Залитна напред и едва не падна отново, без да успее да отхвърли ужасното, душещо го нещо от гърба си. Костеливите ръце му пречеха да диша, остри колене се впиваха в ребрата му; стори му се, че чу как противното същество победоносно изпищя. Успя да направи още няколко крачки и падна на колене. Шумът на битката зад него заглъхваше. Ушите му бучаха. Силите му го напускаха, както жито изтича от разкъсана торба.

„Умирам“, бе всичко, което успя да си помисли.

Пред очите му се стелеше мътна червена мъгла.

После смазващата хватка на костеливите ръце внезапно се отпусна. Саймън се строполи по лице на земята и задиша пресекнато с широко отворена уста.

Хриптейки, той вдигна поглед. На фона на черното небе, на светлината на пукащите светкавици бе очертан някакъв безумен силует — човек, яхнал вълк.

„Бинабик!“

Поемайки жадно въздух с отеклото си гърло, Саймън опита да се изправи, ала едва се бе повдигнал на лакти, когато малкият човек изникна до него. На една крачка от тях лежеше тялото на подземното същество, като опърлен паяк, изцъклило безжизнените си очи към небето.

— Не казвай нищо! — прошепна Бинабик. — Трябва да тръгваме! Бързо! — Той помогна на Саймън да седне, ала момчето го отблъсна с треперещите си като на старец ръце.

— Трябва да… трябва да… — Саймън посочи с треперещата си ръка към хаоса, който бушуваше в лагера на двадесетина крачки от тях.

— Отвратително! — изсумтя Бинабик. — Нека римърите се оправят сами. Моето задължение е да те изведа на безопасно място. Хайде ела!

— Не — твърдо каза Саймън. Бинабик държеше кухата си пръчка в ръка и Саймън разбра какво е повалило нападателя му. — Тряб… трябва да им по… помогнем.

— Ще се оправят — мрачно каза Бинабик. Куантака беше последвала господаря си и загрижено душеше раната на Саймън. — Аз съм отговорен само за теб.

— Какво… — започна Саймън. Куантака изръмжа — гърлен заплашителен сигнал за тревога. Бинабик вдигна очи и изстена:

— Дъще на планините!

Саймън проследи погледа му.

Едно тъмно петно се бе отделило от ожесточеното меле и бързо се движеше към тях. Трудно бе да се определи колко същества имаше сред хаоса от очи и ръце, ала бяха повече от няколко.

— Нихут, Куантака! — изкрещя Бинабик; миг по-късно вълчицата скочи към тях и те се разпищяха ужасени, когато ги нападна.

— Нямаме време за губене, Саймън — изръмжа тролът. Над равнината изпука гръмотевица. Тролът извади ножа си от пояса и повлече Саймън в мрака. — Хората на херцога надделяват, а аз няма да си позволя да оставя да те убият в края на битката.

Куантака вършееше сред гъмжилото подземни създания, като някаква сива машина на смъртта. Захапваше с огромните си челюсти, разтърсваше глава и отново захапваше, а малките черни тела летяха във всички посоки и падаха като снопове на земята. Прииждаха нови и нови: свирепото ръмжене на вълчицата заглушаваше пукането на гръмотевиците.

— Но… но… — Саймън се дърпаше, докато Бинабик го теглеше към своя „кон“.

— Дал съм дума да те защитавам — каза Бинабик. — Такава бе волята на доктор Моргенес.

— Доктор Мор… Ти си познавал доктор Моргенес!?

Саймън се втренчи в него и беззвучно замърда устни. Бинабик спря и изсвири два пъти. С последен див порив Куантака разхвърля две-три от съществата и се понесе към господаря си.

— Тичай, глупаво момче такова! — изкрещя Бинабик.

И те хукнаха. Най-отпред, с почерняла от кръв муцуна, с огромни скокове се носеше Куантака. Следваше я Бинабик, а накрая — Саймън: хлъзгаше се и залиташе в калната равнина, заслушан във вятъра, който сякаш му крещеше въпроси без отговор.

22. Вятър от север

— Не, нищо не искам, по дяволите! — Гутулф, графът на Утаниат, изплю ситриловия сок на застлания с плочки под и прислужникът се изнесе с опулени очи. Гутулф го изпрати с поглед и съжали за прибързаните си думи — не от състрадание към момчето, а защото внезапно осъзна, че наистина може да му се прииска нещо. Вече близо час чакаше пред тронната зала, без капчица от нещо за пиене, и само Ейдон знаеше колко още щеше да кисне тук.

Изплю се отново и киселият ситрил ужили езика и устните му. Той изруга и избърса една струйка от продълговатата си челюст. За разлика от повечето свои войници, Гутулф не беше свикнал с горчивия южен корен, който те постоянно дъвчеха, ала през тази странна влажна пролет, по време на която той се задържаше понякога по цели дни в Хейхолт, чакайки краля да го повика, бе открил, че всяко развлечение, даже и това да запали нечий дворец, е добре дошло, за да го разсее.

Освен това, несъмнено поради лошото време, залите на Хейхолт сякаш бяха подгизнали от влажна плесен, плесен и… Не, развала беше твърде мелодраматична дума. Във всеки случай силно ароматизираният ситрил, изглежда, помагаше.

Точно когато Гутулф се изправи, за да поднови нервното си крачене из коридора, което бе основното му занимание през повечето от времето, докато чакаше, вратата на тронната зала изскърца и се отвори навътре. В пролуката изникна голата глава на Приратес, с черни очи, безизразни и лъскави като на гущер.

— Ах, почтени Утаниат! — Приратес се усмихна и зъбите му лъснаха. — Колко дълго ви накарахме да чакате! Кралят е готов да ви приеме веднага. — Свещеникът разтвори вратата малко по-широко, така че се видя червената му роба и част от вътрешността на залата зад него. — Моля!

За да влезе, Гутулф трябваше да мине съвсем близо до свещеника и сви гърдите си, за да ограничи допира с него. Защо този човек стоеше толкова близо? Дали не би, за да накара Гутулф да се почувства неудобно — кралският главен министър и кралският съветник не горяха от любов един към друг, — или се опитваше да държи вратата колкото се може по-притворена? Тази пролет в замъка беше доста студено и ако някой имаше нужда от топлина, то това бе най-вече Елиас. Може би Приратес просто се опитваше да задържи топлината в просторната тропна зала.

Е, ако се стремеше към това, напълно се бе провалил. В мига, в който Гутулф прекрачи прага и мина през вратата, студът го сграбчи и кожата на силните му ръце настръхна. Той погледна зад трона и видя, че няколко от горните прозорци са отворени и подпрени с пръчки. Студеният северен въздух проникваше през тях и пламъците на факлите по стените танцуваха под поривите му.

— Гутулф! — избоботи Елиас и се надигна от трона от жълтеникави кости. Масивният череп на дракона се зъбеше над рамото му. — Срамувам се, че те накарах да чакаш. Ела!

Гутулф закрачи по застланата с плочки пътека, стараейки се да не трепери от студа.

— Имате твърде много грижи на главата си, ваше величество. Нямам нищо против да почакам.

Елиас седна на трона си, а графът на Утаниат подви коляно пред него. Кралят носеше черна риза, поръбена със зелено и сребристо. Обувките и панталонът му също бяха черни. Желязната корона на Фингил беше килната назад над челото му, а отстрани в една ножница стоеше мечът със странно оформена дръжка. Кралят не се беше разделял с него от седмици, ала Гутулф нямаше никаква представа откъде се е появил този меч. Кралят никога не говореше за това, а и в оръжието имаше нещо смущаващо и странно, което възпираше Гутулф да задава въпроси.

— Нямаш нищо против да почакаш? — усмихна се Елиас. — Хайде, сядай. — Кралят посочи една пейка, на две крачки зад мястото, където беше коленичил графът. — Откога нямаш нищо против да почакаш, Улф? Не си мисли, че понеже съм крал, съм ослепял и оглупял.

— Сигурен съм, че когато имате работа за главния министър, ще ме уведомите, господарю.

Нещата между Гутулф и неговия стар приятел Елиас се бяха променили и графът на Утаниат изобщо не харесваше това. Елиас не беше потаен, ала сега Гутулф усещаше, че под повърхността на ежедневните събития се носят големи скрити течения — течения, за чието съществуване кралят се преструваше, че не знае. Нещата се бяха променили и Гутулф бе сигурен, че знае кой е причината за това. Той погледна към Приратес, който го гледаше втренчено иззад рамото на краля. Когато очите им се срещнаха, свещеникът с червената роба повдигна безкосмените си вежди в подигравателно недоумение.

Елиас разтри слепоочията си и каза:

— Ще имаш достатъчно работа, и то скоро. Обещавам ти. Ох, главата ми! Короната наистина е тежко нещо, приятелю. Понякога ми се иска да я сваля и да се запилея нанякъде, както правехме толкова често някога с теб! Свободни приятели на път! — С тъжна усмивка кралят премести погледа си от Гутулф към своя съветник. — Свещенико, главата пак ме боли. Донеси ми вино, ако обичаш.

— Веднага, господарю! — Приратес се отдалечи към дъното на залата.

— Къде са личните ви прислужници, ваше величество? — попита Гутулф и си помисли, че кралят изглежда ужасно изтощен. Черните бакенбарди върху небръснатите му бузи контрастираха с бледата кожа. — И защо, ако мога да попитам, сте се затворили в тази студена пещера? Тук е по-студено, отколкото в черния задник на дявола, и освен това мирише на мухъл. Позволете ми да запаля огън в камината.

— Не. — Елиас го възпря с ръка. — Не искам топлина. Вече ми е топло. Приратес казва, че е от треската. Каквото и да е, студеният въздух ми се отразява добре. Течението е достатъчно силно, за да прогони застоялия въздух и лошото настроение.

Приратес се върна с чашата на краля. Елиас я пресуши на един дъх и изтри устни в ръкава си.

— Наистина голямо течение, ваше величество — усмихна се кисело Гутулф. — Е, кралю, вие… с Приратес… знаете по-добре и едва ли има какво да научите от един воин. Мога ли да направя нещо друго за вас?

— Мисля, че можеш, макар че задачата сигурно няма да ти се стори много приятна. Но първо ми кажи: върна ли се лорд Фенгболд?

Гутулф кимна.

— Говорих с него тази сутрин, господарю.

— Наредих да го повикат. — Елиас протегна чашата си за още вино и Приратес наклони каната, за да му налее. — Но след като си се видял с него, кажи ми сега: добри ли са новините, които носи?

— Страхувам се, че не, господарю. Шпионинът, който издирвате — помощникът на Моргенес, е все още на свобода.

— Дявол да го вземе! — Елиас се почеса между веждите. — Нали му дадох кучета? И опитен следотърсач?

— Да, ваше величество, и те все още търсят следата, ала за да сме справедливи към Фенгболд, трябва да ви кажа, че сте му възложили почти невъзможна задача.

Елиас се вторачи в него с присвити очи и за момент на Гутулф му се стори, че го гледа непознат. Чукването на каната в чашата разпръсна напрежението и Елиас се отпусна.

— Уви — каза той, — вероятно си прав. Трябва да внимавам да не си изкарам яда върху Фенгболд. Двамата с него… споделяме едно разочарование.

Гутулф кимна.

— Да, господарю. Бях много разтревожен, когато чух за болестта на дъщеря ви. Как е Мириамел?

Кралят хвърли поглед към Приратес, който свърши с наливането и се отдръпна.

— Много мило от твоя страна, че попита, Улф. Не смятаме, че е в опасност, но Приратес е сигурен, че морският въздух в Меремунд е най-сигурното лекарство срещу заболяването й. Все пак е жалко, че трябва да отложим сватбата. — Кралят надничаше в чашата си, сякаш тя беше отвор на кладенец, в който е изпуснал нещо ценно. Вятърът свистеше през отворените прозорци.

След известно мълчание графът на Утаниат се почувства задължен да каже нещо.

— Казахте, че имате една малка задача за мен, кралю?

Елиас вдигна поглед.

— А, да. Разбира се. Искам да отидеш в Хернисадарк. След като бях принуден да повиша данъците, за да компенсирам пораженията от проклетата суша, онзи планински козел Лут ми се противопостави. Изпрати наглия Еолаир, за да приспи гнева ми със сладки думи, но времето за думи отмина.

— Отмина ли, господарю? — повдигна вежди Гутулф.

— Отмина — изръмжа Елиас. — Искам да вземеш дузина рицари, да отидеш в Тайг и да дадеш на този стар скъперник да се разбере. Кажи му, че като отказва да плати полагащия се данък, все едно ми зашлевява плесница… все едно плюе на Престола от драконова кост. Обаче бъди внимателен, не казвай в присъствието на неговите рицари нищо, което да ги обиди и да ги накара да се разбунтуват. Въпреки това му дай да разбере, че ако продължава да се опъва, рискува стените на двореца му да се срутят в пламъци върху главата му. Уплаши го, Гутулф.

— Ще го направя, господарю.

Елиас се усмихна криво.

— Добре. И докато си там, оглеждай се за някакъв знак, който да издаде къде се крие Джосуа. Няма никакви новини от Наглимунд, въпреки че моите разузнавачи постоянно дебнат там. Възможно е коварният ми брат да е отишъл при Лут. Може даже именно той да подбужда хернистирците към неподчинение.

— Ще бъда твои очи, както съм твоя дясна ръка, кралю.

— Ще разрешите ли, ваше величество? — Застаналият до лакътя на краля Приратес вдигна пръста си.

— Говори, свещенико.

— Бих искал да предложа нашият лорд на Утаниат да си отваря очите за момчето, шпионина на Моргенес. Това ще е в помощ на Фенгболд. Нуждаем се от това момче, ваше величество — каква полза да убием змията, ако малките й се измъкнат?

— Ако открия малкото змийче — усмихна се мрачно Гутулф, — с удоволствие ще го размажа с пета.

— Не! — изкрещя Елиас и Гутулф се стресна от злобата в гласа му. — Не! Шпионинът ни трябва жив. Ще го докараш в Хейхолт заедно със спътниците му, ако има такива. Трябва да отговорят на някои въпроси. — Сякаш притеснен от избухването си, Елиас изгледа стария си приятел със странен умолителен поглед. — Разбираш това, нали?

— Разбира се, ваше величество — побърза да отвърне Гутулф.

— Трябва само да ни ги доведете още дишащи — каза Приратес спокойно като хлебар, говорещ за видовете брашно. — Тогава ще разкрием всичко.

— Достатъчно. — Елиас се плъзна още по-назад в трона от кости. Гутулф с изненада забеляза, че по челото му са избили капчици пот, докато той самият трепереше от студения въздух. — Сега върви, приятелю. Донеси ми свидетелство за безусловното подчинение на Лут. В противен случай ще те изпратя да ми донесеш главата му. Върви.

— Бог да ви пази, ваше величество. — Гутулф се надигна от пейката и коленичи пред краля, после стана и тръгна заднешком по пътеката. Знамената над него шумоляха, развявани от вятъра. В трептящите сенки, хвърляни от факлите, хералдичните животни изглеждаха увлечени в някакъв странен тромав танц.

В преддверието Гутулф срещна Фенгболд. Графът на Фолшайър беше измил мръсотията от пътуването, която покриваше лицето и косата му при сутрешната им среща, и носеше жилетка от червено кадифе с избродиран на гърдите сребрист орел — герба на рода му.

— Е, Гутулф, видя ли се с него? — попита той.

Графът на Уатаниат кимна.

— Да. Теб също ще те приеме. Дявол да го вземе, той предпочита да говори повече за соления въздух в Меремунд, отколкото за Мириамел. Изглежда… не знам, изглежда много болен. А тронната зала е студена като лед.

— Значи това за принцесата е истина? — мрачно попита Фенгболд. — Надявах се, че е размислил.

— Заминала е на запад. Изглежда, ще трябва да почакаш големия си ден. — Гутулф се усмихна ехидно. — Сигурен съм, че ще намериш нещо, което да те разсейва, докато принцесата се завърне.

— Това не е проблем. — Графът на Фолшайър присви устни, сякаш беше изял лимонов резен. — Просто се страхувам, че се опитва да се отметне от обещанието си. Чух, че никой не е знаел за болестта й, докато не заминала.

— Твърде много се притесняваш — каза Гутулф. — Това са женски истории. Елиас се нуждае от наследник. Бъди благодарен, че отговаряш на изискванията му за зет повече от мен. — Гутулф разкри зъбите си в подигравателна усмивка. — Аз щях да отида в Меремунд и да я върна тук. — Той насмешливо се поклони и се отдалечи с нехайна походка.

Още отдалеч в коридора тя позна, че това е Фенгболд и че е в отвратително настроение. Походката му — с размахани ръце, като младо момче, изгонено от масата за вечеря, и силното тракане на ботушите му по каменния под свидетелстваха за настроението му още преди да се е приближил.

Тя протегна ръка и дръпна Джейл за лакътя. Когато момичето вдигна опулените си очи, уверено, че е объркало нещо, Рейчъл й направи знак с очи към приближаващия се граф на Фолшайър.

— По-добре да преместиш тази кофа, момиче — каза тя и взе парцала от ръката на Джейл. Ведрото със сапунена вода стоеше в средата на коридора, точно на пътя на приближаващия се благородник.

— Побързай, глупаво момиче такова! — изсъска Рейчъл и в гласа й прозвуча тревога. Докато думите излизаха от устата й, Рейчъл разбра, че не е трябвало да ги произнася. Фенгболд ругаеше с изкривено от ярост лице. В бързината обърканата Джейл изпусна ведрото от хлъзгавите си мокри пръсти, то изкънтя в пода, сапунената пяна се разплиска, част от нея преля през ръба и се разля по коридора. Фенгболд, който вече беше до тях, стъпи точно в средата на образувалата се локва, за момент изгуби равновесие, хлъзна се, размаха ръце и се хвана за завесата на стената. Рейчъл гледаше безпомощно, изпълнена с ужасно предчувствие. Цяло щастие бе, че завесата издържа теглото на Фенгболд, докато той възстанови равновесието си. Въпреки това след миг тя се откъсна, плъзна се леко по стената и падна в сапунената локва.

Рейчъл хвърли поглед към зачервяващото се лице на графа и бързо се обърна към Джейл.

— Махай се, краво недодялана! Изчезвай! Веднага! — Джейл погледна безпомощно Фенгболд, обърна се и побягна; дебелият й задник унило се люшкаше зад нея.

— Върни се, пачавро! — изкрещя Фенгболд с трепереща от гняв челюст. Дългата му коса беше разпиляна пред лицето му. — Ще те науча аз… ще те науча аз тебе… за това… това…

Без да сваля очите си от графа, Рейчъл се наведе и вдигна намокрения край на завесата от водата. Беше невъзможно да я закачи отново; стоеше и я гледаше как капе. Фенгболд изрева:

— Виж! Виж ми само ботушите! Ще й прережа гърлото на тая мръсна кучка заради това! — Фенгболд се обърна към Рейчъл. — Как смееш да я отпращаш?

Рейчъл сведе очи, което не беше трудно, тъй като младият благородник стърчеше поне една стъпка над нея.

— Съжалявам, господарю — каза тя и страхът придаде на гласа й искрен и почтителен тон. — Тя е глупаво момиче, господарю, и ще бъде наказана за това, но аз съм управителка на камериерките и аз трябва да поема отговорността. Много, много съжалявам.

Фенгболд се вторачи в нея и очите му се свиха. После светкавично замахна и зашлеви Рейчъл през лицето. Тя вдигна ръка и я сложи върху червеното петно, което бързо се разширяваше, като локвата на пода.

— Тогава предай това на тази пачавра — изръмжа Фенгболд. — И ако още веднъж я срещна, кажи й, че ще й извия врата като на пиле. — Той злобно изгледа управителката на камериерките и тръгна по коридора, като оставяше лъскави мокри следи по каменния под.

В правото си беше да го направи, мислеше си Рейчъл по-късно, докато седеше на леглото си, притиснала навлажнена кърпа до горящата си буза. Джейл плачеше оттатък в спалнята на прислужничките. Рейчъл нямаше желание дори да й се скара, ала подутото й лице бе достатъчно, за да накара чувствителната простодушна девойка да избухне в сълзи.

„Милостиви Риап и Пелипа. По-добре да ме ударят още един път, отколкото да слушам цивренето й“.

Рейчъл се отпусна на твърдия дюшек — винаги държеше под него дъска, заради болния си гръб — и се зави презглава, за да не чува хлипането на Джейл. Увита в одеялото, чувстваше топлината на собствения си дъх в лицето си.

„Сигурно така се чувства прането във ведрото с гореща вода — помисли си тя, а после мислено се укори за такава глупава мисъл. — Вече си една стара, стара жена… стара и безполезна“. Внезапно усети сълзи в очите си — първите сълзи, откакто чу новините за Саймън.

„Просто съм много изморена. Понякога си мисля, че ще се отпусна, както си седя, и що падна като счупена метла в краката на тези млади чудовища, които се мотаят из моя замък и се отнасят с нас като с боклук, и най-вероятно ще ме изметат заедно с прахта. Толкова съм изморена… само ако… ако…“

Въздухът под одеялото беше задушен и топъл. Тя беше спряла да плаче — нямаше никаква полза от сълзите. Нека плачат нейните глупави вятърничави момичета — и усети, че се унася в сън; потъва в него като в топла мътна вода.

Сънува, че Саймън е жив, че не е загинал в пламъците, които отнесоха Моргенес и няколко от стражите, втурнали се да гасят пожара. Казваха, че самият граф Брюгар загинал, смазан при срутването на горящия покрив… Не, Саймън беше жив и здрав. Имаше някаква промяна в него, ала Рейчъл не можеше да определи каква — дали в изражението на очите му, или в по-твърдата линия на брадичката? — нямаше значение. Това беше Саймън, жив, и сърцето на Рейчъл отново се изпълни с радост. Тя видя мъртвото момче — нейното мъртво момче: не беше ли го отгледала като майка, докато не го отведоха надалеч? — и той стоеше на едно място с почти абсолютна белота, вторачен в едно огромно сиво дърво, което се издигаше към небето като стълба към Божиите селения. И въпреки че с твърда решимост беше отметнал глава назад и гледаше нагоре към дървото, Рейчъл не можа да не забележи, че сплъстеното червеникаво валмо на косата му плаче за подстригване… е, тя скоро щеше да се погрижи за това, съвсем скоро… на момчето му трябваше твърда ръка…

Когато се събуди и панически отметна задушаващото я одеяло, се намери сред тъмнина — тъмнината на вечерта — и тежестта на загубата и тъгата я притиснаха като мокър килим. Тя седна на леглото и малко по-късно бавно се изправи. Парцалът падна от бузата й изсъхнал като есенен лист. Нямаше защо да се излежава и да тъгува като някое разглезено момиченце. Имаше работа за вършене, напомни си Рейчъл — щеше да почива, когато отидеше на онзи свят.

Барабанчето изтрополи и арфистът нежно подрънна със струните, преди да започне последния куплет.

— Сега, когато тук си, хубава девойко,

в платно кандерско и коприна,

щом искаш над сърцето ми да властваш,

ще ме последваш в Залата на Еметин.

Музикантът завърши с няколко нежни акорда и се поклони на ръкопляскащия херцог Леобардис.

— Залата на Еметин! — каза херцогът на Еолаир, графа на Над Мулах, който учтиво се бе присъединил към ръкопляскането на Леобардис. Той не беше много запален по любовните балади, толкова популярни в Набанския двор.

— Обичам тази песен — усмихна се херцогът. Дългата му бяла коса и розовите му бузи му придаваха вида на любим дядо, от тия, които изпиват твърде много тъмна бира на ейдонитските правници и после се опитват да научат децата как се свири с уста. Само широката бяла роба, обшита със злато, и златната диадема с рибарчето на главата му го отличаваха от обикновените хора. — Хайде, граф Еолаир, мислех си, че музиката е в плътта и в кръвта на Тайг. Нима Лут не се води най-големият покровител на арфистите, а твоят Хернистир — любим дом за музикантите? — Херцогът се наведе през страничната облегалка на небесносиния си стол и тупна Еолаир по ръката.

— Наистина, крал Лут държи своите арфисти около себе си постоянно — съгласи се Еолаир. — Простете, херцоже, ако изглеждам притеснен: вината за това изобщо не е ваша. Любезността ви наистина е достойна за уважение. Но трябва да призная, че все още съм развълнуван от по-раншния ни разговор.

В добродушните сини очи на херцога се появи загриженост.

— Казах ти, добри ми Еолаир, че тези неща идват с времето си. Изморително е да чака човек, но какво да се прави. — Леобардис направи знак на арфиста, който търпеливо чакаше с подвито коляно. Музикантът се изправи, поклони се и се отдалечи. Невероятно живописната му дреха се развя подир него и той се присъедини към група придворни, облечени в подобни пищно извезани роби и туники. Дамите допълваха одеянията си с екстравагантни шапки, с цели китки пера, затъкнати в тях, или увенчани с дрънкулки, които блестяха като перките на риба на слънчева светлина. Цветовете в тронната зала бяха също толкова „дискретни“, колкото и дрехите на придворните: наситеносиньо, жълто, бежово, розово, бяло и яркозелено. Сякаш дворецът беше построен от нежни корали, изгладени от ласките на морето.

Зад господата и дамите от двора, по цялата дължина на югозападната стена срещу стола на херцога, имаше високи прозорци, с изглед към развълнуваното, нашарено от слънцето зелено море. Океанът, който неспирно се блъскаше в скалистия нос, на който бе кацнал дворецът на херцога, приличаше на подвижен килим. Когато гледаше през деня повърхността му, по която играеше светлината, или откриваше места, където водата бе спокойна и полупрозрачна като нефрит, на Еолаир често му се приискваше да разхвърля придворните от пътя си и те с пищене и премятане да излетят от стаята, за да не може нищо да смущава съзерцанието му.

— Вероятно сте прав, херцог Леобардис — каза накрая Еолаир. — Понякога човек трябва да спре да говори, дори въпросът да е жизненоважен. Като седя тук сега, си мисля, че би трябвало да взема пример от океана. Не му е необходимо да се напряга, за да постигне каквото иска; той постепенно подронва скалите, брега… дори планините.

На Леобардис такъв разговор му допадаше повече.

— О, да, морето никога не се променя, нали? И въпреки това е винаги различно.

— Прав сте, милорд. И невинаги е спокойно. Понякога има бури.

Херцогът вдигна глава към хернистиреца: чудеше се дали в тази забележка няма и някакъв друг скрит смисъл. В този момент неговият син Бенигарис влезе в залата и тръгна към тях, като кимаше отсечено на придворните, които го поздравяваха.

— Херцоже, татко мой; граф Еолаир — каза той и се поклони поотделно на всеки от двамата. Еолаир се усмихна и му подаде ръка.

— Радвам се да те видя — каза хернистирецът. Бенигарис бе станал по-висок, откакто го бе видял за последен път, ала тогава синът на херцога беше само на седемнадесет или осемнадесет години. Оттогава бяха изминали почти две десетилетия и Еолаир със задоволство установи, че не той е наддал в кръста, а Бенигарис. Въпреки това синът на херцога беше висок и широкоплещест, с решителни черни очи под рунтавите вежди. Изглеждаше доста внушителен в препасаната си с колан туника и дългата си жилетка — в контраст с добродушния вид на баща си.

— Да, доста време мина — съгласи се Бенигарис. — Ще си поговорим на вечеря. — Еолаир не беше очарован от тази перспектива. Бенигарис се обърна към баща си: — Лорд Флуриен е тук и иска да ви види. В момента е с дворцовия управител.

— О, милият Флуриен? Един от най-великите рицари, които някога е имал Набан.

— Само брат ви Камарис се слави като по-велик — вметна Еолаир, който нямаше нищо против да възкреси спомена за времето, когато Набан е бил по-войнолюбив.

— Да, скъпият ми брат — усмихна се тъжно Леобардис. — Е, да допуснем, че Флуриен идва да ме навести като пратеник на Елиас!

— Има ирония на съдбата в това — нехайно подметна Еолаир.

Бенигарис нетърпеливо сви устни.

— Той чака. Мисля, че трябва да го приемете веднага, от уважение към Върховния крал.

— Бре, бре! — Леобардис хвърли развеселен поглед на Еолаир. — Чувате ли как ми заповядва моят син? — Когато херцогът отново се обърна към Бенигарис, Еолаир си помисли, че в погледа му има и нещо друго, освен веселост — гняв? Безпокойство? — Добре тогава, кажи на моя стар приятел Флуриен, че ще го приема… чакай да помисля… да, в Заседателната зала. Ще се присъединиш ли към нас, Еолаир?

Бенигарис подскочи.

— Татко, не мисля, че трябва да каните дори и един толкова доверен приятел, какъвто е графът, за да чуе поверително послание от Върховния крал!

— И кое налага, питам аз, да имаме тайни от Хернистир? — попита херцогът. В гласа му се долавяше гняв.

— Моля те, Леобардис, така или иначе имам неща, които трябва да свърша. — Еолаир стана и се поклони.

Когато спря по средата на тронната зала, за да се полюбува още веднъж на прекрасната гледка, чу зад себе си спорещите гласове на Леобардис и сина му.

„Вълната влече след себе си друга вълна — помисли си Еолаир. — Изглежда, положението на Леобардис е по-деликатно, отколкото си мислех. Несъмнено това е причината, поради която не иска да говори с мен открито за неприятностите си с краля. Добре поне, че е по-твърд, отколкото изглежда“.

Чу шепот зад себе си и като се обърна, видя, че неколцина от придворните гледат към него. Усмихна се и кимна. Жените поруменяваха и закриваха усти с широките си ръкави; мъжете кимваха сериозно и бързо отвръщаха погледите си. Знаеше какво си мислят — за тях той си оставаше недодялан и невеж северняк, дори и да беше приятел на херцога. Както и да се облечеше, колкото и изискано да говореше, те щяха да си мислят същото. Внезапно Еолаир изпита силен копнеж по родния Хернистир. Твърде дълго беше прекарал в чужди дворове.

Вълните се разбиваха в скалите долу, сякаш морето нямаше да се успокои, докато чудовищната му настойчивост не подкопаеше двореца и не го вземеше във водната си прегръдка.

Еолаир прекара остатъка от следобеда, разхождайки се из високите просторни коридори и подредените градинки на Санселан Махистревис. Макар че сега бе дворец на херцога на Набан, някога крепостта била седалище на империя на хората от цялата Остен Ард; и въпреки че миналото му значение днес беше позабравено, все пак дворецът пазеше старата си слава.

Кацнали на скалистото чело на връх Санселан, западните стени на двореца гледаха към морето, което открай време бе душата на Набан — всички благороднически домове на Набан използваха водни птици като символи на своята власт: рибарчето на Бенидривайн, който бе предшественик на сегашния херцог, морският орел на Преван и албатросът на Ингадарин; даже чаплата на Сулис, която веднъж за кратко време се развявала в Хейхолт.

На изток от двореца, надолу по полуострова, се простираше шумният и претъпкан град Набан. Сградите се боричкаха за място по многобройните хълмове и оредяваха с разширяването на полуострова, който преминаваше в ливадите и фермите на Езерната област. Набан бе владял целия известен свят, но сега териториите му се бяха свили до това херцогство на полуострова и огърлица от няколко острова. Но някога, не толкова отдавна, мантията на набанските императори бе покривала целия свят: от соленоводния Вран до най-далечните владения на ледения Римърсгард. В онези дни устремът на пеликана и атаките на чаплата и чайката носели плячка, която си струвала риска.

Еолаир влезе в Залата с фонтаните, където бликащите блестящи струи се извиваха и смесваха във фина мъгла под отворената решетка на каменния покрив, и се зачуди дали у набанците все още е останала някаква стръв за битки, или просто са се примирили с постепенното си отслабване, така че провокациите на Елиас имаха за цел само да ги накарат да се затворят още по-плътно в своята красива нежна черупка. Къде бяха сега великите мъже, изваяли Набанската империя от грубия камък на Остен Ард — мъже като Тиагарис и Анитулз?…

„Разбира се — помисли си той, — и Камарис“ — човек, който, ако имаше по-голямо желание да му служат, отколкото да служи, щеше да държи света укротен в шепата си. Камарис наистина бе могъщ човек.

„И кои сме ние, хернистирците, че да говорим? — помисли си той. — След Херн Велики какви други силни мъже са израснали в нашите земи на запад? Техтаин, който отнел Хернистир от Сулис? Може би. Но кой друг? Къде е хернистирската Зала с фонтани, къде са нашите величествени дворци и църкви?“

„Разбира се, в това е разликата. — Той погледна между пръските на фонтаните към стройната кула на катедралата «Санселан Ейдонитис», седалището на лектора и Майката Църква. — Ние не поглеждаме към планинските потоци, за да си кажем: как да докарам това нещо у дома? Ние строим домовете си до потока. Нямаме бог без лице, който да прославяме с кули по-високи от дърветата в Сиркоил. Ние знаем, че боговете живеят в дърветата, в земната твърд и в реките, които текат по-високо от всеки фонтан и се спускат от планините Грианспог“.

„Ние никога не сме искали да владеем света. — Той се усмихна на себе си, спомняйки си Тайг в Хернисадарк — дворец, който бе направен не от камък, а от дърво: с дървено сърце, за да прилича на сърцата на своите обитатели. — Наистина, сега искаме само да ни оставят на мира. И въпреки това, при всичките тези години на експанзия, може би тези набанци са забравили, че понякога трябва да отстояваш завладяното с оръжие в ръка“.

Докато излизаше от Залата с фонтаните, Еолаир от Над Мулах се сблъска с двама стражи, които влизаха.

— Проклет планинец — каза единият. Гледаше дрехите му и вързаната на конска опашка коса.

— Е, знаеш как е — отвърна другият. — От време на време овчарите трябва да идват, за да видят какво е това град.

— И как е моята малка племенница Мириамел, графе? — попита херцогинята. Еолаир беше седнал от лявата й страна до главното място на масата. Флуриен, като по-скорошен гост и изтъкнат син на Набан, заемаше почетното място от дясната страна на херцога.

— Изглежда добре, мадам.

— Виждаше ли я често, докато беше в двора на Върховния крал? — Херцогиня Несаланта се наведе към него и повдигна изящно изрисуваните си вежди. Беше поразително хубава зряла жена, макар че Еолаир не можеше да определи колко от тази хубост се дължи на опитните ръце на нейните фризьорки, шивачки и прислужнички. Несаланта беше точно този тип жена, която можеше да изкара Еолаир, който не бе чужд на компанията на нежния пол, от равновесие. Беше по-млада от съпруга си — херцога, но бе вече майка на пораснал мъж. Кое се дължеше на трайната й красота и кое бе изкуствено? Всъщност какво значение имаше? Несаланта бе властна жена и само самият Леобардис имаше по-голямо влияние от нея върху делата на народа.

— Не съм бил често в компанията на принцесата, херцогиньо, но няколко пъти имах възможност да разговарям с нея на вечеря. Беше възхитителна, както винаги, но мисля, че вече изпитваше носталгия по Меремунд.

— Хм. — Херцогинята лапна една хапка, след което изискано облиза пръстите си. — Интересно, че го споменавате, графе. Току-що научих, че се е върнала в замъка в Меремунд. — Тя повиши глас: — Отец Диниван?

На няколко места по-нататък един млад свещеник надигна глава от чинията си. Въпреки че темето му беше избръснато по манастирските канони, косите, които оставаха, бяха дълги и къдрави.

— Да, мадам? — отзова се той.

— Отец Диниван е частен секретар на Негово преосвещенство лектора Ранесин — обясни Несаланта. Хернистирецът си придаде вид на впечатлен и Диниван се засмя.

— Не мисля, че това се дължи на някакъв изтъкнат ум или талант от моя страна — каза той. — Лекторът взима и заблудени овце при себе си. Уредникът Велигис много се ядосва: „Санселан Ейдонитис не е кошара“, казва той на лектора, но Негово преосвещенство само се усмихва и отговаря: „Нито пък Остен Ард е детска забавачница, но милостивият Бог позволява на децата си да живеят там, въпреки техните лудории“. — Диниван зашава с гъстите си вежди. — Трудно е да се спори с лектора.

Еолаир се усмихна, а херцогинята попита:

— Вярно ли е, че когато си видял краля, той ти е казал, че Мириамел е заминала за Меремунд?

— Да, така ми каза — каза Диниван, този път с по-сериозен тон. — Каза ми, че се била разболяла и придворните лекари й препоръчали морски въздух.

— Съжалявам да чуя това. — Еолаир гледаше към херцога и стария сър Флуриен, които тихо разговаряха сред глъчката на вечерята. „За изискани хора набанците твърде много обичат да говорят високо, докато се хранят“ — помисли си той.

— Е — заяви Несаланта и се облегна в стола, докато един прислужник чевръсто постави пред нея купичка за измиване на пръстите, — това доказва, че не може да принуждаваш хората да бъдат това, което не са. Мириамел, разбира се, има набанска кръв, а нашата кръв е солена като морето. Нас не могат да ни отделят от брега. Всеки камък тежи на мястото си.

„Какво — помисли си графът — се опитваш да ми кажеш, скъпа мадам? Да си стоя в Хернистир и да оставя твоя съпруг и херцогството ти на спокойствие? Да се върна при себеподобните си?“

Еолаир замислено наблюдаваше Леобардис и Флуриен. Знаеше, че го бяха надхитрили: нямаше деликатен начин да пренебрегне херцогинята и да се включи в разговора им. Междувременно старият Флуриен обработваше херцога, предавайки му ласкателствата на Елиас. А може би заплахите? Не, най-вероятно не. Елиас не би изпратил гордия Флуриен с подобна задача. Ако възникнеше подобна необходимост, той имаше на разположение главния министър Гутулф.

Примирен, той бъбреше с херцогинята, но умът му не беше в разговора им. Вече бе сигурен, че тя знае за неговата мисия и е против нея. Херцогинята обичаше Бенигарис повече от себе си, а той упорито избягваше Еолаир през цялата вечер. Несаланта бе амбициозна жена и несъмнено смяташе, че за Набан ще е по-добре, ако се подчинява на властта на Еркинланд — дори на един тираничен и властен Еркинланд, — отколкото на езичниците от Хернистир.

„А тя — внезапно осъзна Еолаир — има и дъщеря за женене, лейди Антипа. Може би интересът й към здравето на Мириамел не е само загриженост от страна на добрата леля към нейната племенница“.

Знаеше, че дъщерята на херцога вече е обещана на барон Девазалес, суетен млад благородник, който точно в този момент мереше силата на ръката си с Бенигарис сред локвичка вино в далечния край на масата. Но може би Несаланта се целеше по-нависоко.

„Ако принцеса Мириамел не се омъжи или не може да се омъжи — размишляваше Еолаир, — тогава вероятно херцогинята се надява Фенгболд да се ожени за дъщеря й. Графът на Фолшайър ще е много по-добра партия, отколкото някакъв второразреден набански барон. И тогава херцог Леобардис ще бъде здраво свързан с Еркинланд“.

Графът осъзна, че сега трябваше да се тревожат не само за местонахождението на Джосуа, а също и на Мириамел. Каква бъркотия!

„Де да види това Исгримнур, който все се оплаква от интриги! Ще му подпуши брадата!“

— Кажете ми, отец Диниван — каза графът, обръщайки се към свещеника, — какво казва вашата свещена книга за изкуството на политиката?

— Ами — интелигентното лице на Диниван моментално се съсредоточи, — в Книгата на Ейдон често се говори за съд над народите. — Той се замисли за момент. — Един от любимите ми пасажи винаги е бил: „Ако твоят враг дойде да разговаря с меч в ръка, отвори му вратата си и разговаряй, но дръж подръка собствения си меч. Ако дойде с празни ръце, посрещни го по същия начин. Но ако дойде с дарове в ръцете си, качи се на покрива си и хвърляй камъни по него“.

Диниван изтри пръсти в черното си расо.

— Наистина мъдра книга — поклати глава Еолаир.

23. Отново в гората

Докато бягаха в тъмнината на изток към невидимите хълмове, дъждът пръскаше в лицата им. Врявата от лагера на Исгримнур отслабна, заглушена от тътена на гръмотевиците.

Саймън усещаше как паническата му възбуда намалява: еуфоричното усещане за прилив на енергия, чувството, че може да тича безкрайно в нощта като елен, се стопи под дъжда и неумолимия темп на придвижването. След няколко левги бягането му се превърна в бързо ходене; скоро дори и това вече му костваше усилия. Там, където костеливата ръка бе стискала коляното му, усещаше ставата си схваната като ръждясала панта; остра болка пронизваше гърлото му при всяко поемане на въздух.

— Изпратил те е… Моргенес? — извика той.

— После, Саймън — задъхано каза Бинабик. — После ще ти разкажа всичко.

Продължаваха да тичат, изпод краката им хвърчеше мокра пръст.

— Какви… — задъхано изрече Саймън. — Какви бяха тези същества?

— Напа… дателите ли? — Даже докато бягаше, тролът не пропусна по обичая си да потрие замислено брадичката си с ръка. — Това са букени… наричат ги и „копачи“

— Какви са те? — попита Саймън, подхлъзна се и едва не падна.

— Лоши. — Тролът изкриви устни. — Няма смисъл да ти казвам повече.

Когато вече не можеха да тичат, забавиха ход и вървяха, докато слънцето не надникна иззад разкъсаните облаци, като свещ иззад сиво одеяло. Пред тях се издигаше Велдхелм и заоблените му хълмове се очертаваха в бледата зора като наведените гърбове на монаси по време на молитва.

Бинабик направи нещо като лагер сред оскъдния заслон на група заоблени гранитни блокове, застинали сред морето от трева, сякаш бяха умален модел на хълмовете зад тях. След като обиколи камъните, за да потърси място, удобно да ги заслони от променящите посоката си дъждовни потоци, той помогна на Саймън да се настани под два наклонени един към друг гранитни блока и момчето бързо потъна в неспокоен, тежък сън.

Дъждовните капки падаха върху горната част на камъните, отскачаха и пръскаха навсякъде. Бинабик приклекна и подпъхна краищата на наметалото на момчето под гърба му. Тролът бе носил това наметало през целия път от Хоудрунд дотук. След това бръкна в чантата си, извади ашиците, както и парче риба, което налапа. Куантака се върна от огледа на новата си територия и се сви в краката на Саймън. Тролът вдигна ашиците и ги хвърли върху чантата си, която използваше като маса.

Сенчестата пътека. Бинабик се усмихна горчиво. После се падна Упорит коч и отново Сенчестата пътека. Той заруга тихо, но продължително — само глупак можеше да пренебрегне такъв ясен знак. Бинабик знаеше, че понякога постъпва глупаво и необмислено, ала сега не биваше да поема такъв риск. Придърпа качулката върху главата си и се сви до Куантака. На някой минаващ оттам — ако изобщо можеше да види нещо на слабата светлина през пелената на дъжда — тримата щяха да му се сторят като лишеи върху подветрената страна на камъните.

— Е, каква игра си играеш с мен, Бинабик? — намусено попита Саймън. — Откъде знаеш за доктор Моргенес? — За няколкото часа, през които бяха спали, бледата зора се бе превърнала в студено мрачно утро. Нямаше лагерен огън, нито закуска. Небето, изпълнено с бухнали облаци, висеше над главите им като нисък таван.

— Не играя никаква игра, Саймън — отвърна тролът. Беше почистил и превързал раните по врата и краката на Саймън и търпеливо обработваше тези на Куантака. Само една от раните на вълчицата беше сериозна — дълбок разрез на вътрешната част на бедрото й. Докато Бинабик почистваше раната, Куантака душеше пръстите му като доверчиво дете.

— Не съжалявам, че скрих това от тебе. Ако не бях принуден да ти го кажа, ти все още нямаше да знаеш. — Той втри мехлем в разреза и пусна своя „кон“. Куантака веднага наведе глава и започна да ближе и леко да хапе крака си.

— Знаех си, че ще го направи — каза той с лек укор, после се усмихна тъжно. — И тя като теб не вярва, че си разбирам от работата.

Саймън се усети, че несъзнателно подръпва превръзките си, и седна.

— Хайде, Бинабик, кажи ми. Откъде знаеш за Моргенес? Откъде си всъщност?

— Аз съм точно оттам, откъдето казах, че съм — отвърна тролът възмутено. — Канук съм. И не само знам за Моргенес, а и съм го срещал. Той беше добър приятел на моя учител. Те бяха… колеги — мисля, че така се изразяват учените.

— Какво искаш да кажеш?

Бинабик седна и се подпря на един камък. Въпреки че в момента не валеше, режещият вятър бе достатъчна причина да търсят заслона на камъните. Изглежда, малкият мъж внимателно обмисляше думите си. На Саймън той му се струваше изморен — мургавото му лице бе отпуснато и по-бледо от обикновено.

— Първо — обади се накрая тролът, — трябва да научиш някои неща за моя господар. Името му беше Укикук. Той беше, както го наричахме ние… Пеещия мъж на нашата планина. Като казваме Пеещия мъж, нямаме предвид просто някой, който пее, а човек, който помни старите песни и старата мъдрост. Нещо като доктор и свещеник едновременно, струва ми се.

— Укикук стана мой учител, защото старейшините бяха видели в мен нещо — продължи той. — Голяма чест бе Укикук да сподели мъдростта си с тебе — когато ми казаха за това, не ядох три дни, за да се пречистя. — Бинабик се усмихна. — Когато гордо обявих това на моя господар, той ми удари плесница: „Наистина си твърде млад и глупав, щом се оставяш съзнателно да умреш от глад — каза ми той. — Това е самонадеяност. Човек може да гладува само по стечение на обстоятелствата“.

Усмивката на Бинабик прерасна в смях; когато Саймън се замисли за това, засмя се и той.

— Както и да е — продължи тролът, — някой път ще ти разкажа за годините ми на обучение при Укикук. Той беше голям, дебел трол, Саймън; тежеше повече от теб, а беше висок само колкото мен — но да се върнем на въпроса.

— Не зная със сигурност кога точно моят господар се е запознал с Моргенес, ала това е било много преди аз да отида в пещерата му. Те обаче бяха приятели и моят господар научи Моргенес да използва птиците за пощальони. Моят господар и твоят доктор водеха оживена кореспонденция и споделяха много представи за същността на този свят.

Бинабик въздъхна.

— Само две лета по-късно родителите ми загинаха. Намериха смъртта си в свирепите снегове на планината, която ние наричаме Малкия нос, и след като вече ги нямаше, аз се посветих изцяло — е, почти изцяло — на знанията, които получавах от учителя Укикук. Когато ми каза, че ще го придружа при неговото пътуване на юг, много се развълнувах. Струваше ми се, че това ще е изпитанието на моите способности.

— Това, което не знаех — продължи тролът, ровичкайки калната трева с тояжката си — едва ли не гневно, както се стори на Саймън, ала в гласа му не се долавяше гняв, — това, което Укикук не ми каза, бе, че той има по-важни причини да предприеме това пътуване, а не само за да завърши моето обучение. Беше получил вест от доктор Моргенес… и от някои други… за неща, които го разтревожиха, и реши, че е време да върне визитата, която Моргенес му бе направил много години преди аз да отида при него.

— Какви неща? — попита Саймън. — Какво му е казал Моргенес?

— Ако все още не си узнал — каза сериозно Бинабик, — тогава е по-добре да не знаеш някои истини. Трябва ми време да си помисля, но засега нека ти казвам само това, което мога — което трябва.

Саймън кимна смутено.

— Няма да те отегчавам с дългата история на пътуването ни. Разбрах, че моят господар не ми казва цялата истина. Той беше разтревожен, много разтревожен, и когато хвърляше ашиците или гадаеше някои знаци по небето и вятъра, тревогата му нарастваше още повече. Освен това някои наши преживелици бяха много лоши. Самият аз, както знаеш, бях пътувал доста, преди да стана чирак на моя господар Укикук, и въпреки това никога не бях виждал толкова лоши времена за пътуване. Подобно на твоето снощно преживяване ни се случи точно при езерото Дроршулвен, във Фростмарч.

— Имаше предвид тези… букени? — попита Саймън. Въпреки дневната светлина споменът за протягащите се ръце беше ужасяващо жив в съзнанието му.

— Точно така — кимна Бинабик. — И това, че ни нападнаха по такъв начин, бе… е… лош знак. Моят народ не помни случай богханик, както ги наричаме ние, да са нападали група въоръжени мъже. Това е дръзко и обезпокоително. Обикновено нападат животни и самотни пътници.

— Какво представляват те?

— По-късно, Саймън: има много неща, които можеш да научиш от мен, ако си търпелив. Моят господар също не ми казваше всичко — което, държа да отбележа, не означава, че аз съм твой господар — ала бе много разтревожен. През цялото ни пътуване по Фростмарч не го видях да спи. Когато заспивах, той още беше буден, а щом се събудех сутринта, вече бе станал. При това не бе млад: беше в напреднала възраст още когато постъпих при него и бе ме обучавал вече няколко години.

— Една нощ, когато навлязохме в северните части на Еркинланд, той ме помоли да застана на пост, за да може да се разходи по Пътя на сънищата. Намирахме се на място, подобно на това. — Бинабик посочи мрачната равнина под хълмовете. — Беше съвсем ранна пролет. Трябва да е било по времето на вашия Ден на глупците или малко по-рано.

„Вечерта в Деня на глупците — опита се да си спомни Саймън — нощта, в която онзи ужасен звук разбуди целия замък. Нощта преди… да дойдат… дъждовете“.

— Куантака беше на лов и Едноокия — големият тлъст търпелив овен, който носеше Укикук — спеше до огъня. Единствен спътник ни беше небето над нас. Господарят ми хапна от кората на сънищата, която бе получил от блатистия Вран на юг, и изпадна в състояние, подобно на сън. Не ми беше казал защо прави това, ала предполагах, че търси отговори, които не би могъл да намери по друг начин. Богханик го бяха изплашили, защото в действието им имаше нещо непривично за тях. Скоро той започна да бълнува, както обикновено, когато се разхождаше по Пътя на сънищата. Много от думите му бяха неразбираеми, но едно-две от нещата, които каза, неотдавна повтори брат Докайс и ти вероятно си забелязал изненадата ми.

Саймън скри усмивката си. А си беше мислил, че именно неговият страх при трескавите думи на Докайс е бил толкова явен.

— Внезапно — продължи тролът, все още ровейки с тояжката си из подгизналата пръст — ми се стори, че нещо го е хванало — същото се случи и при брат Докайс. Ала моят господар беше силен, с по-силен дух, мисля, от всеки човек или трол, и се съпротивляваше. Бори се през целия следобед, чак до вечерта, а аз не можех да му помогна другояче, освен като изтривам мокрото му чело с влажна кърпа. — Бинабик отскубна един малък чим, хвърли го във въздуха и го перна с тояжката си. — После, малко след полунощ, той ми каза няколко думи — съвсем спокойно, сякаш си пийваше вино в пещерата заедно с другите старейшини — и умря.

— Мисля, че го преживях по-тежко от смъртта на родителите си, защото те бяха просто изчезнали без следа, затрупани от снежната лавина. — Тролът въздъхна. — Погребах Укикук там, в подножието на хълма. Нищо от погребалните ритуали не бе направено както трябва и още се срамувам от това. Едноокия не искаше да остави господаря си и доколкото мога да си представя, може би е още там. Надявам се да е така.

Тролът се умълча за момент, вперил сърдит поглед в охлузените колене на панталоните си. Болката му бе толкова сходна с тъгата на Саймън, че на момчето не бяха нужни повече думи, за да го разбере.

След малко Бинабик отвори чантата си и извади шепа орехи. Саймън ги взе, заедно с меха с водата.

— После — започна отново Бинабик, сякаш изобщо не беше спирал — се случи нещо странно.

Саймън се сгуши в наметалото си и го загледа.

— Два дни прекарах край гроба на моя господар. Местността беше много живописна под ведросиньото небе, ала сърцето ми се свиваше, защото знаех, че той щеше да е по-щастлив, ако лежи горе в планините. Чудех се какво да правя: дали да продължа към Моргенес в Ерчестър, или да се върна при моите сънародници и да им кажа, че Пеещия мъж Укикук е мъртъв. На третия ден следобед реших, че трябва да се върна в Канук. Нямах представа за значението на разговора между моя господар и Моргенес — за съжаление, и сега не разбирам много — а имах и други задължения. Викнах Куантака и тъкмо почесах за последно Едноокия между рогата, когато пад мен изпърха малка сива птичка и кацна на могилата на Укикук. Разпознах в нея един от куриерите на моя господар. Беше много изморена от носенето на тежкия товар — съобщението… и още едно нещо. Когато се приближих, за да я хвана, в храстите се чу шум и оттам изскочи Куантака. Разбира се, птичката се изплаши и хвръкна. Едва успях да я уловя.

— Посланието беше написано от Моргенес и се отнасяше за теб, Саймън. — Бинабик погледна момчето в очите. — То уведомяваше моя господар, че си в опасност и пътуваш сам от Хейхолт към Наглимунд. Докторът молеше моя господар да ти помогне — без ти да разбереш, ако е възможно. Пишеше и за още някои други неща.

Саймън беше поразен: това бе липсващата част от неговата история.

— Какви други неща? — попита той.

— Неща, предназначени само за очите на моя господар. — Тонът на Бинабик бе ласкав, ала неотстъпчив. — Очевидно бе, че имаше разлика — не аз, а моят господар бе помолен за услуга от свой стар приятел… ала само аз можех да я свърша. Не беше лесно да се реша, но от момента, в който прочетох бележката на Моргенес, знаех, че трябва да изпълня молбата му. Същия ден, малко преди да настъпи вечерта, се отправих към Ерчестър.

„В бележката е пишело, че ще пътувам сам. Моргенес изобщо не се е надявал, че ще се спаси“. Саймън почувства как сълзите му напират и прикри усилието си да ги задържи с въпрос:

— И как щеше да ме намериш?

Бинабик се усмихна.

— С усърдието на канук, приятелю Саймън. Трябваше само да хвана следата ти — признаци от преминаването на млад човек, без определена посока, неща от тоя род. Канукската ми упоритост и щастливият шанс ме доведоха до теб.

Сърцето на Саймън трепна при спомена за една плашеща сива сянка.

— Ти ли ме следеше в църковния двор? Онзи, който е извън стените на Ерчестър? — Знаеше си, че не всичко е било сън. Нещо го бе извикало по име.

Кръглото лице на трола обаче остана невъзмутимо.

— Не, Саймън — предпазливо каза той, замислен за нещо. — Не успях да открия следите ти чак до пътя в Старата гора. Защо?

— Няма значение. — Саймън стана, протегна се и огледа влажното поле. После отново седна и посегна към меха. — Е, сега разбирам… но трябва да го осмисля. Ще продължим към Наглимунд, нали? Какво мислиш?

Бинабик изглеждаше разтревожен.

— Не съм сигурен, Саймън. Ако букените са се раздвижили във Фростмарч, пътят към крепостта на Наглимунд, ще е твърде опасен за двойка пътници като нас. Признавам, че се притеснявам какво да правим оттук нататък. Ще ми се твоят доктор Моргенес да беше тук, за да ни посъветва. Толкова ли е опасно положението ти, Саймън, че да не рискуваме някак да му изпратим съобщение? Не мисля, че той би желал да те подложа на такъв огромен риск.

В първия момент Саймън не разбра, че под „той“ Бинабик има предвид Моргенес. Секунда по-късно го осени мисълта: тролът не знаеше какво се е случило.

— Бинабик… — започна той и почувства, че човърка старата си рана. — Той е мъртъв. Доктор Моргенес е мъртъв.

Очите на малкия мъж се разшириха за момент и за пръв път бялото им изпъкна на фона на мургавата му кожа. Миг по-късно лицето на Бинабик замръзна в безстрастна маска.

— Мъртъв? — каза най-после той, с толкова хладен глас, че Саймън се почувства някак гузен, сякаш в известен смисъл вината за това бе негова — на него, който беше пролял толкова сълзи за доктора!

— Да. — Саймън помисли за момент, после реши да рискува. — Умря, докато измъкваше мен и Джосуа от замъка. Крал Елиас го уби — е, по-точно неговият човек Приратес.

Бинабик се вторачи в Саймън, после сведе очи.

— Знаех за пленничеството на Джосуа. Беше споменато в писмото. Останалото е… опасение за неща, които са много лоши. Той стана и вятърът развя щръкналата му черна коса. — Трябва да се поразходя, Саймън. Искам да помисля какво означават тези неща… искам да помисля.

С все същото безстрастно лице малкият мъж излезе от каменния кръг. Куантака веднага скочи, за да го последва. Бинабик се опита да я отпъди, после сви рамене. Тя лениво обикаляше в широки кръгове около трола, който бавно се отдалечаваше с наведена глава, скрил малките си ръце в ръкавите си. Саймън си помисли, че Бинабик изглежда твърде малък за голямото тегло, което носи.

Саймън се надяваше, че когато тролът се върне, може и да донесе някой охранен горски гълъб или нещо такова, но остана разочарован.

— Съжалявам, Саймън — каза малкият човек, — но и без това нямаше да имаме голяма полза — не можем да напалим бездимен огън, след като наоколо има само мокри клони, а не смятам, че един димен сигнал е нещо добро в момента. Хапни си сушена риба.

Рибата, която и без това беше малко, нито засищаше, нито пък имаше някакъв вкус, ала Саймън я задъвка с мрачна решителност: кой знае кога щеше да яде пак през това отвратително пътуване.

— Мислех си нещо, Саймън, Твоите новини, макар и да не си виновен ти, са много тъжни. Толкова скоро след смъртта на моя господар да чуя за края на доктора, този добър човек… — Бинабик замълча, после се наведе и започна да прибира нещата си, като първо отдели няколко предмета.

— Това са твоите неща. Както виждаш, залазил съм ти ги. — Той ги подаде на Саймън.

— Това другото… — каза Саймън, — не стрелата, а това… — той го върна на Бинабик — са записки на доктор Моргенес.

— Наистина ли? — Бинабик оправи ъгълчето на прокъсаната опаковка. — Нещо, което ще ни помогне?

— Не мисля — каза Саймън. — Това е неговата творба „Животът на Престър Джон“. Четох малко от нея — разказва се най-вече за битки и прочее.

— А, да. — Бинабик подаде пакета на Саймън и той го пъхна в пояса си. — Много лошо. Бихме могли да използваме някои от магическите му думи сега. — Тролът се наведе и продължи да прибира нещата в торбата си. — Моргенес и моят господар Укикук принадлежаха към една много специална група. Той взе нещо и го вдигна, за да може Саймън да го види. То заблестя слабо на светлината на облачния следобед — един медальон със свитък и перо за писане.

— Моргенес също имаше такъв — каза Саймън и се наведе, за да го разгледа.

— Да — кимна Бинабик. — Това бе на моя господар. Това е печат на тези, които принадлежат към Лигата на ръкописа. Укикук ми каза, че броят им никога не надвишава седем членове. Твоят и моят господар са мъртви, значи са останали не повече от пет. Той стисна медальона в шепата си и го пусна в торбата.

— Лигата на ръкописа? — учуди се Саймън. — Какво е това?

— Лигата на ръкописа или Носителите на свитъка са група учени мъже, които обменят знания, както съм чувал да казва моят господар. Може би има и нещо друго, но той така и не го каза. — Той привърши с опаковането на багажа си и се изправи. — Неприятно ми е да го кажа, Саймън, но трябва да тръгваме.

— Пак ли? — Забравените болки в мускулите внезапно се появиха отново.

— Страхувам се, че се налага. Както ти казах, много мислих. Обмислих тези неща… — Той затегна съединенията на тояжката си и подсвирна на Куантака.

— На първо место, аз съм длъжен да те заведа до Наглимунд. Това не се е променило, само дето промених решението си. Проблемът е, че Фростмарч ми изглежда несигурно място. Ти видя букените и най-вероятно не ти се иска да се срещаш с тях отново. Ние обаче трябва да пътуваме на север. Мисля, че е по-добре да се върнем в Алдхеорте.

— Но, Бинабик, защо смяташ, че там ще сме в по-голяма безопасност? Какво ще попречи на тези ровещи същества да ни преследват в гората, където вероятно дори няма да можем да тичаме?

— Добър въпрос. Веднъж ти говорих за Старото сърце, за нейната възраст и… и… не мога да се сетя за точната дума на твоя език, Саймън, но „душа“ и „дух“ могат да ти дадат някаква представа. Букените могат да се движат под Старата гора, ала няма да им е лесно. Корените на Алдхеорте обладават сила, която трудно може да бъде сломена от… такива същества. Освен това там има един човек, когото трябва да видя, един човек, който трябва да чуе разказа за това, което се е случило с моя господар… и с твоя.

Саймън се беше изморил от собствените си въпроси, но въпреки това попита:

— Кой е той?

— Казва се Гелое. Мъдра жена, известна като валада — думата е римърска. Може да ни помогне да стигнем до Наглимунд, след като ще трябва да пресечем източната част на гората, през Велдхелм — маршрут, който не познавам.

Саймън облече наметката си и закопча износения клипс под брадичката си.

— Нужно ли е да тръгваме днес? — попита той. — Вече е късен следобед.

— Саймън — каза Бинабик, когато Куантака дотърча с изплезен език, — повярвай ми, моля те. Дори и да има неща, които не мога да ти кажа сега, ние трябва да се осланяме един на друг. Имам нужда от доверието ти. Нещата не опират само до царуването на Елиас. И двамата с теб изгубихме хора, към които бяхме много привързани — един стар човек и един стар трол, които знаеха много повече, отколкото знаем ние. И двамата бяха изплашени. Мисля, че брат Докайс умря от страх. Събужда се някакво зло и ще е много глупаво, ако стоим още на открито.

— Какво се събужда, Бинабик? Какво зло? Докайс каза някакво име — чух го. Точно преди да умре той каза…

— Не бива да… — опита се да го прекъсне Бинабик, но Саймън не му обърна внимание. Беше му омръзнало от намеци и предположения.

— Кралят на бурите! — завърши решително той.

Бинабик бързо се огледа, сякаш очакваше да се появи нещо ужасно.

— Знам — прошепна той. — Аз също го чух, но не знам много за това. — Зад далечния хоризонт затътна гръм. Лицето на малкия човек бе помрачняло. — Кралят на бурите е името на ужаса в тъмния север, Саймън, име от легендите, с което се плашат хората. Всичко, което знам, са малките неща, които ми е казвал от време на време моят господар, но и те са достатъчни, за да тръпна от ужас. — Той метна чантата си през рамо и тръгна през калната равнина към плавната линия на хълмовете.

— Това име — каза той и Саймън се учуди на снижения му глас, при положение че се намираха в открита безлюдна равнина, — само по себе си опропастява реколтата, носи треска и кошмари…

— Дъжд и лошо време? — попита Саймън, загледан в намръщеното надвиснало небе.

— И други неща — отвърна Бинабик и докосна с ръка жилетката си, точно над сърцето си.

24. Хрътките на Еркинланд

Саймън сънуваше, че се разхожда в Боровата градина в Хейхолт, точно пред Трапезарията. Над леко люлеещите се дървета висеше каменният мост, който свързваше Трапезарията с параклиса. Въпреки че не усещаше студ — в действителност той изобщо не чувстваше тялото си, освен като нещо, което се движи насам-натам — около него се въртяха и падаха крехки снежинки. Стройните заострени върхари на дърветата се губеха високо горе, наметнати с одеяла от сняг, и всичко бе потънало в тишина: вятърът, снегът, самият Саймън — всичко се движеше в един свят без никакъв шум или бързи движения.

Вятърът, който той не можеше да усети, задуха по-силно и дърветата в градината започнаха да се навеждат при преминаването на Саймън, разделяйки се като океански вълни пред подводен камък. Снежинките танцуваха около него и той се движеше по коридора между заснежените дървета.

Градината никога не му се бе струвала толкова дълга.

Внезапно нещо отпред привлече погледа му. В края на снежната пътека се издигаше голяма бяла колона, чийто връх се мержелееше в тъмните небеса над главата му.

„Разбира се — подсказа му Логиката на съня, — това е Кулата на Зеления ангел“. Никога не бе могъл да стигне директно от градината до основата на кулата, ала нещата се бяха променили през времето на неговото отсъствие… нещата се бяха променили.

„Но ако това е кулата — помисли си той, загледан нагоре към внушителния силует — защо има клони? Това не е кулата… или поне вече не е… това е дърво — голямо бяло дърво“.

Саймън седна в постелята си, с широко отворени очи.

— Кое е дърво? — попита Бинабик, който седеше до него и кърпеше ризата му с игла от птича кост. След миг свърши и му я подаде. Момчето измъкна луничавата си ръка изпод одеялото и я взе.

— Кое е дърво и как спа?

— Сънувах — с приглушен глас отвърна Саймън, докато надяваше ризата през главата си. — Сънувах, че Кулата на Зеления ангел се е превърнала в дърво. — Погледна въпросително Бинабик, ала тролът само сви рамене.

— Сънувал си — съгласи се той.

Саймън се прозя и се протегна. Не беше много удобно да спиш в защитена кухина в подножието на хълма, но бе за предпочитане пред перспективата да прекараш нощта незащитен в равнината.

Слънцето беше изгряло, незабележимо зад савана на облаците — размазано петно розовееща светлина на небето. От мястото, където се намираха, бе трудно да се разбере къде свършва небето и къде започва мъгливата равнина. Тази сутрин светът изглеждаше мрачен и безформен.

— Видях огньове, докато ти спеше — каза тролът и извади Саймън от унеса му.

— Огньове? Къде?

Бинабик посочи с лявата си ръка на юг.

— Ей там, назад. Не се тревожи, мисля, че бяха доста далеч. Най-вероятно това изобщо не ни засяга.

— Дано. — Саймън примижа, загледан в далечината. — Смяташ ли, че е Исгримнур с неговите римъри?

— Едва ли.

Саймън се обърна и погледна малкия мъж.

— Но ти каза, че ще се измъкнат… че ще оцелеят!

Тролът го погледна с поглед, който свидетелстваше, че търпението му е изчерпано.

— Ако беше почакал, щях да ти кажа. Сигурен съм, че са останали живи, но те пътуваха на север и се съмнявам, че са се върнали обратно. Тези огньове бяха далеч на юг, като че ли…

— Като че ли пътниците идват от Еркинланд — довърши Саймън.

— Да — каза Бинабик, малко троснато. — Но може да са търговци или поклонници. — Той се огледа. — Къде изчезна Куантака?

Саймън се намръщи. Можеше да познае кога някой увърта.

— Добре. Може да са всякакви… но ти бе този, който определяше темпото вчера. Ще изчакаме ли да се убедим с очите си дали са търговци, или са ровещите същества? — Шегата прозвуча съвсем не на място и загорча в устата му.

— Важното е човек да не е глупак — изсумтя Бинабик с отвращение. — Богханик — букените — не палят огньове. Те ненавиждат светлината. Не, няма да чакаме лагеруващите край огъня да ни настигнат. Тръгваме към гората, както ти казах. — Той посочи. — От другата страна на хълма ще можем да ги видим.

Храсталакът зад тях запука и двамата скочиха изненадани. Беше Куантака — тичаше надолу по склона, с нос ниско наведен до земята. Когато стигна до тях, побутна ръката на Бинабик и той я почеса зад ушите.

— Куантака е във весело настроение — усмихна се тролът и се видяха жълтите му зъби. — След като имаме преднина от цял един ден, с гъсти облаци, които ще скрият дима от лагерния огън, смятам, че поне можем да си устроим прилично угощение, преди да потеглим отново. Какво мислиш?

Саймън се опита да изглежда сериозен.

— Бих хапнал нещо… щом трябва. Щом наистина мислиш, че е важно…

Бинабик се вторачи в него, опитвайки се да прецени дали Саймън наистина има нещо против да закусят, и момчето едва сдържа смеха си.

„Защо се държа като идиот? — помисли си той. — Ние сме в ужасна опасност и положението ни няма да се подобри скоро“.

Повече не можеше да се сдържа при вида на объркания Бинабик и избухна в смях.

„Е — каза си, — човек не може да се тревожи непрекъснато“.

Саймън въздъхна доволно и позволи на Куантака да вземе остатъка от месо на катеричка от пръстите му. Учуди се на деликатността на огромните й зъби.

Огънят бе малък, тъй като тролът не искаше да поема излишен риск да ги забележат. Тънка струя дим се извиваше нагоре и вятърът я разнасяше по склона.

Бинабик четеше ръкописа на Моргенес, който беше разопаковал с позволението на Саймън.

— Надявам се да запомниш — каза тролът, — че не бива да опитваш това с никой друг вълк.

— Разбира се. Учудвам се колко е опитомена.

— Не е опитомена — натърти Бинабик. — Тя има споразумение на честта с мен, а това ще рече и с моите приятели.

— Чест? — лениво попита Саймън.

— Сигурен съм, че знаеш тази дума, още повече че тя доста често се употребява в южните земи. Чест. Мислиш, че такова нещо не може да съществува между човек и звяр? — Бинабик му хвърли рязък поглед, после продължи да прелиства ръкописа.

— Ами напоследък не мисля за нищо — каза безгрижно Саймън и се наведе, за да почеше рошавата брадичка на Куантака. — Просто се стремя да оцелея и да стигна до Наглимунд.

— Много го увърташ — измърмори Бинабик, ала не продължи темата. За известно време на склона се чуваше само шумоленето на пергамента. Утринното слънце започна да се издига в небето.

— Ето — каза накрая Бинабик, — чуй това. Ех, Дъще на планините, сега, когато чета словата му, Моргенес ми липсва още повече. Знаеш ли за Нарулах, Саймън?

— Разбира се. Там крал Джон разбил набанците. В замъка има врата, цялата покрита с гравюри, отразяващи битката.

— Прав си. Та тук Моргенес пише за битката при Нарулах, където Джон за пръв път се срещнал с известния сър Камарис. Да ти го прочета ли?

Саймън потисна пристъпа си на ревност. Напомни си, че докторът не е написал ръкописа си единствено за негово ползване.

— „… така че решението на Ардривис — според някои смело, според други арогантно — да се срещне с новоизпечения северен крал в равното поле на Средните тритинги, пред езерото Мирме, се оказало катастрофално. Ардривис изтеглил основните си сили в Онестринския проход — тесен път между планинските езера Адне и Клоду…“

— Това, за което говори Моргенес — обясни Бинабик, — е, че Ардривис, императорът на Набан, не вярвал, че Джон ще тръгне срещу него с голяма войска толкова надалеч от Еркинланд. Ала островитяните пердруинци, които винаги са били в сянката на Набан, сключили тайно споразумение с Джон да се присъединят към него. Крал Джон разбил армията на Ардривис: нещо, което гордите набанци смятали за невъзможно. Разбираш ли?

— Мисля, че да. — Саймън не беше сигурен, ала бе слушал достатъчно балади за Нарулах и повечето имена му бяха познати. — Чети нататък.

— Добре. Нека само да намеря пасажа, който исках да ти прочета… — Тролът проследи изреченията на страницата. — Ето!

— „И така, когато слънцето залязло зад планината Онестрис, последно слънце за девет хиляди мъртви и умиращи мъже, младият Камарис, чийто баща Бенидривис са-Винита бил взел императорския жезъл от своя умиращ брат Ардривис само час преди това, жаден за отмъщение, повел в атака петстотин конници — остатъка от Императорската гвардия…“

— Бинабик? — прекъсна го Саймън.

— Да?

— Кой какво взел и от кого?

Бинабик се разсмя:

— Прощавай. Твърде много имена, за да се ориентира човек веднага, нали? Ардривис бил последният набански император, въпреки че империята му не била по-голяма от днешното херцогство Набан. Ардривис се изправил срещу Престър Джон най-вероятно, защото е научил, че Джон възнамерява да обедини цялата Остен Ард, и конфликтът така или иначе бил неизбежен. Е, аз няма да те отегчавам с цялата история на войната, но това била тяхната последна битка, както вече знаеш. Император Ардривис бил убит от стрела и брат му Бенидривис го наследил на престола… до края на този ден, който свършил с капитулацията на Набан. Камарис, синът на Бенидривис, бил млад, вероятно само петнадесетгодишен, така че през този следобед той се оказал последният принц на Набан, както понякога се пее в песните… Сега разбра ли?

— По-добре. За момент всичките тези „възкачвания“ и „слизания“ от трона ме затрудниха.

Бинабик взе пергамента и продължи да чете:

— „Пристигането на Камарис на бойното поле объркало уморените войски на Еркинланд. Воините на младия принц също не били свежи, ала самият Камарис бил вихрушка, смъртоносна буря, и мечът Трън, който му дал неговият умиращ чичо, бил като черна светкавица. Дори в този последен миг, твърдят летописците, силите на Еркинланд щели да бъдат разбити, ала на бойното поле се появил Престър Джон, стиснал в ръката си, облечена с желязна рицарска ръкавица, Блестящ гвоздей, и си пробил път през набанската Императорска гвардия, докато не застанал лице в лице с храбрия Камарис“.

— Това е частта, която много исках да чуеш — каза Бинабик и премина на следващия лист.

— Добре. Ще го разсече ли Престър Джон на две половини?

— Много смешно! — изсумтя тролът. — Как тогава са щели да станат най-близките и най-прославени приятели? Да го разсече на две! — Той продължи да чете: — „Баладите разказват, че те се сражавали цял ден и цяла нощ, ала аз силно се съмнявам в това. Несъмнено те се били известно време, ала тъмнината скоро настъпила и на някои от изморените свидетели на битката наистина се сторило, че двамата велики мъже се били сражавали цял ден“. Каква мисъл има само твоят Моргенес! — изкиска се Бинабик и продължи да чете: — „Каквато и да е била истината, със сигурност те дълго си разменяли удари, от които броните им дрънчали и трещели, докато слънцето не залязло и гарваните не тръгнали за плячка. Никой от двамата не можел да надделее и въпреки че гвардията на Камарис отдавна била разбита от войските на Джон, никой от еркинландците не смеел да се намеси. Накрая конят на Камарис случайно стъпил в една дупка, счупил крака си и се строполил с болезнено цвилене, като затиснал принца. Джон можел да го довърши още тогава и малко хора биха го упрекнали, ала вместо това — както се кълнат всички очевидци — той помогнал на набанския рицар да се измъкне изпод коня си, подал му меча и когато Камарис отново станал боеспособен, продължили битката“.

— Милостиви Ейдон! — въздъхна Саймън впечатлен. Разбира се, беше чувал историята, но съвсем друго бе да я чуеш пресъздадена в уверения живописен стил на доктора.

— „И така, те продължили да се сражават, и накрая Престър Джон, който в края на краищата бил с двадесет години по-възрастен от Камарис, се задъхал и залитнал, и паднал на земята пред краката на набанския принц. Трогнат от силата и рицарството на своя противник, Камарис се отказал да го убие, а вместо това допрял Трън до шлема на Джон и поискал да му обещае, че ще остави Набан на мира. Джон, който не очаквал да му върнат жеста на пощада, огледал полето на Нарулах, изпълнено само с негови войски, помислил малко и после сритал Камарис-са-Винита между краката“.

— Не! — каза Саймън изненадано; при възклицанието му Куантака сънливо вдигна главата си. Бинабик само се усмихна и продължи да чете от ръкописа на Моргенес:

— „Тогава Джон на свой ред застанал над болезнено уязвения Камарис и му казал: «Имаш да учиш много уроци, ала ти си смел и благороден мъж. Ще се отнеса с баща ти, както подобава на сана му, и ще се погрижа добре за твоя народ. Надявам се, че в замяна на това ще усвоиш първия урок — този, който ти дадох днес, а той е: Честта е хубаво нещо, ала тя е средство, а не крайна цел. Един мъж, който умира от глад заради честта си, не помага на своето семейство, един крал, който се хвърля върху меча си, заради честта, не спасява кралството си». Когато Камарис се съвзел, бил толкова впечатлен от своя нов крал, че от този ден станал най-верния му последовател“.

— Защо ми прочете това? — попита Саймън. Чувстваше се доста засегнат от задоволството на Бинабик, докато тролът четеше за нечестните трикове на най-великия герой в родината на Саймън… И все пак това бяха думи на Моргенес и когато човек се замислеше, те правеха крал Джон да изглежда по-реална личност, а не като мраморната статуя на свети Сутрин, която събираше прах на катедралната фасада.

— Стори ми се интересно — усмихна се дяволито Бинабик. — Не, не е това причината — обясни бързо той, като видя, че Саймън се намръщи. — Всъщност исках да си вземеш поука и си помислих, че Моргенес може да постигне това по-лесно от мен.

— Ти не искаше да изоставиш мъжете от Римърсгард и аз разбирам мотивите ти — това вероятно не бе най-почтеният начин на поведение — продължи тролът. — Нито пък за мен бе почтено да изоставя задълженията си в Ийканук. Но понякога се налага да постъпваме в разрез с повелите на честта — или, така да се каже — с повелите на това, което се смята за чест… Разбираш ли ме?

— Не особено. — Намръщеното лице на Саймън се отпусна в иронична усмивка.

— Е — философски заключи Бинабик и сви рамене, — „ко мухухок на мик ака ноп“, казваме ние в Ийканук: „Когато се стовари върху главата ти, тогава ще разбереш, че е камък“.

Докато Бинабик прибираше готварските си пособия в чантата, Саймън упорито се мъчеше да осмисли тази максима.

Със сигурност Бинабик беше прав за едно. Когато превалиха хълма, можеха да видят единствено голямата тъмна маса на Алдхеорте, ширнала се пред тях, докъдето им стигат очите — един зелено-черен океан, замръзнал миг преди вълните му да се разбият в подножията на хълмовете. Всъщност Алдхеорте изглеждаше като море, срещу което самата суша се бе устремила, без да успее да го победи.

Саймън не се сдържа и възкликна от удивление. Дърветата се простираха в далечината, додето ги погълне мъглата, сякаш гората достигаше отвъд пределите на самата земя.

Като го видя така загледан в далечината, Бинабик каза:

— Най-важно е да ме чуеш добре точно сега. Ако се изгубим един друг там долу, може изобщо да не се намерим отново.

— Бил съм вече в гората, Бинабик.

— Само в покрайнините, приятелю Саймън. Сега ще навлезем дълбоко в нея.

— Цялата ли ще я прекосим?

— Ха! Не, това би ни отнело месеци — година, кой знае? Ала ние ще навлезем далеч зад границите й и нека се надяваме, че ще ни посрещне гостоприемно.

Саймън погледна надолу и го полазиха тръпки. Тъмните безмълвни дървета, сенчестите пътеки, които никога не бяха чували шум от човешки стъпки… всички истории на хората от града и замъка оживяха във въображението му.

„Но аз трябва да отида там — помисли си той. — Във всеки случай не смятам, че гората е нещо лошо. Тя е само стара… много стара. И подозрителна към непознати — или поне ме кара да мисля така. Но не е нещо лошо“.

— Да тръгваме — каза той, като се постара гласът му да прозвучи възможно най-ведро и силно. Ала когато Бинабик тръгна пред него надолу по склона, Саймън направи знака на Дървото пред гърдите си, просто за всеки случай.

Вървяха по заоблените тревисти възвишения, които плавно се спускаха към полите на Алдхеорте. Куантака внезапно спря и наклони рунтавата си глава на една страна. Слънцето беше превалило пладне и светеше високо в небето и мъглата, която се стелеше ниско по земята, беше почти изчезнала. Като се оглеждаха внимателно, Саймън и тролът се доближиха до вълчицата, която беше замръзнала като безмълвна сива статуя. Никакво движение не нарушаваше околния покой.

Куантака изскимтя и наклони главата си на другата страна, вслушвайки се в нещо. Бинабик внимателно пусна торбата си на земята и наостри уши.

Отвори уста да каже нещо, ала преди да заговори, Саймън също чу звука: слаб, неясен, усилващ се и стихващ, сякаш ято крякащи гъски летеше високо над главите им, далеч над облаците. Не изглеждаше обаче, че шумът идва от небето — по-скоро сякаш долиташе откъм дългата падина между гората и хълмовете, макар Саймън да не беше сигурен дали от север, или от юг.

— Какво… — започна той. Куантака изскимтя пак и разтърси глава, сякаш звукът дразнеше ушите й. Тролът сложи малката си кафява ръка зад ухото си и се заслуша за момент, после отново нарами торбата си и направи знак на Саймън да го последва към неясната линия на гората.

— Мисля, че са хрътки — каза той. Вълчицата подтичваше около тях, приближаваше се и после отново изчезваше. — Струва ми се, че са все още далеч, на юг от хълмовете… във Фростмарч. Във всеки случай, колкото по-бързо навлезем в гората, толкова по-добре.

— Сигурно — каза Саймън; крачеше бързо и тролът трябваше да подтичва, за да поддържа темпото. — Ала не ми прилича на лай на обикновени хрътки…

— Това — запъхтяно промълви Бинабик — си мисля и аз… И затова трябва да вървим колкото се може по-бързо.

Саймън се замисли върху думите на Бинабик и почувства как някаква студена ръка сграбчва сърцето му.

— Стоп! — каза той и спря.

— Какво правиш? — изсъска малкият мъж. — Все още са далеч, но…

— Извикай Куантака. — Саймън стоеше спокойно на мястото си. Бинабик се вторачи в него, после изсвири на Куантака, която вече тичаше към тях.

— Надявам се, че ще ми обясниш… — започна тролът, но Саймън посочи вълчицата и каза:

— Яхни я! Хайде, качвай се! Ако трябва да побързаме, аз мога и да тичам, ала твоите крака са твърде къси.

— Саймън — каза Бинабик, с присвити от гняв очи. — Аз съм тичал по стръмните склонове на Минтахок още когато си бил бебе…

— Но тук е равнина. Моля те, Бинабик, сам каза, че трябва да бързаме!

Тролът го изгледа, после цъкна с език на Куантака и тя легна по корем на рядката трева. Бинабик прехвърли крак през широкия й гръб и се настани върху нея, използвайки гъстата козина на врата й като седло. Изцъка отново и вълчицата се изправи, първо на предните си крака, после на задните. Бинабик се олюля на гърба й.

— Напред, Куантака! — рязко каза той и тя хукна. Саймън също побягна с дълги скокове. Не чуваха никакъв звук, освен шума от собствения си бяг, ала споменът за далечния вой на хрътките накара Саймън да настръхне. Тъмното лице на Алдхеорте все повече му заприличваше на гостоприемната усмивка на приятел. Бинабик се приведе ниско до врата на Куантака и дълго не погледна към Саймън.

Тичаха мълчаливо. Накрая, когато неясното сиво слънце вече докосваше върховете на хълмовете, стигнаха първите дървета — стройни брези, като белолики прислужнички, посрещащи гости в къщата на своя мрачен стар господар.

Навлязоха сред дърветата. Меката шума заглушаваше стъпките им и те тичаха мълчаливо като привидения сред редките дървета. През клоните проникваха снопове светлина и в тях блещукаха прашинки.

Саймън бързо отпадаше, потта се стичаше по лицето и шията му на мръсни вадички.

— Трябва да навлезем по-навътре — извика му Бинабик от гърба на Куантака. — Скоро ще се стъмни. Тогава ще си починем.

Саймън не каза нищо, а само напрегна сили; въздухът изгаряше дробовете му.

Когато накрая момчето премина в несигурно подтичване, Бинабик скочи от гърба на вълчицата и затича редом с него. Слънцето се плъзгаше над стволовете на дърветата, шумата под тях тъмнееше, а дървесните корони се къпеха в смътен ореол, като цветните прозорци на катедралата в Хейхолт. Саймън се препъна в един камък. Бинабик успя да го улови за лакътя и го задържа.

— Седни сега каза тролът. Саймън безмълвно се отпусна на земята и почувства как рохкавата почва потъва под него. Малко по-късно пристигна и Куантака. След като подуши наоколо, тя клекна и започна да облизва потта от шията на Саймън. Езикът й го гъделичкаше, ала той бе твърде изморен, за да я пропъди.

Бинабик приклекна и започна да изследва мястото. Бяха по средата на полегат склон, в основата на който се виеше кално поточе с тъмна ивица вода, ромоляща в средата.

— Когато успокоиш дишането си, мисля, че трябва да се преместим ей там. — Тролът посочи с пръст едно място малко по-нагоре, където се издигаше голям дъб; могъщият му коренак беше прогонил джунглата на другите дървета, така че около масивния му ствол имаше чисто пространство в радиус от един хвърлей. Саймън кимна, все още задъхан. След малко се изправи с мъка и двамата с малкия мъж тръгнаха нагоре по склона към дървото.

— Знаеш ли къде сме? — попита Саймън, като седна и се облегна на един от дебелите корени.

— Не — каза бодро Бинабик. — Но утре, когато слънцето изгрее и когато ще имам време за някои неща… ще знам. Сега ми помогни да съберем камъни и клони и ще напалим огън. А после — Бинабик се изправи и започна да търси сухи клони в бързо стопяващата се дневна светлина, — после имам за теб една приятна изненада.

Бинабик беше направил нещо като каменен правоъгълник без една страна около огъня, за да заслони светлината му. Пращенето на горящите клони създаваше уют и сигурност. Червените отблясъци хвърляха странни сенки върху лицето на Бинабик, докато той ровеше в торбата си. Саймън наблюдаваше искрите, които се извиваха нагоре.

Бяха си направили скромна вечеря от сушена риба, твърд хляб и вода. Саймън чувстваше, че не се е отнесъл към стомаха си, както би му се искало, ала все пак бе по-добре да лежи тук, топлейки краката си в пепелта, отколкото да тича. Не можеше да си спомни да е тичал толкова дълго, без да спре.

— Ха! — изкиска се триумфално Бинабик и вдигна нашареното си от огъня със светлини и сенки лице. — Обещах ти изненада, Саймън, и ще я получиш!

— Каза ми, че е приятна изненада. От другия вид преживях достатъчно, за да ми стигнат за цял живот.

Бинабик се усмихна и кръглото му лице сякаш се разтегна и се събра зад ушите му.

— Е, сам ще решиш. Опитай. — Той подаде на Саймън малко пръстено гърненце.

— Какво е това? — Саймън го поднесе към огъня. Беше тежичко, ала на него не пишеше нищо. — Нещо тролско?

— Отвори го.

Саймън пъхна пръста си в гърлото и откри, че е запечатано с нещо, което, изглежда, бе восък. Проби дупка, после поднесе гърненцето към носа си и внимателно го помириса. Миг по-късно пъхна пръста си вътре, извади го и го облиза.

— Мармалад! — каза със задоволство.

— Направен е от грозде, сигурен съм, — каза Бинабик, зарадван от реакцията на Саймън. — Намерих го в манастира, но покрай премеждията от последните дни го бях забравил.

След като хапна още малко, Саймън неохотно подаде гърненцето на Бинабик, който също намери съдържанието му за доста приятно на вкус. За кратко време изядоха мармалада и оставиха Куантака да оближе празното гърненце.

Саймън се сгуши в наметалото си край топлите камъни на угасващия огън и помоли:

— Ще изпееш ли някоя песен Бинабик? Или да разкажеш някоя история?

Тролът го погледна.

— Не мисля, че е време за истории, Саймън, защото ще ставаме рано и трябва да се наспим. Може би една кратка песен…

— Ще е чудесно.

— Но като си помисля — каза Бинабик и придърпа качулката си около ушите, — бих искал да чуя песен, изпята от теб. Тихичко, разбира се.

— От мен? Песен? — Саймън се замисли. През една пролука сред дърветата виждаше слабия блясък на някаква далечна звезда. Звезда… — Добре — каза той, — след като ти ми изпя песента за Седа и одеялото от звезди… и аз мога да ти изпея нещо, на което ме научиха камериерките, когато бях дете. — Той се намести по-удобно. — Надявам се, че помня всичките думи. Това е странна песен…

И тихо започна:

— В дълбоките дебри на Алдхеорте

Джак Мандуоуд свика

хората си от горите нашир и надлъж

и предложи короната, горското царство,

на този, който му хване звезда.

Беорнот изправи се първи и викна:

— Ще кача аз върха на дървото високо!

Ще сваля таз звезда и короната златна

ще остане за мен.

Изкатери брезата висока до последния клон,

после скочи към стария тис,

и подскачаше още и още,

ала звезда не достигна.

После стана Осгал, гръмко той обеща,

че ще прати стрела към небето:

— Ще улуча звезда; тя ще падне в краката ми

и короната моя ще бъде.

Двайсет стрели пусна Осгал, ала нито една

не улучи звездите усмихнати.

Всички паднаха, Джак се засмя,

и Осгал си отиде посрамен.

После всички опитаха вкупом

и се сбиха и скараха ядно…

и красивата Хрусе се изправи накрая

и погледна мъжете събрани.

— Джак Мандуоуд лесна задача ви даде —

рече тя с лъч присмехулен в очите.

— Но щом никой от вас не успя да вземе короната,

ще опитам и аз да го сторя.

И помоли мъжете за мрежа,

после мрежата в близкото езеро хвърли

и водата разплиска се, после застина

и звездите във нея изгряха.

Рече Хрусе красивата ясно:

— Ето виждаш ли, Джак Мандуоуд?

Тя е в мрежата хваната, само че мокра е.

Ако искаш, изтегли си я — твоя е.

Джак позасмя се и викна:

— Ето жена, за съпруга която ще взема:

тя звездата свали и короната взе ми,

значи мога живота си аз да й дам.

Тъй свалила звездата красивата Хрусе,

а пък Джак Мандуоуд я взел за жена…

Бинабик се засмя тихо и весело.

— Наистина забавна песен, Саймън. Благодаря ти!

Скоро пращенето на въглените стихна и единственият шум, който остана, бе тихото шумолене на вятъра в короните на дърветата.

Още преди да отвори очи, Саймън чу странен бръмчащ звук, който се усилваше и спадаше. Вдигна глава, все още схванат от съня, и видя, че Бинабик седи с кръстосани крака пред огъня. Слънцето бе изгряло съвсем наскоро и гората бе все още изпъстрена с бледите валма на мъглата.

Бинабик беше наредил кръг от пера около огъня, пера от множество различни птици, сякаш ги беше събирал дни наред, и затворил очи, се клатушкаше пред огъня и пееше на родния си език. Точно това бе събудило Саймън.

— Тутусик ахюг чукж куачимак, Тутусик ахюг чуюк куачимак… — повтаряше тролът. Тънката струйка дим, която се издигаше от огнището, затрепери, сякаш под напора на силен вятър, но крехките пера лежаха на земята неподвижни. Все още със затворени очи тролът започна да движи дланта си в кръг над огъня. Струйката дим се наклони, сякаш някой я беше бутнал, и заструи откъм единия край на огнището. Бинабик отвори очи, погледна за момент дима, после спря кръжащото движение на малката си ръка. Миг по-късно димът почна да се издига нормално.

Саймън си пое дъх и попита:

— Сега знаеш ли вече къде сме?

Бинабик се обърна и се усмихна доволно.

— Добро утро! Да, мисля, че вече знам с приблизителна точност. Няма да имаме големи проблеми, ала ще падне голямо вървене, докато стигнем къщата на Гелое.

— Къща? — учуди се Саймън. — Къща в Алдхеорте? Как изглежда?

— О! — Бинабик простря крака и разтри прасците си. — Не прилича на никоя от къщите, които си… — Той спря и се вторачи отвъд рамото на Саймън, вцепенен. Момчето разтревожено се извъртя, ала не видя нищо.

— Какво има?

— Шт… — Бинабик продължаваше да се взира в гората. — Натам. Чуваш ли?

След миг Саймън го чу: далечното лаене, което бяха чули преди. Полазиха го тръпки.

— Хрътките — каза той. — Но май са още далече.

— Ти все още не разбираш. — Бинабик погледна огнището, после нагоре към утринната светлина, която се процеждаше през короните на дърветата. — Те са минали покрай нас през нощта. Тичали са цяла нощ. И сега, ако не ме лъжат ушите, се връщат.

— Чии са тези хрътки? — Саймън почувства как дланите му овлажняват от пот и ги избърса в наметалото си. — Нас ли преследват? Не могат да ни намерят в гората, нали?

Бинабик разпръсна перата с едно движение на малката си обувка и започна да стяга торбата си.

— Не знам — каза той. — Нямам отговор на нито един от тези въпроси. В гората има сила, която може да обърка ловните хрътки — обикновените хрътки. Не ми се вярва обаче някой местен барон, излязъл на лов, да гони хрътките си цяла нощ, а и не съм чувал за кучета, които могат да го направят.

Бинабик извика Куантака, а Саймън седна и бързо започна да нахлузва обувките си. Болеше го цялото тяло, а беше сигурен, че пак ще тичат.

— Това са хората на Елиас, нали? — навъсено каза той и се намръщи от болка, докато натикваше отеклия си крак в обувката.

— Може би. — Куантака дотърча, Бинабик прехвърли крака си върху гърба й и я яхна. — Но какво прави помощникът на доктора толкова важен за краля и откъде той е намерил хрътки, които могат да тичат двадесет левги от здрач до зори? — Бинабик намести торбата си на гърба на Куантака и подаде тояжката си на Саймън. — Не изпускай това, моля те. Иска ми се да ти бяхме намерили ездитен кон.

Тръгнаха надолу по склона на долчинката, после нагоре по срещуположния склон.

— Близо ли са? Колко е далече… тази къща?

— Нито хрътките, нито къщата са наблизо — каза Бинабик. — Е, аз ще потичам с теб веднага щом Куантака започне да се изморява. Кикасут! — изруга той. — Как ми се иска да имахме кон!

— И на мен! — изпъхтя Саймън.

Продължиха на изток, все по-навътре в гората. Докато изкачваха хълмчета и се спускаха в каменисти долчинки, лаят на хрътките зад тях заглъхваше за дълго, после отново се появяваше по-силен. Бинабик удържа на думата си — скочи от Куантака, когато вълчицата започна да отпада, и затича до Саймън: правеше по две крачки срещу една на момчето и пуфтеше тежко през оголените си зъби.

Към обяд спряха да пийнат вода и да починат малко. Саймън откъсна няколко ивици от опаковката на нещата си, за да превърже покритите си с пришки крака, после подаде вързопите на Бинабик, за да ги сложи в торбата. Не можеше да понася да се люлеят около бедрата му, докато тича. Когато изгълтаха и последните капки вода от меха, шумът от преследвачите се чу отново. Този път лаят на хрътките бе толкова близо, че двамата веднага се впуснаха в бяг.

Скоро започнаха да се изкачват по дълго възвишение. Земята ставаше все по камениста и даже дърветата сякаш смениха вида си. Докато се препъваше по стръмния склон, Саймън усети как горчивото чувство на поражението пълзи по тялото му като отрова. Бинабик му бе казал, че няма да стигнат до къщата на тази Гелое преди късния следобед, а те вече губеха състезанието, макар слънцето още да не бе превалило пладне. Лаят на преследвачите им не отслабваше, дори стана толкова силен, че Саймън се зачуди откъде кучетата намират дъх да тичат и да лаят едновременно. Какви хрътки бяха това? Сърцето му туптеше по-бързо от сърцето на птичка. Скоро той и тролът щяха да се изправят лице в лице с преследвачите си. От тази мисъл му прилоша.

Най-после през дървесните стволове се видя ивица небе: върхът на склона. Куантака, която тичаше пред тях, внезапно спря и изви — рязък висок звук, който излезе дълбоко от гърлото й.

— Саймън! — изкрещя Бинабик и се хвърли в краката на момчето изотзад, така че то се прекатури на земята. Когато миг по-късно пред очите му просветна, лежеше, подпрян на лакти, и гледаше от една напукана скала надолу към дълбокия каньон. Няколко скални отломъка се отчупиха и полетяха покрай отвесната стена към далечните зелени върхове на дърветата долу.

Лаенето приличаше на пронизителния звук на медни бойни тръби. Саймън и тролът се отдръпнаха пълзешком от ръба на каньона и се изправиха.

— Виж! — прошепна Саймън, без да обръща внимание на разранените си ръце и брадичка. — Бинабик, виж! — И посочи надолу отвъд дългия склон, който току-що бяха изкачили, над зеления килим на дърветата.

Като прекосяваха полянките и изчезваха сред дърветата, на много по-малко от половин левга от тях се движеха малки бели петънца — хрътките.

Бинабик взе тояжката си от Саймън и я раздели на две половини. Изсипа стреличките си и подаде единия й край — този с ножа — на Саймън.

— Бързо — каза тролът. — Отрежи си някой клон и си направи тояга. — Ако трябва да умрем, ще продадем скъпо живота си.

Гърленият лай на кучетата огласяше хълма и навяваше мисълта за обкръжение и смърт.

25. Тайното езеро

Саймън режеше трескаво, навел клона с тежестта на тялото си; ножът се хлъзгаше в треперещите му пръсти. Беше загубил доста скъпоценни секунди, докато намери клон, който го задоволяваше — колкото и смешно средство за защита да бе това, — а всяка секунда приближаваше хрътките. Клонът, който най-после отряза, беше дълъг колкото ръката му и с чвор от едната страна, където се бе откършил друг клон. Тролът тършуваше из торбата си, сграбчил с едната си ръка Куантака за врата.

— Дръж я! — извика той на Саймън. — Ако я пуснем, ще атакува преждевременно. Ще я увлекат надолу и бързо ще я убият.

Саймън коленичи, обгърнал с ръка широката шия на вълчицата. Тя трепереше от възбуда и сърцето й тупкаше под ръката му. Сърцето на Саймън биеше със същата скорост — всичко това му изглеждаше съвсем нереално! Сутринта двамата с Бинабик си седяха спокойно до огъня, а сега…

Лаят на глутницата се усилваше; хрътките извираха на хълма като термити, нападащи паднало на земята птиче гнездо. Куантака се хвърли напред и увлече Саймън, който падна на колене.

— Хиник айа! — изкрещя Бинабик и я перна по носа с кухата си тояжка. После извади едно въже от дъното на торбата си и започна да прави клуп. Саймън, който си помисли, че е разбрал предназначението на примката, погледна от ръба на каньона и отчаяно поклати глава. До дъното бе твърде далеч, попе два пъти по-далеч, отколкото можеше да стигне въжето на Бинабик. После видя нещо и надеждата отново замъждука в него.

— Бинабик, виж! — посочи той. Въпреки невъзможността да се спуснат долу, тролът закрепваше клупа на въжето около един пън, на по-малко от метър от ръба на каньона. Когато свърши, погледна натам, накъдето сочеше Саймън.

На по-малко от сто крачки от мястото, където стояха, се виждаше огромно повалено дърво, чийто връх стигаше до отсрещната стена на пропастта.

— Можем да пропълзим до отсрещната страна! — каза Саймън, ала тролът поклати глава.

— Щом ние с Куантака можем да минем отсреща, и те ще могат. А и този път не води доникъде. — Той посочи мястото, докъдето стигаше дървото — само една вдлъбнатина в отвесната отсрещна страна. — Но и това ще ни помогне. — Той стана и потегли въжето, за да провери здравината. — Заведи Куантака на дървото, ако можеш. Не надалеч, само на десетина лакътя. Дръж я, докато извикам, разбрано?

— Но… — започна Саймън, после погледна по склона. Белите силуети, поне десетина, бяха вече съвсем близо. Той сграбчи дърпащата се Куантака за врата и я затегли към падналото дърво.

На края на каньона бе останала достатъчна част от дървото, така че една част от ствола му лежеше между корените и ръба на скалата. Не беше лесно да пази равновесие и да държи вълчицата, която трепереше и се дърпаше. Ръмженето й се губеше в лая на приближаващите хрътки. Саймън не можа да я накара да тръгне по широкия ствол на дървото и отчаяно се обърна към Бинабик.

— Умму! — грубо извика тролът и миг по късно тя скочи на дървото, все още ръмжейки. Саймън внимателно запълзя по ствола. Тоягата в пояса му го затрудняваше. Той се плъзгаше заднешком, без да пуска Куантака, докато не се отдалечиха от ръба на скалата. Точно тогава тролът извика и Куантака рязко се извърна. Саймън хвана шията й с две ръце и коленете му се затътриха по грубата дървесна кора. Внезапно му стана студено, много студено. Той зарови лице в козината на вълчицата, усети тежката й животинска миризма и зашепна молитва:

— Елисия, майко на Спасителя, смили се, защити ни…

Бинабик стоеше с въжето, навито в ръката му, само на една стъпка от ръба на скалата.

— Хиник, Куантака! — извика той, когато хрътките изникнаха между дърветата.

Саймън не можеше да ги вижда добре от мястото, където седеше и задържаше съпротивляващата се вълчица — виждаше само дълги източени бели гърбове и заострени уши. Зверовете тичаха към трола, а лаят им наподобяваше на стържене на метални вериги, влачени по плочник.

„Какво прави Бинабик? — помисли си Саймън. — Защо не бяга, защо не използва стреличките си, защо не направи нещо?“

Сякаш се повтаряше най-страшният му кошмар, сякаш пламтящият Моргенес стоеше между него и смъртоносната ръка на Елиас. Не можеше да седи и да гледа как убиват Бинабик. Тъкмо започна да се придвижва напред и кучетата скочиха върху трола.

Саймън мерна за миг дългите белезникави муцуни, празните мътно-бели очи, блясъка на червените изплезени езици… а после Бинабик скочи назад в каньона.

— Не! — изпищя ужасено Саймън. Пет-шест от кучетата, които бяха най-близо, не успяха да спрат и се търколиха в пропастта — квичаща купчина от бели опашки и крака. Саймън гледаше как скимтящите кучета се удряха в отвесната скала и паднаха долу в короните на дърветата сред острото пращене на счупени клони. В гърдите му се надигна задавен писък.

— Сега, Саймън! Пусни я!

Със зяпнала уста той погледна надолу и видя, че тролът виси, с увито около кръста въже, на десетина стъпки от мястото, откъдето бе скочил.

— Пусни я! — извика той отново и Саймън несъзнателно отпусна ръката, с която бе прегърнал шията на Куантака. Останалите кучета се тълпяха на ръба на пропастта над главата на Бинабик, душеха земята, гледаха надолу и диво лаеха към малкия мъж, който бе толкова близо, но когото не можеха да достигнат.

Щом Куантака стъпи на земята, една от белите хрътки обърна малките си очи, приличащи на замъглени огледала, към нея, изръмжа глухо и се спусна напред. Останалите я последваха.

Първото куче се нахвърли върху Куантака, последвано миг по-късно от още две. Гърленото заплашително ръмжене на вълчицата се усили и за миг заглуши лаенето и виенето на хрътките.

Саймън замръзна нерешително за миг, после започна да пълзи към ръба на каньона. Стволът, който бе яхнал, беше толкова широк, че разкрачените крака го заболяха и той реши да запълзи на колене, зарязвайки сигурността, за да се придвижи по-бързо. За пръв път погледна право надолу. Короните на дърветата образуваха неравен зелен килим далеч под него. Не бе като да скочиш на стената на Кулата на Зеления ангел. Зави му се свят и той отклони погледа си, опитвайки да държи коленете си там, където бяха. Когато погледна напред, един бял силует скочи от ръба на каньона върху дървото. Хрътката ръмжеше и идваше към него, впивайки нокти в кората. Саймън едва успя да измъкне тоягата, преди кучето да преодолее десетината стъпки, които ги деляха, и да се хвърли към гърлото му.

Жълтите зъби блеснаха. Саймън успя да вдигне тоягата достатъчно високо, за да отклони скока на звяра, и зъбите щракнаха във въздуха на сантиметри от лявото му ухо, опръсквайки го със слюнка. Лапите на кучето бяха на гърдите на Саймън и ужасната воня на мърша, която се разнасяше от отворената му паст, задушаваше момчето; то губеше равновесие. Опита се да издърпа тоягата, но тя се бе заклещила между протегнатите лапи на животното. Продълговатата ръмжаща муцуна зейна още веднъж към лицето му, той се наведе назад и пак опита да измъкне тоягата. След моментно съпротивление тя поддаде и бутна едната лапа на звяра във въздуха. Хрътката изгуби равновесие, изскимтя и се хлъзна настрани, застърга кората с нокти в опита си да се задържи, после полетя в пропастта, отнасяйки тоягата със себе си.

Саймън се изправи и се закашля, опитвайки се да изгони зловонния дъх на кучето от ноздрите си. Прекъсна го друго ниско ръмжене. Вдигна бавно глава и видя още една хрътка, която стоеше в корените на дървото; мръснобелите й очи светеха като на сляп просяк. Тя оголи зъбите си. От покритата й с пяна уста висеше ален език. Звярът бавно стъпи с предните си лапи на дървото — жилавите мускули се издуваха под късата козина — и Саймън безпомощно вдигна ръце.

Хрътката се изви и захапа хълбока си, подъвка козината си за момент, после отново обърна странните си празни очи към Саймън. Пристъпи напред, потрепери, направи още една несигурна крачка, после се килна настрани и падна на ръба на пропастта.

— Черната стреличка ми се стори най-подходяща — извика Бинабик. Малкият мъж стоеше на ръба, на няколко метра от корените на дървото. Миг по-късно със скок до него застана Куантака. От муцуната й капеше гъста тъмна кръв. Саймън се вторачи в тях и бавно осъзна, че са оживели.

— Сега бавно — извика тролът. — Ето, ще ти хвърля въжето. Няма да ми е приятно да те загубя след всичко, което преживяхме заедно…

Въжето се изви и краят му падна до Саймън.

Бинабик с мъка обърна кучето с крак. Беше това, което бе убил със стреличката. Пухкав мъх се подаваше от гладката бяла козина като малка гъбичка.

— Виж тук — каза тролът и Саймън се наведе. Не приличаше на никоя от ловните хрътки, които беше виждал: продълговатата муцуна и скосената челюст му напомняха повече за акулите, които рибарите изваждаха от Кинслах. Мътно-белите очи, сега изцъклени, издаваха признаци на някаква зараза.

— Не, тук — посочи Бинабик. На гърдите на кучето, пепелявочерни под тънката козина, се виждаше малък триъгълник с тясна основа. Беше клеймо, като тия, които тритингите поставяха на хълбоците на конете си.

— Този знак обозначава Стормспайк — тихо промълви Бинабик. — Това е знакът на норните…

— Кои са те?

— Странен народ. Страната им се намира по на север дори от Ийканук и Римърсгард. Там има огромна планина, висока и покрита със сняг и лед. Римърите я наричат Стормспайк. Норните не пътуват в земите на Остен Ард. Някои казват, че са сити, ала на мен не ми се вярва това да е истина.

— Как е възможно? — попита Саймън. — Погледни нашийника. — Той се наведе, докосна с пръст бялата козина и бързо отдръпна ръка.

Бинабик се усмихна неловко.

— Ама че се изложих! Не забелязах нашийника — макар че е бял на бял фон, все пак аз от дете ловувам сред снеговете.

— Но виж това — настоя Саймън. — Виж закопчалката.

Закопчалката на нашийника наистина бе интересно нещо: парче ковано сребро във формата на виещ се дракон.

— Това е драконът на кучкарника на Елиас — уверено каза Саймън. — Трябваше да се сетя. Често ходех при Тобас, кучкаря.

Бинабик приклекна и се вторачи в трупа на кучето.

— Вярвам ти. А що се отнася до знака на Стормспайк, не е нужно да се гледа много, за да установи човек, че тези хрътки не са израснали в Хейхолт. — Той стана и отстъпи една крачка. Куантака се приближи, подуши тялото и бързо се отдръпна с гърлено клокочещо ръмжене.

— Една мистерия, чието разгадаване ще трябва да почака — каза тролът. — Нека се радваме, че запазихме живота си, заедно с всичките си крайници, разбира се. Трябва да тръгваме. Не горя от желание да се срещна с господаря на тази хрътка.

— Близо ли сме до Гелое?

— Малко се отклонихме от маршрута, но не е нещо непоправимо. Ако тръгнем сега, ще стигнем, преди да се стъмни.

Саймън погледна продълговатата муцуна и свирепата челюст на хрътката, мощното й тяло и замъглените очи.

— Надявам се да е така.

Не успяха да намерят начин да минат от другата страна на каньона и неохотно решиха да се върнат надолу по склона и да потърсят път. Саймън се зарадва като дете, че няма да се изкачват повече: все още чувстваше коленете си толкова слаби, сякаш беше болен от треска. Нямаше желание да гледа надолу в зиналата паст на каньона. Едно бе да изкачваш стените и кулите на Хейхолт, с техните квадратни ъгли и дупки в зидарията, и съвсем друго — да седиш на дърво, увиснало в нищото.

Час по-късно завиха надясно и поеха на северозапад. Не бяха изминали и километър, когато пронизителен жален вик прониза следобедния въздух. Двамата замръзнаха; Куантака наостри уши и заръмжа. Викът се повтори.

— Прилича на детски писък — заяви Саймън и обърна глава, за да определи посоката.

— Гората често погажда такива номера — започна Бинабик, но острият вик се издигна отново. Веднага след това долетя гневен лай, който им бе твърде добре познат.

— Очите на Кинкипа! — изруга Бинабик. — Нима ще ни преследват по целия път до Наглимунд? — Лаят се усили и той се вслуша. Изглеждаше обаче, че лае само едно куче. Това беше добре.

— Като че ли идва ей оттам, долу. — Саймън посочи едно място, където дърветата растяха по-нагъсто. — Да отидем да видим.

— Саймън! — В гласа на Бинабик звучеше изненада и гняв. — Какви ги говориш? Ние бягаме, за да спасим живота си!

— Каза, че ти звучи като лай само на едно куче, Имаме Куантака. Някой е нападнат. Как можем да бягаме?

— Саймън, не знаем дали тези викове не са капан… а може и да са от някое животно.

— Ами ако не са? — настоя Саймън. — Ами ако кучето е хванало някое дете на дървар или… или… нещо друго?

— Дете на дървар? Толкова навътре в гората? — Бинабик го изгледа ядосано. Саймън дръзко отвърна на погледа му. — Ха! — изсумтя Бинабик. — Да бъде, както искаш.

Саймън се обърна и затича към дърветата.

— „Миклок ханно со гуджик“, казваме ние в Ийканук! — извика Бинабик. — Ако искаш да носиш гладна невестулка в джоба си, изборът си е твой! — Момчето не се обърна. Бинабик удари по земята с тояжката си, после заситни след него.

Настигна Саймън след стотина крачки; след още двадесет беше разделил тояжката, за да извади стреличка. Изсъска на изпреварилата ги Куантака да се върне назад, после в движение сръчно нави малко вълна около тъмновърхата стреличка.

— Няма ли да се отровиш, ако се спънеш и паднеш? — попита Саймън и Бинабик му хвърли недоволен и разтревожен поглед.

Гледката, която се разкри пред очите им, бе измамливо невинна: кучето дебнеше пред един разклонен ясен, а една тъмна фигура се бе свила на един клон. Можеше да е някое от дворните кучета на Хейхолт, преследващо котка, само дето и кучето, и плячката му бяха доста по-големи.

Бяха на по-малко от сто крачки, когато кучето се обърна към тях, оголи зъби и залая — злобен и неприятен звук. Хвърли един поглед на дървото, после се спусна към тях. Бинабик спря и вдигна тръбата към устните си; Куантака прелетя край него. Когато хрътката застана на прицел, тролът изду бузи и духна. Кучето не показа с нищо, че стреличката го е улучила, дори усили скоростта си и Куантака се втурна да го пресрещне. Хрътката беше много по-голяма от другите, може би дори по-голяма от самата Куантака.

Двете животни се хвърлиха едно срещу друго и челюстите им изтракаха. Миг по-късно се затъркаляха по земята с ръмжене. Тролът рязко изруга; кожената му торба падна, докато той трескаво се опитваше да завие друга стреличка. Белите стрелички се разпръснаха сред листата и мъха в краката им.

Ръмженето на животните стана по-остро и по-високо. Продълговатата бяла глава на хрътката се стрелна: веднъж, дваж, трети път, като нападаща усойница. Последния път тя се отдръпна с кръв по белезникавата муцуна.

Саймън и тролът тичаха към тях. Бинабик издаде странен задавен звук.

— Куантака! — извика той и затича още по-бързо. Саймън мерна блясъка на острието, закрепено за костената тояжка, и миг по-късно тролът се хвърли сред въргалящите се, хапещи животни, удари с ножа, вдигна го и пак удари. Уплашен за живота на двамата, Саймън вдигна тояжката, изпусната от Бинабик, и продължи да тича. Пристигна навреме, за да види как тролът хвана Куантака за козината на гърба и я дръпна. Двете животни се разделиха; по всяко имаше кръв. Куантака бавно стана. Единият й крак висеше безпомощно. Бялата хрътка лежеше неподвижна.

Бинабик приклекна, обви ръка около шията на вълчицата и допря челото си до нейното. Саймън, странно разчувстван, се отдалечи.

Първата изненада бе, че на клона на ясена имаше две фигури: момче с големи очи, което държеше в скута си една по-малка фигура. Втората изненада бе, че Саймън позна момчето.

— Това си ти! — Той се вторачи с удивление в мръсното окървавено лице. — Ти! Мала… Малахиас!

Момчето не каза нищо; само гледаше надолу с безумни очи и нежно полюшваше по-малкото дете в обятията си. За момент гората остана безмълвна и неподвижна, сякаш следобедното слънце бе спряло движението си. После тишината се раздра от силния звук на рог.

— Бързо! — извика Саймън на Малахиас. — Долу! Трябва да слезеш долу! — Бинабик се приближи зад него, придружен от куцащата Куантака.

— Ловджийски рог — каза той.

Малахиас, който сякаш чак сега дойде на себе си, бавно започна да се спуска по дългия клон към ствола; държеше внимателно спътника си. Когато стигна до чатала на дървото, се поколеба за миг, после подаде товара си на Саймън. Беше малко тъмнокосо момиче, на не повече от десет години. Не мърдаше, а очите му върху болезнено бледото лице бяха затворени. Когато я пое, Саймън усети нещо лепкаво отпред на грубата й рокля. Миг по-късно Малахиас се спусна от клона, падна и почти моментално се изправи.

— Сега какво? — попита Саймън, докато се мъчеше да намести момичето на гърдите си. Рогът отекна отново, някъде откъм края на каньона, там, където бяха оставили мъртвите хрътки. После долетя възбуденият вой на още кучета.

— Не можем да се бием с кучета, водени от хора — каза тролът. Изтощението личеше по отпуснатото му лице. — Не можем да се надбягваме с коне. Трябва да се скрием.

— Как? — попита Саймън. — Кучетата ще ни подушат.

Бинабик се наведе, хвана ранената лапа на Куантака и я раздвижи. Вълчицата се възпротиви за момент, после клекна задъхано и позволи на малкия мъж да завърши манипулацията.

— Боли я, но не е счупена — каза тролът на Саймън, после се обърна и заговори на вълчицата. Малахиас премести погледа си от детето в ръцете на Саймън към трола и вълчицата.

— Чок, Куантака, смела приятелко — каза тролът. — Умму чок Гелое!

Вълчицата изръмжа глухо и хукна на северозапад, надалеч от усилващия се шум зад тях. След няколко мига изчезна зад дърветата.

— Надявам се — обясни Бинабик, — че обърканите следи тук — той посочи дървото и после огромната хрътка, лежаща наблизо, — ще ги заблудят и може да тръгнат по следата на Куантака. Мисля, че не могат да я хванат, дори и да куца — твърде е умна.

Саймън се огледа.

— Какво ще кажеш за там? — попита той и посочи една пукнатина в склона; от нея се бяха откъртили и нападали камъни, сякаш разломени с огромен клин.

— Само дето не знаем в каква посока ще се насочат — каза Бинабик. — Ако тръгнат направо надолу по склона, ще е късмет за нас. Ако обаче се спуснат по-насам, ще минат точно край дупката. Рискът е твърде голям.

На Саймън му беше трудно да мисли. Лаят на приближаващите хрътки беше ужасяващ. Беше ли прав Бинабик? Дали щяха да ги преследват чак до Наглимунд? Едва ли можеха да тичат повече, бяха съвсем слаби и изморени.

— Виж! — внезапно каза той. Още една скала, три пъти по-висока от човешки бой, се подаваше над горския шубрак на известно разстояние от тях. Около нея нагъсто растяха дървета, обградили я като деца, помагащи на дядо си да седне на трапезата.

— Ако можем да се качим там, ще сме дори над преследвачите, които яздят коне.

— Да — каза Бинабик, — прав си. Хайде да се качим там. — Той тръгна към каменното възвишение, последван от безмълвния Малахиас. Саймън нагласи момичето на гърдите си и забърза след тях.

Бинабик изкачи част от скалата, хвана се за един надвиснал клон и се обърна.

— Подай ми малката.

Саймън му я подаде, после се обърна и хвана Малахиас за лакътя, за да му помогне да се качи. Момчето отърси ръката си и внимателно се заизкачва.

Саймън беше последен. Когато стигна до първата площадка, взе неподвижното тяло на малкото момиче и внимателно го настани на рамото си, после се изкачи до заобления връх на скалата и легна до другите сред листата и клоните, които ги скриваха от погледа на този, който би гледал от земята. Сърцето му туптеше от умора и страх. Струваше му се, че цял живот е бягал и се е крил.

Воят на кучетата се извиси заплашително. Миг по-късно гората се изпълни с бели стрелкащи се силуети.

Саймън остави малкото момиче в ръцете на Малахиас, допълзя до ръба и се присъедини към Бинабик, който наблюдаваше през една пролука между листата. Кучетата бяха навсякъде, душеха земята и лаеха. Поне десетина се щураха възбудено в триъгълника между дървото, мъртвото тяло на другаря си и основата на скалата. Едно сякаш се вторачи право в Саймън и Бинабик с блестящите си бели очи и се озъби свирепо. Миг по-късно обаче хукна назад, за да се присъедини към останалите.

Рогът изсвири наблизо. След минута се появи колона конници — лъкатушеха през гъстия лабиринт на дърветата по склона. Кучетата започнаха да се въртят около каменносивите крака на предния кон, който вървеше спокойно, сякаш около него пърхаха пеперуди, а не подскачаха кучета. Останалите коне, изглежда, не бяха толкова уверени. Вторият кон се подплаши, господарят му го отдели от колоната, пришпори го по късия наклон и го спря близо до високата скала.

Ездачът беше младолик и гладко избръснат, с волева брадичка и къдрава кестенява коса. Върху сребристата си броня носеше туника в синьо и черно, с изображение на три жълти цветя, разположени диагонално от рамото към пояса. Изражението му бе недоволно.

— Още едно мъртво куче — процеди той. — Какво ще кажеш за това, Джегер? — Гласът му стана саркастичен. — О, извини ме, имах предвид предводителю Инген.

Саймън се стресна от ясния звук на думите на мъжа — той сякаш говореше направо на скритите слушатели — и задържа дъха си.

Мъжът с бронята се загледа в нещо, което Саймън не можеше да види, и внезапно профилът му се стори много познат на младежа. Бе сигурен, че го е виждал някъде, най-вероятно в Хейхолт. По акцента се познаваше, че е еркинландец.

— Не е важно как ме наричаш — каза един друг глас, дълбок и студен. — Не си ти тоя, който е назначил Инген Джегер за водач на това преследване. Ти си тук, Хийферт, само защото тези земи са твои.

Саймън разбра, че първият мъж е барон Хийферт — постоянно присъствие в двора на Елиас и близък приятел на граф Фенгболд. Вторият участник в разговора подкара сивия си кон и застана в полезрението на Саймън и трола. Около копитата на коня се въртяха възбудени бели кучета.

Мъжът, когото нарекоха Инген, бе облечен изцяло в черно — туниката, панталоните и ризата му бяха все в същия мрачен убит цвят. На пръв поглед изглеждаше, че брадата му е гола. Миг по-късно стана ясно, че ниско подстриганите бакенбарди, обрамчващи грубото му лице, са толкова светложълти, че изглеждаха почти безцветни — безцветни като белезникавите петна на очите му на тъмното лице. Навярно бяха сини.

Саймън се загледа в студеното лице под черната качулка, в мощното мускулесто тяло и изпита страх, различен от всеки страх през целия този изпълнен с опасности ден. Кой беше този мъж? Изглеждаше като римър, името му бе римърско, ала говореше странно, с бавен непонятен акцент, какъвто Саймън никога не бе чувал.

— Земите ми свършват в покрайнините на гората — каза Хийферт и с дръпване на юздите върна коня на мястото му. Половин дузина лековъоръжени мъже сдържаха конете си, чакайки заповед. — И там, където свършиха земите ми — продължи Хийферт, — свърши и търпението ми. Това е нелепо. Мъртви кучета, пръснати навсякъде като плява…

— И двамата затворници се измъкнаха — тежко додаде Инген.

— Затворници! — презрително изсумтя Хийферт. — Едно момче и едно момиченце! Мислиш ли, че това са предателите, които толкова много иска да хване Елиас? Мислиш ли, че те двамата — той кимна към трупа на огромната хрътка — са направили това?

— Кучетата преследват нещо. — Инген Джегер погледна мъртвото куче. — Погледни. Виж раните. Това, което ги е причинило, не е нито мечка, нито вълк. Това е от нашата плячка и тя все още бяга. И сега, благодарение на твоята глупост, бягат и нашите пленници.

— Как се осмеляваш?! — Барон Хийферт повиши глас. — Как се осмеляваш?! Само един знак и ще те видя надупчен със стрели като таралеж.

Инген бавно вдигна поглед от мъртвата хрътка.

— Но няма да го направиш — тихо каза той. Конят на Хийферт уплашено се дръпна и когато баронът го успокои, двамата мъже за момент се спогледаха.

— Е… добре, тогава — каза Хийферт с променен глас, извърна поглед от облечения в черно мъж и го насочи към гората. — Сега какво?

— Кучетата имат следа — каза Инген. — Ще направим това, което трябва. Ще я следваме. — Той вдигна рога, който висеше на хълбока му, и изсвири. Кучетата, които се тълпяха в края на поляната, се разлаяха и хукнаха в посоката, в която бе изчезнала Куантака; без да промълви дума, Инген Джегер пришпори високия си сив кон след тях. Барон Хийферт изруга, махна на хората си и го последва. След минута гората отново бе пуста и тиха, ала Бинабик задържа спътниците си известно време, преди да им позволи да слязат.

Щом стъпиха на земята, той бързо прегледа малкото момиче — повдигна клепачите й с малкия си пръст, после се наведе да долови биенето на сърцето й.

— Това момиче е много зле. Как се казва, Малахиас?

— Лелет — каза момчето, загледано в бледото личице. — Тя ми е сестра.

— Единствената ни надежда е да стигнем бързо до къщата на Гелое — каза Бинабик. — И нека се надяваме, че Куантака е заблудила хрътките, за да стигнем там живи.

— Какво правиш из тези места, Малахиас? — поиска да знае Саймън. — И как си успял да се изплъзнеш на Хийферт? — Момчето не отговори и когато Саймън повтори въпроса си, извърна глава настрани.

— Да оставим въпросите за по-късно — каза Бинабик и стана. — Сега трябва да побързаме. Можеш ли да носиш момиченцето, Саймън?

Тръгнаха на северозапад през гъстата гора, нашарена от лъчите на слънцето. Саймън попита трола за Инген и неговия странен акцент.

— Черен римър, това си мисля аз — каза Бинабик. — Те са рядка порода и човек не може да ги види често, с изключение на най-северните поселища, където понякога идват да търгуват. Не знаят езика на Римърсгард. Говори се, че живеят в покрайнините на земите, населявани от норните.

— Пак тези норни — изсумтя Саймън и се наведе, за да избегне един клон, пуснат от нехайната ръка на Малахиас. После се обърна към трола. — Какво става? Защо ще се занимават такива хора с нас?

— Размирни времена, приятелю Саймън. Живеем в размирни времена.

Изминаха няколко часа. Следобедните сенки ставаха все по-дълги и по-дълги. Късчетата небе, които прозираха през короните на дърветата, постепенно смениха синия си цвят с бледорозов. Тримата продължаваха да вървят. Земята беше в повечето случаи равна, само понякога изникваше някой плавен наклон като плитката паничка на просяк. В клоните над тях сойките и катеричките продължаваха безкрайния си спор, в листака под краката им зацвърчаха щурци. Веднъж Саймън видя голям сив бухал, който се носеше като привидение между извитите клони. По-късно видя още един, който си приличаше с първия, сякаш бяха близнаци.

Бинабик, който внимателно наблюдаваше небето, когато минаваха през поляните, промени посоката малко на изток. Скоро стигнаха до малък поток, който ромолеше, провирайки се покрай хиляди паднали клонки. Известно време вървяха по гъстата трева покрай брега му. Когато едно дърво препречи пътя им, навлязоха в потока и тръгнаха по камъните, между които течеше водата.

На едно място в потока се вля ручейче и леглото му се разшири. Миг по-късно Бинабик вдигна ръка и им направи знак да спрат. Заобиколиха един бент на пътя на водата и видяха, че потокът внезапно се превръща в малко водопадче, което подскачаше по каскада от каменни плочки.

Обрасъл с дървета склон водеше към широко тъмно езеро долу. Слънцето вече не се виждаше и в изпълнения с жуженето на насекоми здрач водата изглеждаше дълбока и червеникава. В нея се виеха като змии дървесни корени, Езерото беше загадъчно неподвижно, сякаш пазеше тайни, които нашепваше единствено на вековните дървета. На срещуположния край, неясна и трудна за забелязване в сгъстяващата се тъмнина, над водата стоеше висока сламена хижа и в първия момент изглеждаше, че плува във въздуха. Миг по-късно Саймън видя, че е вдигната над водата на колове. През двете прозорчета се процеждаше мъждива светлина.

— Къщата на Гелое — каза Бинабик и тримата тръгнаха надолу към обраслия с дървета бряг на езерото. С безшумен плясък на крила от дърветата се откъсна една сива сянка, снижи се над езерото, направи два кръга и изчезна в тъмнината около хижата. За момент Саймън си помисли, че е видял бухала да влиза в хижата, ала клепачите му бяха натежали от умора и не можеше да вижда ясно. Сенките се сгъстяваха и вечерната песен на щурците се оживи. По брега на езерото към тях се спусна подскачащ силует.

— Куантака — извика радостно Бинабик и се втурна да посрещне вълчицата.

26. В къщата на Гелое

Фигурата, която стоеше на вратата, очертана на уютната светлина отвътре, не се помръдна и не проговори, докато спътниците преминаваха по дългото дъсчено мостче, което свързваше къщата с брега на езерото. Саймън вървеше зад Бинабик, люлееше малката Лелет в ръцете си и се чудеше защо тази Гелое няма някакъв по-нормален вход или поне въжен парапет на мостчето.

„Една от причините, предполагам, е, че няма много посетители“, помисли си той загледан в бързо тъмнеещата гора.

Бинабик внезапно спря на прага на къщата и се поклони, като едва не избута Саймън в неподвижните води.

— Валада Гелое — каза той, — Бинбинес Минтахокис моли за твоята помощ. Водя със себе си и спътници.

Фигурата на входа се дръпна, като остави вратата отворена.

— Спести ми набанските глезотии, Бинабик. — Гласът беше гръден и напевен, със странен силен акцент, ала несъмнено бе женски. — Знаех, че си ти. Куантака дойде преди час. — На брега вълчицата наостри уши. — Разбира се, че сте добре дошли. Да не си помислил, че ще ви откажа?

Бинабик влезе в къщата. Саймън, който го следваше на една крачка, попита:

— Къде да оставя момиченцето? — Промуши се през вратата и мерна за миг високия таван и дългите треперливи сенки, хвърляни от пламъците на много свещи, после се озова срещу Гелое.

Тя беше облечена в роба от груб сиво-кафяв плат, препасана хлабаво с колан. Височината й беше някъде между ръста на Саймън и ръста на трола, лицето й — широко и почерняло от слънцето, с многобройни бръчици около очите и устните. Тъмната й коса бе изпъстрена със сиви нишки и късо подстригана, като косата на свещеник. Най-голямо впечатление обаче му направиха очите й — кръгли и жълти, с тежки клепачи и големи черни зеници. Стари, мъдри очи, които сякаш принадлежаха на някаква древна планинска птица, и в тях се криеше сила, която го парализираше. Сякаш този поглед го преценяваше целия, обръщаше го с опакото навън и го изтръскваше като чувал. Когато най-после погледът й се отклони към раненото момиче, той се почувства изстискан като празен мях.

— Детето е ранено. — Това не беше въпрос.

Саймън я остави да вземе Лелет от ръцете му. Бинабик се приближи.

— Била е нападната от кучета — каза тролът. — Кучета с клеймото на Стормспайк.

Бинабик може би очакваше някакъв симптом на изненада, но трябваше да се разочарова. Гелое бързо мина покрай него и положи момичето на един сламеник на пода. После каза:

— Ако сте гладни, потърсете храна. Сега имам работа. Проследиха ли ви?

Бинабик набързо й разказа за неотдавнашните събития, докато тя събличаше безжизненото дете. Накрая влезе и Малахиас, приклекна до сламеника и се наведе над момичето, докато Гелое промиваше раните му. Когато Малахиас се наклони твърде много и започна да пречи на движенията й, валадата леко го докосна по рамото с покритата си с лунички ръка и се вторачи в него, докато Малахиас не отклони поглед. След малко той отново вдигна очи към Гелое и сякаш нещо неуловимо премина между тях. После Малахиас се отдръпна и седна до стената.

Бинабик разбърка огъня, накладен в дълбока дупка на пода. Димът, който беше учудващо слаб, се издигна към тавана. Саймън си помисли, че горе има комин, скрит в сенките над главите им.

Самата хижа, която представляваше една голяма стая, в много отношения му напомняше на кабинета на Моргенес. По измазаните с кал стени висяха множество странни предмети: листати клонки, вързани на снопчета, китки изсушени цветя, стъбла, бурени и дълги влажни корени, сякаш допълзели сами от езерото под тях. Светлината на огъня осветяваше множество малки животински черепи и очертаваше бляскавата им гладка повърхност, без да прониква в тъмнината на очните дупки.

Една от стените бе заета по цялата си ширина с висока до кръста полица от дървесна кора. Тя също бе осеяна с любопитни неща: животински кожи и малки купчини кости и пръчици, красиви камъчета, полирани от водата, с всякакъв цвят и вид, както и една внимателно подредена купчина ръкописи. Беше толкова претрупана, че измина цяла минута преди Саймън да осъзнае, че това всъщност не е полица, а маса за писане. До свитъците имаше купчина пергаменти и перо, потопено в мастилница, направена от черепа на животно.

Куантака тихо изскимтя и подуши бедрото му. Саймън я почеса по муцуната. По лицето и ушите й имаше драскотини, ала козината й бе внимателно почистена от съсирената кръв. Той се обърна към широката стена, през чиито две прозорчета се виждаше езерото. Слънцето беше залязло и светлината, струяща от прозорците, очертаваше два продълговати четириъгълника върху езерната повърхност. В единия от тях Саймън можеше да види гротескния си силует, като зеница на ярко око.

— Стоплих супа — каза зад него Бинабик и му подаде една дървена паница. — Трябва да хапна — усмихна се тролът, — както и ти, и всички останали. Надявам се никога повече да не преживея ден като днешния.

Саймън подуха горещата супа, после пийна малко. Беше тръпчива на вкус и малко горчеше, като подправеното вино за Елисияманса.

— Вкусно — каза той и пийна още малко. — От какво е?

— Сигурно ще е по-добре да не питаш — закиска се Бинабик. Гелое вдигна поглед от сламеника; веждите й се свиха към острия нос и тя хвърли унищожителен поглед на трола.

— Спри, троле, детето ще го заболи коремът от теб — изпръхтя тя раздразнено. — Рожков, глухарче и тлъстига — само това има вътре, момче.

Бинабик стана сериозен.

— Извинявай, валада.

— Харесва ми — каза Саймън, разтревожен, че я е обидил по някакъв начин, дори и с това, че е обект на закачките на Бинабик. — Благодаря ви, че ни приехте. Казвам се Саймън.

— Аха — изсумтя Гелое, после отново се зае с почистването на раните на момичето. Смутен, Саймън изсърба супата възможно най-тихо. Бинабик отново му напълни купичката и той я изпи с почти същата бързина.

Тролът започна да разчесва дебелата козина на Куантака с твърдите си пръсти, като изхвърляше в огъня репеите и клонките, които отлепяше. Гелое мълчаливо превързваше Лелет под погледа на Малахиас, чиято черна коса бе разпиляна пред лицето му. Саймън намери едно сравнително празно място до стената и се облегна.

Просторите на нощта бяха изпълнени с песента на цяла армия щурци и други нощни музиканти. Измореният Саймън потъна в тежък сън, но сърцето му беше спокойно.

Когато се събуди, беше все още нощ. Той разтърси глава, опитвайки се да прогони останките от краткия сън, и след миг на съзерцание на непознатата стая си спомни къде е.

Гелое и Бинабик разговаряха тихо. Жената беше седнала на един висок стол, а тролът седеше на пода с кръстосани крака, сякаш бе неин ученик. Зад тях на сламеника лежаха Малахиас и Лелет, притиснали се в съня си.

— Няма значение дали си постъпил умно, или не, млади Бинабик — каза жената. — Имал си късмет, което е по-важно.

Саймън реши да им покаже, че се е събудил, прозя се и попита:

— Как е момиченцето?

Гелое се обърна към него.

— Много зле. Ранена е лошо и има треска. Хрътките на норните… е, не е хубаво да те ухапят. Те ядат нечисто месо.

— Валадата направи всичко възможно, Саймън — каза Бинабик. Държеше нещо: нова торбичка, която съшиваше от кожа, дори и сега, докато говореше. Саймън се чудеше откъде тролът би могъл да намери нови стрелички. Ех, да имаше един меч… или поне нож! Хората, впуснали се в приключения, винаги имат мечове… или остър ум. Или магия.

— Каза ли й… — Саймън се поколеба. — Каза ли й за Моргенес?

— Аз вече знаех. — Гелое го погледна. Блясъкът на огъня се отразяваше в очите й. Когато говореше, от думите й лъхаше увереност и власт. — Ти си бил с него, момче. Знам името ти и почувствах знака на Моргенес, когато взех детето от ръцете ти.

— Знаели сте името ми?

— Знам много неща, свързани с доктора. — Гелое се наведе и разбърка огъня с една дълга опушена пръчка. — Изгубихме велик човек — човек, който трудно можем да си позволим да изгубим.

Саймън се поколеба. Любопитството му обаче надделя над страхопочитанието.

— Какво имате предвид? — Той припълзя по пода и седна до трола. — Искам да кажа, какво имате предвид с това „ние“?

— Ние означава всички ние — каза тя. — Ние означава тези, които се борят против тъмнината.

— Разказах на Гелое за нашите премеждия, Саймън — тихо каза Бинабик. — Не е тайна, че нямам обяснение за тях.

Гелое се намръщи и придърпа робата по-плътно към тялото си.

— И аз нямам какво да прибавя… засега. Сега обаче ми е ясно, че знаменията на времето, които видях дори аз, тук на моето изолирано езеро — гъските, летящи на север, които трябваше да изкрякат над главата ми две седмици по-рано, всичките неща през този странен сезон, които ме карат да се замислям — тя събра дланите си сякаш за молитва, — са истински. И промяната, която предвещават, е също истинска. Ужасяващо истинска. — Тя тежко отпусна ръце в скута си и се вторачи в тях.

— Бинабик е прав — каза тя накрая. До нея тролът загрижено поклати глава, но на Саймън му се стори, че видя искрици на задоволство в очите на малкия мъж, сякаш му бяха направили голям комплимент. — Това е нещо много повече от просто борба между един крал и брат му — продължи тя. — Враждите между кралете могат да опустошат земята, да изкоренят дърветата и да обагрят полетата в кръв — един пън изпращя сред рой от искри и Саймън подскочи стреснато, — ала войните между хората не докарват черни облаци от север и не връщат гладните мечки в бърлогите им през месец мая.

Гелое се изправи, протегна се и широките ръкави на робата й се разпериха като крилете на птица.

— Утре ще се опитам да ви дам някакви отговори. Сега всички трябва да поспим, докато можем, защото треската на детето през нощта ще се усили.

Тя отиде до отсрещната стена и започна да нарежда малките гърненца на полицата. Саймън просна наметалото си близо до огнището.

— Може би не трябва да спиш толкова близо до огъня — предупреди го Бинабик. — Някоя случайна искра може да те подпали.

Саймън внимателно го изгледа, но тролът с нищо не показваше, че се шегува. Той издърпа наметалото си две-три стъпки назад и легна, като нави качулката за възглавница, после внимателно се загърна с краищата му. Бинабик се отдалечи към ъгъла и след като се повъртя малко, се намести удобно и той.

Песента на щурците беше утихнала. Саймън гледаше сенките, които играеха в гредите на тавана, и се вслушваше в тихото свистене на вятъра отвън.

Нямаше горящи факли, нито огън — през високите прозорци проникваше единствено мътнобялата светлина на луната и осветяваше с хладния си блясък претъпканата стая. Саймън се взираше в загадъчните силуети, пръснати по масите, и масивните безлични книги, натрупани на разкривени купове, издигащи се от пода като надгробни плочи в гробище. Очите му се спряха на една книга, която лежеше отворена и блестеше в бяло, като дърво с обелена кора. В средата на отворената страница имаше познато лице, мъж с горящ поглед, чиято глава бе увенчана с разклонените рога на елен.

Саймън огледа стаята и отново спря поглед върху книгата. Беше в жилището на Моргенес, разбира се. Разбира се! Къде си беше помислил, че е?

Осъзна това, докато силуетите приемаха познатите очертания на лавиците на доктора, на неговите шишета и колби. Откъм вратата долетя предпазлив стържещ звук, който го стресна. Диагоналните ивици лунна светлина правеха стената да изглежда неестествено наклонена. Стърженето се повтори.

— Саймън?

Гласът беше много тих, сякаш не искаше да го чуят, но Саймън веднага го позна.

— Докторе?! — Той скочи на крака и с няколко крачки се озова до вратата. Защо старецът чукаше? И какво бе правил, че се връщаше толкова късно? Сигурно е бил на някакво тайнствено пътешествие и си е забравил ключа — това беше, разбира се! За щастие Саймън беше тук, та да му отвори.

Той се зае с ключалката.

— Какво сте правили, доктор Моргенес? — прошепна той. — Чакам ви от толкова време!

Отговор не дойде.

Още докато издърпваше резето от скобата, той бе обзет от внезапно безпокойство. Спря, след като почти бе отключил вратата, и се изправи на пръсти, за да погледне през една пролука в дъските.

— Докторе?

Във вътрешния коридор, осветен от синята светлина на лампите, стоеше старец с наметало и качулка. Лицето му бе в сянка, ала Саймън не можеше да сбърка опърпаното му наметало, крехката фигура и белите кичури, които се подаваха изпод качулката, синеещи на светлината на лампите. Защо не отговаряше? Да не би да беше ранен?

— Добре ли сте? — попита Саймън и отвори вратата навътре. Малката прегърбена фигура не помръдна. — Къде сте били? Какво открихте? — Стори му се, че докторът казва нещо, и той се наведе напред.

— Какво?

Думите, които стигнаха до него, бяха неясни и изпълнени с болка:

— Лъжлив… вестител — беше всичко, което разбра. Сухият глас явно говореше с мъка. После лицето се вдигна и качулката падна.

Главата, увенчана с разчорлени кичури бели коси, бе опушена и черна, просто топка с празни очни кухини, която се люлееше на овъглена пръчка вместо шия. Саймън се олюля и отстъпи. Искаше да изпищи, но не можеше. На лицето на черната топка се появи червена линия и миг по-късно устата се разтвори в усмивка с цвета на кърваво месо.

— Лъжливият… вестител… — произнесе тя със стържещ свистящ глас. — Пази се…

И Саймън запищя, защото овъгленото привидение без съмнение говореше с гласа на доктор Моргенес.

Измина доста време преди препускащото му сърце да се успокои. Той седна и задиша на пресекулки. Бинабик приседна до него.

— Няма страшно — каза тролът и сложи длан на челото му. — Настинал си.

Гелое зави Малахиас, който бе изритал одеялото, стреснат в съня си от писъка на Саймън, после се приближи и тя.

— Имал ли си такива неспокойни сънища, когато живееше в замъка, момче? — попита тя й впери настойчив поглед в него, сякаш го предизвикваше да отрече.

Саймън потрепери. Изправен срещу този властен поглед, той нямаше друг изход, освен да каже истината.

— Не и до… до последните няколко месеца преди… преди…

— Преди да умре Моргенес — каза спокойно Гелое. — Бинабик, освен ако знанията, които имам, не са ме изоставили напълно, не мога да повярвам, че да сънува Моргенес в моята къща е случайност. Не и такъв сън.

Бинабик прокара ръка по разрошената си коса.

— Валада Гелое, ако ти не знаеш, как бих могъл аз да знам? Дъще на планините! Чувствам, че чувам шумове в тъмнината. Не мога да определя опасностите, които ни заобикалят, но знам, че ги има. Сънят на Саймън с предупреждението за някакъв фалшив вестител… това е само едно от многото мистериозни неща. Ами норните? Черният римър? Проклетите букени?

Гелое се обърна към Саймън и нежно, ала настойчиво го натисна да легне отново върху наметалото.

— Опитай се пак да заспиш — каза тя. — Нищо, което може да те нарани, няма да влезе в къщата на една вещица. — Тя се обърна към Бинабик. — Мисля, че ако сънят, който ни описа, е толкова свързан с нашите дела, колкото изглежда, ще ни е от полза да намерим отговорите, които търсим.

Легнал по гръб, Саймън виждаше валадата и трола като черни силуети, очертани от червеникавото сияние на въглените в огнището. По-малката сянка се наведе към него.

— Саймън — прошепна Бинабик, — има ли и други сънища? Такива, за които не си ми разказвал?

Саймън бавно поклати глава. Нямаше нищо, нищо друго освен сенки и той беше уморен от говорене. Все още усещаше страха от овъглената фигура; искаше само да се предаде на унеса на забравата, да спи, да спи…

Но сънят не идваше. Въпреки че бе стиснал здраво очите си, пред тях все още витаеше гледката на огън и разрушения. Докато се въртеше, за да се намести в поза, която да отпусне стегнатите му мускули, той чуваше тихия разговор между трола и магьосницата, като шумолене на плъхове в стените.

Най-после и този шум затихна и остана само тихото свистене на вятъра. Саймън отвори очи. Гелое седеше пред огъня с прегърбени рамене, като птица, която се крие от дъжда, с полуотворени очи; той не можеше да определи дали спи, или наблюдава тлеещия огън.

Последната мисъл преди да заспи, която бавно изплува в съзнанието му и постепенно се изясни като образа на огън, изплуващ от дъното на море, беше за един висок хълм, увенчан с кръг от камъни. Това беше сън, нали? Трябваше да си спомни… да разкаже за него на Бинабик.

В тъмнината на върха на хълма лумна огън и той чу трополенето на дървени колела, колелата на съня.

Утрото настъпи, без да доведе слънцето. От прозореца на хижата Саймън виждаше тъмните корони на дърветата отвъд езерото, но самото то беше покрито с гъста мъгла. Водата се виждаше трудно дори непосредствено под прозореца и в бавно движещите се валма на мъглата нещата изглеждаха призрачни и нереални. Над мрачната линия на дърветата небето бе белезникавосиво.

Гелое беше взела със себе си Малахиас, за да наберат лековит мъх, и бе оставила Бинабик да се грижи за ранената Лелет. Тролът бе малко по-оптимистичен относно състоянието на детето, ала когато Саймън погледна бледото му лице и немощното повдигане на малката гръд, се зачуди каква разлика е видял малкият мъж, която той не можеше да види.

Саймън напали огъня със сухи клони от купчината, която Гелое беше подредила в ъгъла, и отиде да помогне на Бинабик да смени превръзките на момичето.

Когато Бинабик отметна чаршафа от тялото на Лелет и махна превръзките, Саймън примигна, но се застави да не извръща поглед. Целият торс бе потъмнял от охлузвания и ужасяващи следи от зъби. Кожата бе разкъсана от левия хълбок до бедрото — неравен белег с дължина една стъпка. Когато Бинабик почисти раната и отново я превърза с широки ивици платно, върху превръзката избиха малки петна кръв.

— Наистина ли има шанс да оживее? — попита Саймън. Бинабик сви неопределено рамене, докато внимателно завързваше възлите на превръзките.

— Гелое смята, че има надежда — каза той. — Тя е сурова и откровена жена, която не поставя хората по-горе от животните в преценките си, но все пак тези преценки са много мъдри. Мисля, че не би се борила срещу неизбежното.

— Наистина ли е вещица, както каза?

Бинабик придърпа чаршафа върху момичето, като остави открито единствено слабото му лице. Устата на детето бе полуотворена. Саймън видя, че предните два зъба на Лелет липсват, и внезапно изпита горчиво състрадание към детето — загубена, само с брат си в дивата горска пустош, заловена и измъчвана, изплашена. Как бе възможно бог Усирис да търпи такъв свят?

— Вещица? — Бинабик се изправи. Отвън Куантака затрополи по мостчето. Гелое и Малахиас сигурно скоро щяха да се появят. — Със сигурност е мъдра жена и притежава рядка сила. Във вашия език, както знам, „вещица“ означава лошо същество, слуга на дявола, което пакости на съседите си. Това валадата със сигурност не е. Нейни съседи са птиците и горските обитатели и тя се грижи за тях, като за свое стадо. Въпреки това преди много години — преди много, много години, тя напуснала Римърсгард и дошла тук. Възможно е хората, които някога са живели в съседство с нея, да са си мислели някакви глупости, като… вероятно това е причината да дойде на това езеро.

Бинабик се обърна, за да посрещне нетърпеливата Куантака, почеса я по дебелата козина на гърба и тя се загърчи от удоволствие. После вдигна едно гърне от пода, изнесе го навън и го изля във водата. Върна се и го закачи на една верига над огъня.

— Каза, че познаваш Малахиас от замъка?

Саймън наблюдаваше Куантака. Вълчицата беше отишла на брега на езерото и газеше в плитчините, потапяйки муцуната си във водата.

— Да не би да се опитва да лови риба? — попита той и се засмя.

Бинабик търпеливо се усмихна и кимна.

— И при това може да я лови. Та за Малахиас…

— А, да, познавам го… малко. Веднъж го хванах, докато ме следеше. Той обаче отрече. Говори ли с теб? Разказа ли ти какво прави със сестра си в Алдхеорте? Как са ги заловили?

Куантака наистина хвана една риба — бляскаво сребристо тяло, което диво, но безполезно се мяташе в муцуната й, докато тя изкачваше брега и от козината й се стичаше вода.

— С по-голям успех щях да накарам скала да запее. — На една от полиците на Гелое Бинабик намери една купичка изсушени листа, разтри с пръсти няколко и ги пусна във врящата вода. Стаята се изпълни с аромат на джоджен. — Откакто ги намерихме на дървото, от устата му съм чул само пет-шест думи. Обаче си спомня за теб. Няколко пъти го забелязах, че те наблюдава. Мисля, че не е опасен — всъщност съм напълно сигурен в това, — но все пак трябва да го понаглеждаме.

Преди да може да каже нещо, Саймън чу как Куантака излая късо, погледна през прозореца и видя как вълчицата оставя апетитната си плячка на брега и хуква по пътеката. След миг се изгуби в мъглата, но скоро се върна, подтичвайки, следвана от две неясни фигури, които постепенно се материализираха като Гелое и странното момче с тясно лице — Малахиас. Двамата разговаряха оживено.

— Кинкипа! — изсумтя Бинабик, докато разбъркваше течността в гърнето. — Ето че вече говори.

Обущата на Гелое изтропаха пред вратата и тя пъхна главата си вътре.

— Навсякъде мъгла — каза жената. — Гората днес спи.

И влезе, последвана от Малахиас, който отново беше придобил безстрастната си физиономия. Бузите му бяха зачервени.

Гелое отиде право до масата и започна да вади съдържанието на двете си торби и да го нарежда. Днес беше облечена като мъж — с дебели вълнени панталони, късо палто и износени, ала здрави обувки. Излъчваше спокойна увереност, като военачалник, който е направил всички приготовления и сега само чака началото на битката.

— Готова ли е водата? — попита тя.

Бинабик се наведе над гърнето и го подуши.

— Мисля, че да.

— Добре. — Гелое отвърза малка платнена торбичка от колана си и извади шепа тъмнозелен мъх, по който още блестяха капчици роса. Потопи го в гърнето и го разбърка с лъжицата, която й даде Бинабик.

— Ние с Малахиас си поговорихме — каза тя и се загледа с присвити очи във врящата вода. — За много неща. — Вдигна поглед, но Малахиас само наведе глава, бузите му се зачервиха още повече и той отиде да седне на сламеника до Лелет. Взе едната й ръка в своята, а с другата я погали по бледото влажно чело.

Гелое сви рамене.

— Е, ще говорим, когато Малахиас е готов. Така или иначе, имаме достатъчно работа сега. — Тя повдигна част от мъха с края на бъркалката, мушна го с пръст, взе една купичка и сипа цялата лепкава каша от гърнето в нея. После отнесе димящата купичка до сламеника.

Докато Малахиас и вещицата правеха лапи от мъха, Саймън тръгна по мостчето към брега. Отвън през деня хижата на вещицата изглеждаше толкова странна, колкото и отвътре през нощта. Сламеният покрив се скосяваше нагоре като странна шапка, а тъмните греди на стените бяха покрити със сиви и сини руни. Докато Саймън вървеше по брега, който заобикаляше къщата в полукръг, буквите изчезваха и се появяваха, с промяната на ъгъла на слънчевите лъчи. Потънали в тъмните сенки под хижата, коловете, които я крепяха, също изглеждаха покрити с тези необичайни знаци.

Куантака се бе върнала към уловената риба и внимателно отделяше месото от тънките кости. Саймън седна на един камък до нея, после предупредителното й ръмжене го накара да се премести малко по-далеч. Той хвърляше камъчета в езерото — мъглата ги поглъщаше — и се вслушваше в плясъка им. Бинабик дойде и седна до него.

— Закуска? — попита тролът и му подаде комат хрупкав черен хляб, обилно намазан с пикантно сирене. Саймън бързо го изяде и двамата се загледаха в няколкото птици, които кълвяха в пясъка на брега.

— Валада Гелое би искала да се присъединиш към нас; да вземеш участие в нещата, които ще правим следобед — каза накрая Бинабик.

— Какви неща?

— Ще търсим. Ще търсим отговори.

— Как ще ги търсим? Ще ходим ли някъде?

Бинабик го погледна сериозно.

— В известен смисъл — да. Не, не гледай толкова сърдито! Ще ти обясня. — Той хвърли едно камъче. — Има едно нещо, което се прави понякога, когато пътищата за намиране на нещата са затворени. Едно нещо, което могат да го правят мъдрите. Моят учител Укикук го наричаше ходене по Пътя на сънищата.

— Но това е причинило смъртта му.

— Не! Искам да кажа… — Тролът сякаш търсеше думи; изглеждаше разтревожен. — Искам да кажа, да, той умря по този път. Но човек може да умре по всеки път. Това не означава, че всеки, който ходи по Пътя на сънищата, умира. Има хора, които биват прегазвани от коли по твоята Главна улица в Ерчестър, ала стотици други безпрепятствено си ходят по нея всеки ден.

— Какво точно представлява Пътят на сънищата? — попита Саймън.

— Първо трябва да призная — каза Бинабик с тъжна усмивка, — че Пътят на сънищата е по-опасен от Главната улица. Моят учител ми каза, че той е като планинска пътека, по-висока от всяка друга. — Тролът вдигна ръка над главата си. — От този път, въпреки че изкачването по него е много трудно, можеш да видиш неща, които иначе никога не би видял — неща, които са невидими, когато гледаш от обикновените пътища.

— А частта със сънищата?

— Той ми каза, че сънят е един от начините да се изкачиш по този път, който е достъпен за всеки човек. — Бинабик сбръчка чело. — Ала когато човек стига до пътя чрез обикновен сън през нощта, той не може да върви по него: той вижда само от едно място и после трябва да слезе. Така че — както ми каза Укикук — този човек често не знае какво е видял. Понякога — той посочи мъглата, която обвиваше езерото и дърветата — той вижда само мъгла. Мъдрият обаче може да ходи по пътя, след като е усвоил умението да се изкачва по него. Той може да върви и да гледа, да вижда нещата такива, каквито са, както и техните промени.

Той сви рамене.

— Трудно е да се обясни. Пътят на сънищата е място, където отиваме и виждаме неща, които не можем да видим ясно, когато стоим под слънцето. Гелое има много опит в това пътуване. Аз също имам малко опит, макар и да не съм майстор.

Известно време Саймън седя мълчаливо, загледан над водата и замислен върху думите на Бинабик. Отсрещният бряг беше невидим и Саймън вяло се зачуди колко ли далеко е. Спомените му от пристигането бяха забулени в умората от изтощителния ден.

„Като си помисля само — каза си той — колко далече съм дошъл. Дълъг път, по-дълъг, отколкото изобщо някога съм си представял, че ще измина. И все има още много левги за пътуване, сигурен съм. Струва си риска да увеличим шансовете си да стигнем до Наглимунд живи“.

Защо му идваха наум такива решения? Наистина бе ужасно несправедливо. Той горчиво се чудеше защо Бог му е определил такива премеждия — ако наистина бе вярно, както казваше отец Дреосан, че Той наблюдава всички.

Но трябваше да помисли и за други неща, не само за гнева си. Бинабик и другите, изглежда, разчитаха на него, а Саймън не беше свикнал с това. Сега от него се очакваше нещо.

— Ще го направя — каза той накрая. — Но ми кажи едно. Какво всъщност се случи с твоя учител? Защо умря той?

Бинабик бавно кимна.

— Той ми бе казал, че по пътя мигат да се случат две неща. Опасни неща. Първото, и то обикновено се случва само на неопитни, е, че ако някой се опитва да върви по пътя, без да е овладял необходимата мъдрост, е възможно да пропусне местата, където Пътят на сънищата и пътят на земния живот се разделят. — Той изкриви дланите си и ги раздели. — Тогава вървящият не може да намери пътя за връщане. Ала аз мисля, че Укикук бе твърде умен, за да допусне това.

Представата да върви изгубен и бездомен из въображаеми пространства събуди у Саймън познат спомен и той жадно вдъхна влажния въздух.

— Тогава какво се е случило с Укикук?

— Другата опасност, за която ми говореше — каза Бинабик и стана, — е, че освен мъдрите и добрите по Пътя на сънищата бродят и други неща, и други опасни сънуващи. Мисля, че се е срещнал с един от тях.

Двамата тръгнаха по тясното мостче към хижата.

Гелое отпуши едно тумбесто гърне, пъхна двата си пръста вътре и ги извади покрити с тъмнозелена паста, по-лепкава и с по-странен мирис дори от мъховата лапа.

— Наведи се — каза тя и натри малко от пастата по челото на Саймън, точно над носа му, след което направи същото със себе си и с Бинабик.

— Какво е това? — попита Саймън. Имаше странно усещане по кожата: едновременно горещо и студено.

Гелое се настани пред слабия огън и направи знак на момчето и трола да се присъединят към нея. После каза:

— Кучешко грозде и липова кора, за да му придаде необходимата гъстота. — Разположи момчето, трола и себе си около огнището в триъгълник и постави гърнето на пода до коленете си.

Усещането на челото му беше изключително странно, реши Саймън, докато наблюдаваше как валадата хвърля зелени клонки в огъня. Бели струйки дим се вдигнаха нагоре и превърнаха пространството пред тях в мъглив стълб, през който очите на Гелое блестяха с жълто-зелен блясък, отразявайки огъня.

— Сега натрийте това на двете си ръце — каза тя и им даде по още малко от пастата — и го нанесете по устните си. Но не в устата. Съвсем по малко…

Когато бяха готови, тя ги накара да се хванат за ръце. Малахиас, който не бе проговорил, откакто Саймън и тролът се бяха върнали, ги наблюдаваше от сламеника до спящото дете. Странното момче изглеждаше напрегнато, ала устата му бе свита в строга линия, сякаш се мъчеше да не издаде безпокойството си. Саймън протегна ръцете си настрани и стисна малката суха длан на Бинабик в лявата си ръка и силната ръка на Гелое — в дясната.

— Дръжте се здраво — каза вещицата. — Нищо страшно няма да се случи, ако се пуснете, но по-добре да се държите. — Тя наведе очи и започна тихо да шепне неясни думи. Саймън гледаше движещите се устни и полуспуснатите клепачи на големите й очи; отново го порази колко много прилича на птица, горда и зареяна високо в небето птица. Продължаваше да гледа през стълба дим, когато внезапно го смути някакво парене по дланите, челото и устните.

Изведнъж отвсякъде го обгърна тъмнина, сякаш гъст облак бе скрил слънцето. За момент той не виждаше нищо, освен дима и червеникавото сияние на огъня — всичко останало бе изчезнало в тъмнината. Очите му натежаха и в същото време той се почувства така, сякаш някой завря лицето му в сняг. Беше му студено, много студено. Той се прекатури назад и тъмнината го погълна.

След време — Саймън нямаше представа колко, освен че през това време чувстваше единствено стискането на двете чужди ръце, което му вдъхваше увереност — в тъмнината започна да свети неопределен източник на светлина — светлина, която постепенно прие формата на бяло поле. Белотата не беше равномерна; някои места светеха като слънчева светлина върху полирана стомана; други бяха почти сиви. Малко по-късно бялото поле се превърна в голяма блестяща планина от лед, толкова невероятно висока, че билото й се криеше в бухналите облаци, затиснали тъмното небе. По блестящите й склонове имаше пукнатини, от които бълваше дим и се издигаше към небето, за да се слее с облаците.

И после, по някакъв начин, той изведнъж се озова сред голямата планина, летеше шеметно като слънчев лъч през тунели, които водеха все по-навътре; тъмни тунели, които обаче бяха облицовани с лед. Безброй силуети се движеха през мъглата, сенките и огледалния блясък на леда — ъгловати силуети, с бледи лица, които профучаваха през коридорите като блестящи копия или кръжаха във формата на странни сини и жълти светлинки, чийто пушек се издигаше нагоре във височините.

Лъчът, който бе Саймън, все още стискаше две ръце и те, от своя страна, го държаха здраво, или по-скоро нещо друго го караше да чувства, че не е сам, тъй като несъмнено един лъч не можеше да има ръце, с които да държи нещо. Накрая той се озова в огромно помещение — гигантска дупка в центъра на планината. Таванът бе толкова високо над пода от блестящ лед, че снегът сякаш се сипеше от небето — подскачащи, гонещи се облаци от снежинки, като армии от малки бели пеперуди. В центъра на огромното помещение имаше голяма шахта, чието отверстие блещукаше с бледосиня светлина и от него се излъчваше някакъв ужасяващ, вцепеняващ сърцето страх. От необозримите й дълбочини, изглежда, се издигаше някаква топлина, защото въздухът над нея бе като танцуващ стълб от мъгла, който блестеше с размазани цветове като огромна ледена висулка, уловила слънчевите лъчи.

В мъглата над шахтата висеше нещо непознато, с неясни очертания и неопределими размери; нещо, което бе направено от много неща с различна форма, безцветно като стъкло. Очертанията му се появяваха тук-там в танцуващия стълб от мъгла — ъгли и шеметни извивки с някакво неуловимо плашещо естество. По някакъв неопределим начин то напомняше на музикален инструмент. Ако беше така, този инструмент бе толкова огромен, чужд и плашещ, че лъчът, който бе Саймън, разбра — никога не би оживял, ако чуе ужасната му музика.

Срещу стената, върху ъгловата, покрита със скреж черна скала, седеше една фигура. Виждаше я ясно, сякаш внезапно се озова точно над страшната, сияеща в синьо шахта. Беше облечена в сребристобяла роба с фантастични орнаменти. По раменете й падаше снежна коса и незабележимо се сливаше с безукорно бялата одежда.

Бялата фигура вдигна главата си — лицето й представляваше слънце с бяла светлина. Миг по-късно, когато фигурата се извърна, Саймън видя, че това е само скулптура на красиво и безстрастно женско лице… сребърна маска.

Смущаващо странното лице се обърна към него. Той се почувства изхвърлен, отделен от гледката, като коте, откъснато от ръба на рокля, за която се е заловило с ноктите си.

Пред него изникна видение, по някакъв начин свързано с венеца от мъгла и страховитата бяла фигура. Отначало то бе просто още едно петно от албастрово бяло; постепенно обаче се превърна в ъгловата форма, изпъстрена с черно. Черните петна се превърнаха в линии, линиите — в знаци; накрая пред него увисна отворена книга. По страниците й имаше букви, които Саймън не можеше да прочете — сложни руни, които потреперваха и застиваха неподвижно.

След миг на безвремие те отново започнаха да трептят. Разделиха се и се трансформираха в черни силуети — три продълговати тънки неща… три меча. Единият имаше ръкохватка, оформена като Дървото на Усирис, другият — като кръстата покривна греда. Третият меч имаше странно двойно острие — два тънки шипа, които заедно с дръжката образуваха петолъчна звезда. Някак подсъзнателно той позна този меч. Някъде в спомен, тъмен като нощта и дълбок като пещера, видя това острие.

Мечовете изчезнаха един по един. Остана само сиво-бялото небитие.

Саймън почувства как нещо го тегли и го отдалечава от планината, от помещението с шахтата, от самия сън. Една част от него се радваше, че напуска ужасните забранени места, където се луташе духът му, ала друга част не искаше.

Къде бяха отговорите? Целият му живот бе прекъснат, разбит от преминаването на някакво проклето, безмилостно, безстрастно колело и дълбоко в себе си той беше разгневен. Беше също и изплашен, хванат в кошмар, който нямаше свършване, ала в момента гневът му надделя.

Той се възпротиви на тегленето, борейки се с оръжия, които не познаваше, за да задържи съня, за да изтръгне от него знанието, което искаше. Бързо сграбчи намаляващата белота и бясно я замачка, опитвайки се да я превърне в нещо, което ще му подскаже защо Моргенес умря, защо Докайс и монасите от „Свети Хоудрунд“ бяха убити, защо малката Лелет лежеше почти мъртва в една хижа в сърцето на горската пустош. Бореше се озлобено. Ако един лъч можеше да плаче, то той плачеше.

Бавно и болезнено ледената планина отново изникна пред него от пустотата. Къде бе истината? Той искаше отговори. Докато „азът“ на Саймън в съня се бореше, планината израсна нагоре, после се стесни и когато стигна небето, пусна корени като някакво ледено дърво. После клоните се отделиха и пред него остана само стройна бяла кула — кула, която му беше позната. На върха й горяха пламъци. Отекна силен гръмовен звън, като биенето на чудовищна камбана. Кулата се олюля. Камбаната удари още веднъж. Това беше нещо изключително важно, разбра той, нещо призрачно и тайнствено. Той почти чувстваше отговора…

„Малка мушице! Стигна до нас, а?“

Обгърна го ужасна, задушаваща пустота и скри от погледа му кулата, заглуши звъна на камбаната. Безкрайна студенина отнемаше дъха на неговото „аз“ в съня. Беше изгубен в пищяща празнота, малка прашинка на дъното на безкрайни черни дълбини, откъснат от живота, въздуха и мисълта. Всичко изчезна… всичко освен страшната, изпепеляваща омраза на нещото, което го държеше… задушаваше го.

И тогава, загубил всякаква надежда, той бе освободен.

Кръжеше шеметно високо над Остен Ард, сграбчен в силните нокти на голям сив бухал, който се носеше като самия син на вятъра. Ледената планина се смаляваше зад него, погълната от огромната снежнобяла равнина. Със светкавична бързина бухалът го носеше над езера и заснежени планини, устремен към тъмната линия на хоризонта. Когато тази линия започна да се превръща в гора, той почувства, че се изплъзва от ноктите на бухала. Птицата го сграбчи по-здраво и стремглаво се спусна към земята. Когато повърхността наближи, бухалът разпери криле. Спуснаха се над снежното поле към сигурността на гората.

И после се оказаха в безопасност, под покрива на хижата.

Саймън изстена и се претърколи на хълбок. Главата му кънтеше като наковалнята на Рубен Мечока по време на турнир. Езикът му се бе подул и бе станал двойно по-голям; въздухът, който вдишваше, имаше вкус на метал. Той бавно се изправи на ръце и крака и внимателно надигна глава.

Бинабик лежеше до него с пребледняло лице. Куантака го душеше и скимтеше. От другата страна на тлеещото огнище тъмнокосият Малахиас разтърсваше Гелое, която лежеше с отпусната уста, с чело, осеяно с блестящи капчици пот. Саймън изстена отново. Главата му пулсираше, увиснала между раменете. Той допълзя до Бинабик. Малкият мъж дишаше. Щом Саймън се наведе над него, тролът се закашля, вдъхна жадно въздух и отвори очи.

— Всички… — изхриптя той — всички ли сме тук?

Саймън кимна, загледан в Гелое, която все още не даваше признак на живот, въпреки усилията на Малахиас.

— Момент… — каза той и бавно се изправи. Излезе през вратата на хижата, понесъл едно малко празно гърне. Не се изненада много, когато видя мъглата, въпреки че вече беше следобед; струваше му се, че е пътувал по Пътя на сънищата много по-дълго. Имаше също натрапчивото усещане, че нещо се е променило в околността на самата хижа, ала не можеше да определи точно какво. Панорамата беше леко изкривена. Реши, че това се дължи на преживяването му. Напълни гърнето със студена вода, изми лепкавата зелена паста от ръцете си и се върна в хижата.

Бинабик отпи жадно, после направи знак на Саймън да занесе съда на Гелое. Малахиас гледаше полуобнадеждено, полузавистливо как Саймън внимателно повдигна главата на вещицата и изля малко вода в полуотворената й уста. Тя се закашля, после преглътна и Саймън й даде още малко вода.

Докато държеше главата й, Саймън внезапно осъзна, че по някакъв начин Гелое го беше спасила, докато се носеха в съня. Погледна жената, която сега дишаше по-равномерно, и си спомни големия сив бухал, който го бе хванал тъкмо когато неговото „аз“ в съня изпускаше последния си дъх, и го беше измъкнал.

Гелое и тролът не бяха подозирали, че ще се случи точно така, усети той; всъщност именно той ги бе изложил на такава опасност. Обаче не се чувстваше виновен за действията си. Бе направил това, което трябваше. Достатъчно дълго беше бягал от колелото.

— Как е тя? — попита Бинабик.

— Мисля, че ще се оправи — каза Саймън, докато внимателно наблюдаваше вещицата. — Тя ми спаси живота, нали?

Бинабик го изгледа през мокрите кичури, паднали на кафявото му лице.

— Така изглежда — каза той накрая. — Тя е могъщ съюзник, но дори нейната сила беше подложена на крайно изпитание при това преживяване.

— Какво означаваше това? — попита Саймън, като остави Гелое в ръцете на Малахиас. — Видя ли това, което видях аз? Планината и… и дамата с маската, и книгата?

— Чудя се дали сме видели всички неща еднакво, Саймън — бавно отговори Бинабик. — Но смятам, че е важно да изчакаме Гелое да сподели мислите си с нас. Може би по-късно, след като се нахраним. Умирам от глад.

Саймън несигурно се усмихна на трола и когато се обърна, срещна втренчения поглед на Малахиас. Момчето понечи да се извърне после някаква вътрешна решимост го накара да задържи погледа си, докато най-накрая този, който се почувства неудобно, се оказа Саймън.

— Изглеждаше, че цялата къща се тресе — внезапно проговори Малахиас и Саймън се стресна. Гласът на момчето беше напрегнат, висок и хрипкав.

— Какво имаш предвид? — попита Саймън, заинтригуван както от факта, че Малахиас говори, така и от думите му.

— Цялата хижа. Докато вие тримата седяхте и гледахте огъня, стените й започнаха… да треперят. Сякаш някой я повдигна и отново я сложи на мястото й.

— Най-вероятно е било заради начина, по който се движехме, докато бяхме… искам да кажа… о, не знам — предаде се Саймън ядосано. Наистина, в момента той не знаеше нищо. Чувстваше се така, сякаш някой е разбъркал мозъка му с пръчка.

Малахиас се обърна, за да даде още вода на Гелое. По первазите на прозорците внезапно затупкаха дъждовни капки; сивото небе не можеше да сдържа повече бурята в утробата си.

Вещицата бе намусена. Бяха оставили супените паници, седяха на голия под и се гледаха; Саймън, тролът и стопанката на хижата. Малахиас, макар и явно заинтригуван, седеше на леглото до малкото момиче.

— Видях да се движат лоши неща — каза Гелое и очите й заблестяха. — Лоши неща, които ще разтърсят корените на света, който познаваме. — Тя беше възстановила силите си и изглеждаше сериозна и строга като крал, който взима важно решение. — Малко ми се иска да не бяхме поемали по Пътя на сънищата, ала това е само безсмислено желание на една част от мене, която просто иска да бъда оставена на мира. Виждам, че се задават мрачни дни, и се страхувам да не бъда завлечена във водовъртежа на лошите събития, които са предопределени да се случат.

— Какво имате предвид? — попита Саймън. — Какво е всичко това? И вие ли видяхте планината?

— Стормспайк. — Гласът на Бинабик бе странно спокоен. Гелое го погледна, кимна и двамата се обърнаха към Саймън.

— Наистина. Ние видяхме Стормспайк, както я наричат в Римърсгард. Що се отнася до римърите, те я смятат за легенда. Стормспайк. Планината на норните.

— Ние, кануките — започна Бинабик, — знаем, че Стормспайк е истинска. И все пак норните не са се намесвали в работите на Остен Ард от незапомнени времена. Защо сега? Изглежда ми, сякаш… сякаш…

— Сякаш се готвят за война — завърши Гелое вместо него. — Прав си, ако трябва да вярваме на съня. Дали обаче сме видели правилно — това трябва да отсъдят по-тренирани очи от моите. Но ти каза, че хрътките, които са ви преследвали, са носели знака на Стормспайк; това е реално доказателство в реалния свят. Мисля, че можем да вярваме на тази част от съня, или поне би трябвало.

— Готвят се за война ли? — Саймън се чувстваше все по-объркан. — Срещу кого? И коя беше жената със сребърната маска?

Гелое изглеждаше много изморена.

— Маската? Не беше жена. Можеш да я наречеш същество от легендите или същество от незапомнени времена, както каза Бинабик. Това беше Утук’ку, кралицата на норните.

Саймън почувства как го обзема хлад. Вятърът отвън пееше студената си самотна песен.

— Но какви са тези норни? Бинабик каза, че са били сити.

— Легендата разказва, че някога са били част от ситите — отвърна Гелое. — Но те са изгубено племе, отстъпници. Изобщо не тръгнали към Асу’а заедно със своя народ, а изчезнали в неизследвания север, в ледените земи отвъд Римърсгард и нейните планини. Предпочели да се изолират от живота на Остен Ард, макар че сега нещата май се променят.

Саймън видя как по деловото, сериозно лице на жената пробяга тръпка на безпокойство.

„И тези норни помагат на Елиас да ме преследва? — помисли си той и почувства как отново го обзема страх. — Защо съм в този кошмар?“

После, сякаш страхът беше отворил някаква врата в ума му, той си припомни нещо. От скрити кътчета на съзнанието му изпълзяха отблъскващи силуети и той се задъха.

— Тези… тези бели хора, Норните. Виждал съм ги!

— Какво!? — произнесоха в един глас Гелое и тролът и се наведоха напред. Стреснат от напрежението им, Саймън се отдръпна.

— Кога? — рязко попита Гелое.

— Случи се… мисля, че се случи — може и да е било сън — в нощта, когато избягах от Хейхолт. Бях в църковния двор и ми се стори, че чувам някой да ме вика по име — женски глас. Бях толкова изплашен, че избягах от църковния двор към Тистерборг. — Сламеникът се размърда: Малахиас нервно се обърна на една страна. Саймън не му обърна внимание и продължи: — На върха на Тистерборг гореше огън, сред Камъните на гнева. Знаете ли ги?

— Знам ги. — Отговорът на Гелое беше безстрастен, ала той почувства зад думите някаква скрита многозначителност, която не разбра.

— Ами, бях замръзнал и гладен, така че се изкачих на хълма. Съжалявам, бях сигурен, че това е сън. Може и да е било сън.

— Може. Продължавай.

— На върха имаше мъже. Бяха войници — разбрах го по това, че носеха ризници. — Саймън почувства как дланите му се овлажняват от пот и ги разтри една в друга. — Един от тях беше крал Елиас. Като го видях, се изплаших още повече и се скрих. После… после се чу ужасен скърцащ звук и от другата страна на хълма се появи черна кола. — Всичко оживяваше отново в съзнанието му, ала все още имаше празни места. — Няколко от тези белолики хора — норните, защото това бяха норни, вървяха заедно с каруцата, облечени в черни роби.

Последва мълчалива пауза, през която Саймън се опитваше да си спомни още нещо. Дъждът барабанеше по покрива на хижата.

— И? — попита накрая тихо валадата.

— Елисия, Божия Майко! — възкликна Саймън и в очите му се появиха сълзи. — Не мога да си спомня! Те му дадоха нещо, нещо от колата. Случиха се и други неща, но в съзнанието ми е пълна мъгла. Усещам го, но не мога да кажа какво е. Дадоха му нещо! Мислех, че е сън! Той зарови лице в ръцете си, опитвайки се да възкреси спомена в замъгленото си съзнание.

Бинабик неловко го погали по коляното.

— Това може би отговаря на другия ни въпрос. Аз също се замислих защо норните се подготвят за битка. Чудех се дали ще се изправят срещу Елиас, Върховния крал, заради това, че имат някакви сметки за уреждане с човечеството отпреди векове. Сега ми се струва, че те му помагат. Сключена е някаква сделка. Вероятно това е, на което Саймън е станал свидетел. Но как? Как е могъл Елиас да се сближи толкова с потайните норни?

— Приратес. — В момента, в който го произнесе, Саймън се почувства сигурен, че е така. — Моргенес каза, че Приратес отваря врати, през които влизат ужасни същества. Приратес също бе на хълма.

Валада Гелое кимна.

— Това в известен смисъл е логично. Въпросът, на който трябва да се отговори — а това, сигурна съм, не е в нашите възможности — е какъв е бил разменният залог на сделката. Какво биха могли да предложат Приратес и кралят на норните в замяна на тяхната помощ?

Известно време измина в мълчание.

— Какво пишеше в книгата — обади се внезапно Саймън, — която бе по Пътя на сънищата? Вие също ли я видяхте?

Бинабик се тупна с ръба на дланта си по гърдите.

— То беше там. Руните, които видях, бяха римъргардски. „Ду Сварденвирд“. На вашия език това означава: „Магията на мечовете“.

— Или „Съдбата на мечовете“ — прибави Гелое. — Това е известна книга в средите на мъдрите, но е загубена отдавна. Никога не съм я виждала. Казват, че я е написал Нисес — свещеник, който бил съветник на крал Хйелдин Лудия.

— Този, на чието име е наречена Кулата на Хйелдин ли? — попита Саймън.

— Да. Там, където са загинали Хйелдин и Нисес.

Саймън се замисли и каза:

— И аз видях три меча.

Бинабик погледна Гелое.

— Видях само форми — бавно произнесе тролът. — Мисля, че може би изглеждаха като мечове.

Вещицата също не беше сигурна. Саймън описа силуетите, но те не говореха нищо нито на нея, нито на Бинабик.

— И така — каза накрая малкият мъж, — научихме от пътуването в съня, че норните помагат на Елиас. Така предполагаме. Тази странна книга играе някаква роля… навярно. Това е нещо ново. В съня ни се мерна Стормспайк и владенията на планинската кралица. Може би сме научили неща, които все още не разбираме. И все пак аз мисля, че едно нещо не се е променило — трябва да стигнем до Наглимунд на всяка цена. Валада, твоята къща ще ни подслони за известно време, но ако Джосуа е жив, той трябва да узнае за тези неща.

Бинабик неочаквано бе прекъснат от четвърти участник в разговора.

— Саймън — каза Малахиас, — ти каза, че някой ти е извикал в църковния двор. Чул си моя глас. Това бях аз.

Саймън зяпна.

Гелое се усмихна.

— Най-после една от нашите мистерии започна да се разбулва. Продължавай, дете. Кажи им каквото трябва.

Малахиас гневно се изчерви.

— Аз… аз не се казвам Малахиас. Името ми е… Мария.

— Но Мария е момичешко име, — започна Саймън и спря при вида на усмихващата се Гелое. — Момиче? — каза безпомощно той. Вторачи се в лицето на странното момче и внезапно осъзна какво бе то всъщност. — Момиче! — изсумтя той. Чувстваше се страшно глупаво.

Вещицата се закиска.

— Беше очевидно, трябва да призная — или би трябвало да бъде. Тя имаше предимството, че е пътувала с едно момче и с един трол, както и това, че опасните преживелици объркват хората, но аз й казах, че измамата не може да трае дълго.

— Особено през целия път до Наглимунд, а аз съм се запътила натам. — Мария разтърка очите си. — Нося важно съобщение за принц Джосуа от неговата племенница Мириамел. Моля ви не ме питайте какво е, защото не мога да ви кажа.

— Ами сестра ти? — попита Бинабик. — Тя няма да може да издържи дългия път. — Той също оглеждаше с присвити очи Мария, сякаш се мъчеше да разбере как е бил изигран. Сега Мария му изглеждаше съвсем като девойка.

— Тя не ми е сестра — тъжно каза Мария. — Лелет беше прислужница на принцесата. Бяхме много близки. Страхуваше се да остане в замъка без мен и много искаше да дойде. — Тя погледна спящото дете. — В никакъв случай не трябваше да я взимам със себе си. Опитах се да я изтегля на дървото, преди кучетата да ни хванат. Само ако бях по-силна…

— Не е ясно — намеси се Гелое — дали малкото момиче изобщо ще може да пътува. Все още е на ръба на смъртта. Съжалявам, че трябва да го кажа, но това е истината. Трябва да я оставите при мен.

Мария се опита да възрази, но Гелое не искаше и да чуе. Саймън се обезпокои, като видя нещо като искрица на облекчение в очите на девойката. Ядоса се, като си помисли, че тя би изоставила раненото дете независимо колко важно бе посланието до принца.

— Е — каза Бинабик, — докъде стигнахме? Все така трябва да стигнем до Наглимунд, а сме заклещени сред левги гъсти гори и стръмните склонове на Велдхелм. Да не говорим за тези, които ще ни преследват.

Гелое сериозно се замисли.

— Струва ми се — каза тя, — че трябва да прекосите гората и да стигнете до Да’ай Чикица. Това е старо поселище на ситите, отдавна запустяло, разбира се. Там можете да намерите Стаил — стар път между хълмовете, още от времето, когато ситите редовно са пътували оттам до Асу’а — Хейхолт. Сега не го използва никой, освен животните, ала това ще е най-лесният и безопасен маршрут. Сутринта ще ви дам карта. Да, Да’ай Чикица. — Дълбоко в жълтите й очи припламна светлинка и тя бавно наклони глава, сякаш бе потънала в мислите си. Миг по-късно примигна и възвърна обичайната си живост. — Сега трябва да поспите. Всички трябва да поспим. Събитията от днешния ден ме изтощиха и сега съм крехка като върбова клонка.

Саймън не мислеше така. Смяташе, че вещицата е силна като дъб. Ала, както предположи, дори дъбът може да пострада по време на буря.

По-късно, докато лежеше сгушен в наметалото си и чувстваше тежестта на топлото тяло на Куантака в краката си, се опита да изгони мислите за планината. Тези неща бяха твърде непонятни, твърде мрачни. Вместо това се зачуди какво ли си е помислила за него Мария. Момче, както го бе нарекла Гелое, момче, което не знае как изглежда едно момиче. Не беше честно — кога бе имал време да се замисли за това?

Защо го следеше тя в Хейхолт? По поръчение на принцесата? И ако Мария е била в църковния двор — защо? Откъде знаеше името му? Защо си е направила труда да го научи? Той изобщо не можеше да си спомни да я е виждал в замъка — поне не като момиче.

Когато най-после се унесе в сън, като малка лодка, теглена навътре в черен океан, той сякаш следваше отслабваща светлина, едно малко ярко петно в далечината. Зад прозорците дъждът плакнеше тъмната огледална повърхност на езерото.

27. Ефирните кули

Опита се да не обръща внимание на поставената върху рамото му ръка, но не се получи. Отвори очи и видя все още потъналата в мрак стая. Само два кръстосани лъча звездна светлина подсказваха къде са прозорците.

— Остави ме да поспя — изпъшка той. — Още е твърде рано!

— Ставай, момче! — чу дрезгав шепот. Беше Гелое, облякла свободно спускаща се около тялото й рокля. — Нямаме време за губене.

Като премигваше със смъдящи очи, Саймън видя застаналия зад коленичилата жена Бинабик спокойно да пренарежда торбата си.

— Какво става? — попита той, но тролът изглеждаше твърде зает и не отговори.

— Бях навън — каза Гелое. — Край езерото има някакви хора — предполагам, че са мъжете, които ви преследват.

Саймън бързо седна и посегна към обувките си. В полумрака всичко изглеждаше нереално; все пак усети учестените удари на сърцето си.

— Усирис! — възкликна тихо Саймън. — Какво ще правим? Дали ще ни нападнат?

— Не знам — отвърна Гелое и го побутна да отиде да събуди Малахиас — не, Мария, припомни си той. — Има два лагера — продължи тя, — единият на отатъшния край на езерото до вливащия се в него поток, а другият недалеч оттук. Или знаят чий е този дом и обмислят какво да направят, или засега въобще не подозират за съществуването на хижата. Може да са пристигнали, след като изгасихме свещите.

На Саймън внезапно му хрумна да зададе въпрос.

— Откъде знаете, че са навън, на отсрещния бряг? — Той погледна през прозореца. Езерото все така тънеше в мъгла и не се виждаха никакви лагерни огньове. — Съвсем тъмно е — обърна се отново към Гелое той.

Дрехите й изобщо не бяха подходящи да се скита из горите. Беше боса!

Но щом огледа набързо навлечената рокля и полепналите по лицето и косата й капки роса, си спомни за големите криле на бухала, който летеше пред тях, докато приближаваха езерото. Все още усещаше силните нокти, които го отнесоха, когато противното нещо на Пътя на сънищата се опита да го лиши от живот.

— Вероятно няма значение, нали? — заключи той. — Единственото, което има значение, е, че знаем, че са отвън.

Въпреки оскъдната лунна светлина Саймън видя вещицата да се усмихва.

— Напълно си прав, момче — каза тихо тя и отиде да помогне на Бинабик да напълни още две торби — по една за Саймън и за Мария.

— Чуй ме — обърна се Гелое към Саймън, когато той се приближи вече облечен към тях. — Няма съмнение, че трябва да тръгнете сега, преди зазоряване — тя присви за миг очи срещу звездите, — а то ще настъпи съвсем скоро. Въпросът е как?

— Всичко, на което можем да се надяваме — измърмори Бинабик, — е да опитаме да се промъкнем съвсем тихо покрай тях. Със сигурност не можем да летим — някак горчиво се усмихна той.

Мария, която връзваше на вързоп едно наметало, се вторачи недоумяващо в трола.

— Да — обади се със сериозен тон Гелое. — Но се съмнявам да успеете да се промъкнете покрай тези ужасни хрътки. Не можете да летите, но можете да се измъкнете по вода. Под къщата съм завързала една лодка. Не е голяма, но ще побере всички ви — дори и Куантака, ако стои мирна.

Тя погали нежно вълчицата зад ушите и тя се отърка в нея.

— И каква полза от това? — попита Бинабик. — Трябва ли да гребем до средата на езерото, за да им дадем възможност на сутринта да доплуват и да ни хванат?

Той приключи с опаковането и подаде едната торба на Саймън, а другата на момичето.

— Има един поток, който се влива в езерото — продължи Гелое. — Малък е и не е много буен, дори е по-спокоен от този, по който сте минали на идване. С гребане все ще можете да се измъкнете някак от езерото и да поемете нагоре по него. — Леко смръщеното й лице беше по-скоро замислено, отколкото загрижено. — За съжаление, потокът минава покрай единия лагер. Е, това не е причина за излишна тревога. Просто ще трябва да гребете безшумно. Може дори да улесни бягството ви. Глупак като вашия барон Хийферт — повярвайте ми, имала съм вземане-даване с него и подобни нему! — не би повярвал, че жертвите му биха се промъкнали толкова наблизо.

— Хийферт не е човекът, от когото се плаша — отвърна Бинабик. — Безпокои ме този, който в действителност води преследването — черният римър Инген Джегер.

— По всяка вероятност той даже не спи — добави Саймън.

Изпита неприятно усещане само при мисълта за този човек. Гелое направи кисела физиономия.

— Тогава не се бойте. Или поне не позволявайте страхът да ви парализира. Може да възникне едно или друго непредвидено нещо… човек никога не знае. — Тя се обърна към Саймън. — Ела, момче, ти си добре сложен. Помогни ми да развържа лодката и да я преместя безшумно до предния понтон.

— Виждаш ли? — прошепна Гелое и посочи нещо тъмно, чието отражение се клатушкаше на повърхността на абаносовочерното езеро близо до ъгъла на наколната хижа. Вече до колене във водата, Саймън кимна. — Тогава действай тихо — каза тя. Момчето си помисли, че предупреждението е напълно излишно.

Докато газеше във водата, с глава на височината на пода на наколната хижа, Саймън реши, че не се е излъгал миналия следобед, когато усети, че нещата около дома на Гелое са някак си променени. Онова дърво там, с корени наполовина потопени във водата: беше го видял още първия ден, като пристигнаха, но тогава — можеше да се закълне в Усирис! — то стоеше от другата страна на хижата, близо до вратата. Как беше възможно едно дърво да се движи?

Напипа въжето, с което беше вързана лодката, и продължи да мести пръстите си, докато се натъкна на мястото, където то беше вързано за някаква халка, висяща от пода на колибата. Наведе се да разхлаби възела и сбърчи нос, защото усети странно зловоние. Дали идваше от езерото, или от самата къща? В миризмата на влажно дърво и плесен се долавяше и някакъв непознат мирис на животно — топъл и мускусен, но не и неприятен.

Сенките леко проблясваха на звездната светлина; виждаше даже възела! Удоволствието, което изпита от това и от последвалото бързо развързване, беше помрачено от смразяващата мисъл, че скоро ще се зазори: избледняващият мрак беше негов приятел. Щом разхлаби въжето, Саймън започна да гази назад, като безшумно теглеше лодката. Можеше да отгатне, че неясният силует, който виждаше да седи свит до дългата дъска, стърчаща пред входа на колибата, е Гелое; тръгна към нея, като вървеше възможно най-бързо… и се препъна.

Почти падна на коляно, цопна, сподави стона си и бързо се изправи. Какво го беше спънало? Приличаше на пън. Опита се да прекрачи препятствието, но единственото, което успя да направи, беше да стъпи с босия си крак право върху него и се наложи да потисне желанието си да изкрещи. Въпреки че предметът лежеше неподвижно и стабилно, Саймън го усещаше като нещо люспесто, подобно на рибите, на щуките в крепостния ров на Хейхолт или пък на статуетките, които Моргенес беше подредил по лавиците си. Когато вълните се успокоиха и дочу тихия, но предпазлив глас на Гелое, която го питаше дали се е ударил, той погледна надолу.

Макар че в тъмната вода не се виждаше почти нищо, Саймън беше сигурен, че съзира очертанията на някакъв странен дънер, или по-скоро на някакъв огромен клон, тъй като виждаше, че това, в което се беше спънал и което лежеше на плиткото под водата, е свързано с още два чворести клона. Всички те, изглежда, се съединяваха при основата на една от двете колони, които крепяха простиращата се над езерото къща.

И докато внимателно стъпваше покрай тях, като вървеше тихо през водата към мержелеещата се сянка на Гелое, Саймън внезапно осъзна, че това, на което в действителност му приличат корените на дървото — или клоните, или каквото и друго да беше — са някакви чудовищни крака. Нокти, и по-точно нокти на птица. Що за странно хрумване! На една къща не са й необходими птичи крака, освен ако не трябва да се изправя и да ходи.

Докато Гелое завързваше лодката, Саймън стоеше напълно безшумно.

Всичко и всички се побраха в малката лодка: Бинабик седеше при заострения нос, Мария — в средата, а Саймън с неспокойната. Куантака между коленете си — на кърмата. Беше очевидно, че вълчицата не се чувства удобно; когато Бинабик й заповяда да се качи в малката лодка, тя изскимтя и се възпротиви. В крайна сметка се наложи господарят й да я плесне леко през муцуната. Притеснението, изписано на лицето на дребосъка, се виждаше ясно дори и в нощния сумрак.

Луната се беше оттеглила далече на запад в тъмносиния хоризонт на развиделяващото се небе. Гелое им подаде греблата и се изправи.

— Мисля, че след като излезете от езерото и плавате малко нагоре по потока, трябва да извадите лодката на суша и да я пренесете през гората Илфуент. Не е прекалено тежка, а и няма да ви се наложи да я носите дълго. Реката тече в същата посока, в която сте и вие, и би трябвало да ви изведе до Да’ай Чикица.

Бинабик вдигна греблото и оттласна лодката от гредите на хижата. Докато бавно се отдалечаваха, Гелое стоеше нагазила до колене в езерото.

— Помнете — прошепна тя, — щом стигнете потока, който се влива в езерото, потопете греблата във водата. Тишина! Тя ще ви спаси.

Саймън вдигна ръка.

— Сбогом, валада Гелое.

— Сбогом, млади скитнико. — Макар че бяха едва на три лакътя от нея, гласът й вече заглъхваше. — Късмет на всички ви. Забравете страха! Аз ще се грижа добре за момиченцето. — Те се отдалечаваха безшумно, а вещицата постепенно се превърна в неясна сянка, застанала пред предните колове, поддържащи хижата над водата.

Носът на малката лодка пореше водата като бръснач — коприна. Всички наведоха глави, когато Бинабик им даде знак, и тролът безшумно насочи лодката към средата на обвитото в мъгла езеро. Саймън се сгуши в гъстата козина на Куантака и загледа как зад лодката по повърхността на езерото се образуват кръгчета; първо си помисли, че навярно са риби, събудили се рано, за да закусят с мухи и комари. После усети как една капка падна на врата му, а след нея — и още една. Дъждът беше завалял отново.

Когато наближиха средата на езерото, проправяйки си път сред лилиите, пръснати по водната повърхност, сякаш обсипваха пътя на завръщащ се герой, небето започна да се развиделява. Зората не беше предупредила за идването си: чак след няколко часа слънцето щеше да излезе иззад облаците и да заблести. Сякаш някой беше смъкнал от небето един черен слой — първия от множество воали. Редицата дървета, които преди образуваха неясно петно на хоризонта, доби очертания на заслон от очертани на тъмносивото небе върхари. Водата около тях приличаше на черно стъкло, но някои от нещата на брега вече се виждаха. Белезникавите корени на дърветата, които приличаха на преплетени крака на просяци, матовият сребрист блясък на някаква оголена скала — всичко това заобикаляше тайнственото езеро като придворни в някакъв дворец, които очакват появата на актьорите; нещата постепенно се преобразяваха от сиви нощни сенки в изпълнени с живот творения на деня.

Мария внезапно се наведе, за да погледне през носа на лодката, и Куантака се стресна и се сви. Момичето се опита да каже нещо, после се сети, че трябва да мълчи, и само посочи с пръст малко вдясно от носа.

Саймън се вгледа и видя странен силует, разположен сред безразборно разхвърляните, но същевременно някак симетрично разположени дървета; нещо квадратно, като пън, който се различаваше от другите пънове по цвета си — шатра от раиран син плат.

Точно зад нея вече се виждаха още няколко — три или четири, Саймън се намръщи, а после се усмихна презрително. Съвсем в стила на барон Хийферт — дори само това, което беше чул през времето, прекарано в замъка, му беше достатъчно да се сети, че това е именно той — да донесе подобни луксозни вещи насред дивите гори.

Веднага след опънатите шатри брегът на езерото се спускаше надолу и изчезваше на разстояние от няколко лакътя, а после пак се появяваше, като по средата се образуваше тъмно пространство, сякаш някой беше отхапал парче от земята. В този участък клоните на дърветата се спускаха ниско до водата; беше невъзможно да се види дали притокът наистина е там, но Саймън беше сигурен в това.

„Точно както каза Гелое! — помисли си той. — Тя има наистина много, много остър поглед — но това не бива да ме изненадва кой знае колко, нали?“

Саймън посочи тъмната пролука и Бинабик кимна утвърдително: той също я беше видял.

Когато наближиха притихналия лагер, Бинабик трябваше да гребе по-усърдно, за да могат да се движат с необходимата скорост; Саймън — мислеше, че би следвало да усетят течение от вливането на притока — внимателно вдигна греблото си, но Бинабик видя движението му с периферното си зрение, обърна се, поклати глава и промълви съвсем тихо: „Не още“.

Докато преминаваха на по-малко от трийсет лакътя от брега, Саймън забеляза един тъмен силует, който вървеше между стените от небесносин плат. Гърлото му се стегна. Беше часови: под наметалото му се виждаше матовият блясък на метал. Вероятно гледаше към тях, но беше трудно да се каже, тъй като беше вдигнал качулката на наметалото си.

След секунди и останалите го видяха. Бинабик извади от водата греблото си и всички се наведоха, за да се прикрият възможно най-добре. Дори войникът случайно да погледнеше към езерото, може би нямаше да ги забележи, или щеше да помисли малката лодка за носещ се по водата дънер. Саймън обаче беше убеден, че в действителност това е едно твърде дръзко начинание. Той беше наясно, че ако мъжът се обърне, няма как да не ги види, при положение че бяха толкова близо.

Макар че лодката се движеше съвсем бавно, черната дупка на брега скоро изникна пред очите им. Това наистина беше потокът, който се вливаше в езерото: Саймън виждаше как на няколко метра нагоре по него се образуват малки вълни, тъй като водата минаваше покрай един заоблен камък. Почти бяха спрели да се движат; в действителност носът на лодката започна да се върти, тласкан от слабото течение. Скоро трябваше да потопят греблата във водата, защото в противен случай щяха да бъдат изхвърлени на брега точно срещу сините шатри.

И тогава войникът, приключил с огледа на онова, което беше привлякло вниманието му към отсрещния край на лагера, се обърна и се загледа към езерото.

Само след миг, още преди надигащият се ужас да ги обземе, една тъмна сянка се спусна от дърветата край лагера и бавно полетя към часовия. Носеше се между клоните като огромно сиво листо и надвисна над врата на войника — но това листо имаше нокти и когато ги усети да се вкопчват в него, той извика ужасен и изпусна копието си, а после започна да удря съществото, което го беше нападнало. Сивият силует отхвръкна, пляскайки с криле, и закръжи над главата на войника, така че той да не може да го стигне. Като стисна силно врата си, човекът изкрещя отново, после започна да рови из калта, за да търси копието си.

— Сега! — изсъска Бинабик. — Гребете! — Саймън и Мария също спуснаха греблата във водата и загребаха отчаяно. Тъй като водата течеше силно около клатушкащата се лодка, при първите загребвания усетиха известно затруднение. После започнаха да напредват по-лесно и след броени минути си проправяха път срещу силното течение на потока, промушвайки се под надвисналите клони.

Саймън погледна назад към гологлавия часови, който подскачаше и се бранеше от птицата. Неколцина от останалите мъже бяха станали от постелите си и се смееха на другаря си, който беше изпуснал копието си и хвърляше по лудата страшна птица камъни.

Докато с усилие напредваха срещу силното течение — изненадващо силно, като се имаше предвид, че повърхността беше напълно спокойна — Саймън се усмихна победоносно.

Самото гребане беше така изтощително, че даже и да не им се искаше да мълчат, трябваше да положат доста усилия, за да водят какъвто и да било разговор. Час по-късно най-сетне намериха малък заблатен залив, където можеха да поспрат и да отдъхнат сред тръстиките.

Слънцето се беше изкачило доста високо — блестящо петно зад перления балдахин от облаци, покриващ небето. Гората и реката все още бяха покрити с воал от мъгла и заобикалящата ги местност приличаше на приказен пейзаж.

Саймън гледаше Мария, наведена над торбата и подпряла брадичка с ръката си. Струваше му се странно, че я беше взел за момче. Това, което преди му изглеждаше като лукавство, като острота на чертите — необичайно при момчетата, сега го възприемаше като изтънченост. Цялото й същество издаваше напрежение; Саймън се взираше в поруменелите й страни и погледът му се плъзна надолу по бялата извивка на изопнатата й шия до нежната, но ясно очертана издатина на ключицата й, където мъжката риза, която носеше, беше разкопчана до гърлото.

„Тя не е закръглена… не и като Хепсибах — размишляваше той. — Хм! Ще ми се да видя как Хепсибах се преструва на момче! Макар и слаба, Мария пак притежава някаква особена красота. Косата й е така наситено черна…“

Мария затвори очи. Продължаваше да диша дълбоко. Саймън разсеяно погали широката глава на Куантака.

— Бива я, нали? — весело попита Бинабик и Саймън го зяпна стреснато.

— Какво?

— Лодката — каза Бинабик. — Бива си я. И сигурно е лека! Мисля, че няма да ни е особено трудно да я носим по суша до Илфуент.

— А, лодката… — каза Саймън и закима като селски идиот. — Да, наистина си я бива.

Мария се изправи и попита:

— Сега ли ще опитаме да пресечем до другия поток?

Когато се обърна и погледна към гората, която се виждаше между тръстиките, Саймън забеляза тъмните кръгове под очите й и напрегнатия й поглед. Все още беше донякъде потиснат от това, че тя изпита облекчение, когато Гелое сама предложи да се грижи за детето, но се радваше да види, че поне от време на време мисли, че не е просто едно от момичетата, които непрекъснато се смеят и шегуват.

„Ами разбира се, че не е — мина му през ума миг по-късно. — Впрочем, не мисля, че досега съм я виждал да се смее. Не че обстоятелствата не са ужасни — но и аз невинаги съм намръщен и унил“.

— Може би това е добра идея — каза в отговор на въпроса на Мария Бинабик. — Предполагам, че шумът, който идва отгоре по реката, е от някой голям бързей или праг. Ако е така, не ни остава друг избор, освен да пренесем лодката. Може би Саймън ще отиде да провери.

— На колко години си? — попита Саймън Мария. Изненадан, Бинабик се обърна и се вторачи в него. Мария стисна устни и продължително изгледа момчето.

— На… — започна тя, после спря. — През октандер ще навърша шестнадесет.

— Значи на петнадесет — каза Саймън с известно самодоволство.

— А ти? — попита на свой ред момичето.

Саймън се наежи.

— На петнадесет!

Бинабик се изкашля.

— Наистина е хубаво и добре спътниците да се опознаят, но… може би по-късно. Саймън, би ли отишъл да разбереш дали това пред нас наистина е праг?

Младежът тъкмо щеше да се съгласи, когато внезапно се отказа от тази идея. Нима беше момче за всичко? Едно дете, което хуква да проучва нещата вместо възрастните? Кой всъщност беше решил да спаси глупавото момиче на дървото?

— Какво ни интересува, след като така или иначе ще трябва да минем през него, независимо какво е? — каза той. — Нека просто да го направим.

Тролът го изгледа продължително и накрая кимна.

— Добре. И без това мисля, че на приятелката ми Куантака ще й дойде добре да се поразтъпче. — Той се обърна към Мария. — Предполагам знаеш, че вълците не могат да плуват.

Мария гледа известно време Бинабик, сякаш той беше по-странен от Саймън, после се разсмя звънливо.

— Това е самата истина!

Въпреки че лодката наистина се оказа лека като перце, срещнаха известни трудности, докато я носеха под надвисналите клони и през пълзящите растения. За да я поддържат на височина, при която и тролът и момичето да помагат при носенето, трябваше да я крепят така, че острият връх на кърмата непрекъснато удряше гърдите на Саймън. Докато вървеше, той не виждаше краката си, поради което често се спъваше в храстите. Дъждът проникваше през надвисналата мрежа от клони и листа, а ръцете на Саймън бяха заети и той не можеше даже да избърше стичащите се в очите му капки. Определено не беше в най-доброто си настроение.

— Бинабик, колко още остава? — най-сетне попита Саймън. — Усирис, тази проклета лодка направо ми разглоби гръдния кош.

— Надявам се, че не е далече — извика тролът; гласът му отекна някак странно изпод корпуса от кора. — Гелое каза, че в един дълъг участък потокът, който се влива в езерото, и Илфуент вървят успоредно, само на около четвърт левга. Би трябвало скоро да стигнем.

— Дано да е по-скоро — каза мрачно Саймън. Вървящата пред него Мария издаде звук, за който той беше сигурен, че изразява презрение — вероятно презрение към него. Саймън се намръщи страховито под полепналата по челото му мокра червена коса.

Най-сетне сред лекото барабанене на дъждовните капки по листата се открои още един шум — приглушено клокочене, което накара Саймън да си представи стая, пълна с бърборещи хора. Куантака се втурна напред, промушвайки се шумно през шубраците.

— Ха! — промърмори Бинабик и пусна своя край на лодката на земята. — Виждате ли? Стигнахме! Т’си Сухясей!

— Мисля, че името беше Илфуент. — Мария разтри рамото си, на което беше носила лодката. — Или това са думите, които троловете винаги казват, когато открият река?

Бинабик се усмихна.

— Не. Това е ситско име. Тази река донякъде е ситска, тъй като докато Да’ай Чикица е бил техен град, ситите често са плавали по нея. Това би трябвало да ти е известно. На езика, на който се е говорило някога в Еркинланд, Илфуент означава Ситската река.

— В такъв случай какво… какво каза, че означава? — попита Мария.

— Т’си Сухясей? — Бинабик се замисли. — Трудно е да се каже точно. Означава приблизително „Кръвта й е студена“.

— Кръвта? — попита Саймън, докато чистеше калта от обувките си си с една пръчка. — Чия кръв?

— На гората — отговори Бинабик. — Хайде. Можеш да отмиеш тази кал във водата.

Свалиха лодката до брега, като изпочупиха доста клони, докато минат през гъсталаците до реката — много по-голяма от потока, който се вливаше в езерото, и явно с много по-силно течение. Като най-висок, Саймън нагази до колене във водата, за да поеме лодката — и обувките му наистина се измиха, че и отгоре. Саймън придържаше клатушкащата се лодка, за да могат Мария и тролът да качат първо изплашената Куантака — без особена помощ от нейна страна, — а после да се качат и самите те. Той се качи последен и седна на кърмата.

— Саймън, твоето място — каза му сериозно Бинабик — налага голяма отговорност. При такова силно течение няма да е особено нужно да гребем, но ти трябва да поддържаш курса и да викаш, когато пред нас има скали, така че да ги избегнем с общи усилия.

— Мога да се справя — бързо отговори Саймън. Бинабик кимна и пусна дългия клон, който стискаше здраво; лодката с лекота се отдалечи от брега и пое по развълнувания Илфуент.

В началото на Саймън му беше малко трудно. Някои от камъните, които трябваше да избягват, даже не се виждаха под огледалната водна повърхност; въпреки това лежаха точно под нея и само блестящите вълнички, които се образуваха над тях, загатваха за присъствието им. Първата скала, която Саймън пропусна да види, одраска здравата корпуса; чу се ужасен звук, който за миг изплаши всички, но малката лодка отскочи от изникналия камък като овца, бягаща от ножиците за стригане. Скоро Саймън придоби опит; на места лодката сякаш едва докосваше водната повърхност, лека като лист, носен от бушуващата река.

Когато стигнаха до един по-спокоен участък, Саймън усети как сърцето му забива ускорено. Реката дърпаше отпуснатото му гребло, сякаш си играеше с него. Той си спомни как се беше катерил по стената на високата кула в Хейхолт — останал без дъх от усещането за собствената си сила при вида на ширналите се далече под него полета. Сети се и за влизането си в камбанарията на Кулата на Зеления ангел, за гледката, която представляваха струпаните къщи на Ерчестър, за чувството, което беше изпитал, докато разглеждаше необятния свят, а вятърът брулеше лицето му. Сега, седнал на кърмата на малката лодка, той пак се чувстваше като частица от света, издигнала се високо, много високо, сякаш пролетният вятър я носеше над върховете на дърветата.

— Усирис бе мореплавател, — запя внезапно той; думите бързо нахлуваха в съзнанието му. Когато беше съвсем малък, някой му беше пял тази песен.

— Усирис бе мореплавател,

заплава той по океана,

прие той Божието Слово

и тръгна към Набан!

Бинабик и Мария го загледаха. Саймън се разсмя.

— Тиагарис беше храбър воин.

Заплава той по океана,

прие той Словото на правдата

и тръгна към Набан!

Могъщ владетел беше Джон,

заплава той по океана,

прие той Словото на Ейдон

и тръгна към Набан!…

Саймън замълча.

— Защо спря? — попита Бинабик. Мария продължаваше да гледа съсредоточено.

— Това е всичко, което знам — каза Саймън и потопи греблото във водата. — Не знам дори откъде е тази песен. Мисля, че я пееше едно от момчетата, с които живеех, докато бях съвсем малък.

Бинабик се усмихна.

— Мисля, че песента е изключително подходяща за пътуване по река, макар че някои от подробностите не са напълно достоверни от историческа гледна точка. Сигурен ли си, че не можеш да си спомниш още малко?

— Това е всичко. — Фактът, че не успя да си спомни, не го притесни кой знае колко. Само един-едничък час по реката беше възстановил напълно доброто му настроение. Някога беше плавал с една рибарска лодка в залива и това му беше доставило голямо удоволствие… Но усещането, което изпитваше сега при гледката на гората наоколо и возенето в крехката лодка — уязвима, но подвижна като жребче, беше несравнимо.

— Аз не знам никакви песни за плаване — каза тролът, доволен от промяната в настроението на Саймън. — В планинския Канук реките са покрити с лед и ги използваме само за ловене на риба през дупки, които пробиваме за тази цел. Бих могъл да изпея нещо за могъщия Чуку и неговите приключения…

— Аз знам една песен за реката — каза Мария и прокара нежната си бяла ръка през сплъстилата се на челото й черна коса. — По улиците на Меремунд непрекъснато се пеят моряшки песни.

— Меремунд? — попита Саймън. — Как е възможно едно момиче от замъка да е ходило в Меремунд?

Мария сви презрително устни.

— А къде мислиш са живели принцесата и нейните придворни, преди да дойдат в Хейхолт — в пустеещите земи на Наскаду? — изсумтя тя. — Разбира се, че в Меремунд. Това е най-красивият град на света. В околностите му се намира мястото, където голямата река Гленивент се влива в океана. Ти не би могъл да знаеш, тъй като не си бил там. — Мария се разсмя лукаво. — Момче от замъка.

— Изпей я тогава! — каза Бинабик и размаха ръка. — Реката иска да слуша. Гората също!

— Предполагам, че ще си я припомня — каза тя и погледна лукаво Саймън, който на свой ред я изгледа надменно — забележката й не беше помрачила жизнерадостта му. — Това е песен за моряк, — продължи момичето, после прочисти гърлото си и запя — в началото колебливо, а след това по-уверено, с мелодичен гърлен глас.

— Онез, които плават в океана,

ще ви разкрият неговите тайни,

ще се похвалят с битките безбройни

и страшните си приключения.

Говорите ли с речен вълк обаче,

по Гленивента който плава,

той ще ви каже: Бог е сътворил Океана,

но всъщност искал е Реката да направи.

О, Океанът е въпросът,

но отговорът е Реката,

която весели се и лудува

като танцьорка.

И нек неверниците да горят във Ада,

за тях место във тази стара лодка няма.

Изгубим ли човек от екипажа,

ще пиеме за него в Меремунд…

Безчет мъже отплуват във морето

и никой вече ги не вижда.

Но ние вълци речни сме и всяка вечер

във кръчмата пируваме.

И казват ни, че пием много

и много блъскаме по масите,

ала Реката дамата на твоето сърце е,

единственият начин да разпуснеш е така.

О, Океанът е въпросът,

но отговорът е Реката,

която весели се и лудува

като танцьорка.

И нек неверниците да горят във Ада,

за тях место във тази стара лодка няма.

Изгубим ли човек от екипажа,

ще пиеме за него в Меремунд…

Във Меремунд! Във Меремунд!

Във Меремунд ще вдигнем чаши.

Ако не видим, че реката ги отнася,

за погребението им парите ще спестим…

Когато Мария пак стигна до припева, Саймън и Бинабик вече бяха запомнили думите и се присъединиха. Крясъците и виковете им се носеха по бързо течащия Илфуент. Куантака беше свила уши.

— О, Океанът е въпросът, но отговорът е Реката… — пееше с пълен глас Саймън. Отново плаваха между скали. Когато преодоляха препятствията и навлязоха в спокойни води, вече не им беше останала сила за пеене. Въпреки всичко Саймън продължаваше да се смее и когато от сивите облаци, надвиснали над дърветата, заваля още по-силно, той вдигна брадичката си и започна да лови капките с език.

— Вали — каза Бинабик и сви вежди под полепналата по челото му коса. — Май ще се измокрим.

Кратката тишина беше нарушена от високия силен смях на трола.

Когато започна да се здрачава, изкараха лодката на брега и направиха лагер. След като успя да запали влажните съчки с жълтия барут, който носеше в чантата си, Бинабик извади от един от пакетите на Гелое пресни плодове и зеленчуци. Оставена да прави каквото си ще, Куантака се шмугна в храсталаците и когато се върна, козината й беше съвсем подгизнала, а по муцуната й се стичаха струйки кръв. Саймън погледна Мария, която съсредоточено смучеше една костилка от праскова. Искаше му се да види как ще реагира на тази проява на жестокия нрав на вълчицата, но даже и да бе забелязала нещо, девойката не показа ни най-малко смущение.

„Сигурно е работила в кухнята на замъка — предположи той. — И все пак се обзалагам, че ако можех да пусна в наметалото й някой от препарираните гущери на Моргенес, ще подскочи“.

Докато си мислеше за работата й в кухнята, се зачуди какви по-точно са били задълженията й като слугиня на принцесата и си зададе въпроса защо го беше шпионирала. Но когато се опита да я попита за принцесата, тя само поклати глава и каза, че докато съобщението не стигне до Наглимунд, не може да говори абсолютно нищо за господарката или за работата си.

— Надявам се да извиниш любопитството ми — каза Бинабик, който разглобяваше тояжката си, за да извади свирката, — но какво смяташ да правиш, ако Джосуа не е в Наглимунд и не може да получи известието?

Този въпрос явно обезпокои Мария, но тя отново не каза нищо. Саймън се изкушаваше да попита Бинабик за собствените им планове, за Да’ай Чикица и Стайл, но тролът вече свиреше тихичко на свирката. Величествената Алдхеорте беше цялата покрита с черната завивка на нощта и само огънят проблясваше в мрака. Саймън и Мария слушаха, а Бинабик пееше и песента му отекваше сред покритите с дъждовни капки дървета.

На следващия ден поеха по реката скоро след изгрев-слънце. Ромонът на течащата вода им се струваше вече познат като банална песен: дълги, спокойни участъци, в които лодката им приличаше на твърда скала, върху която седяха и гледаха как дърветата от двете им страни се движат, а после — тръпката от опасността, когато попадналата в бесните бързеи лодка приличаше на гърчеща се уловена риба. В късния предобед дъждът намаля и слънцето заблестя през надвисналите клони, заливайки реката и гората с ярка светлина.

Приятната промяна във времето — някак необичайно студено за късния мая, което накара Саймън да си спомни за заледената планина от сънищата им — повдигна настроението им. Докато плаваха през тунел от надвесени дървета, в който на места случайни слънчеви лъчи проникваха през пролуки в преплетените клони и превръщаха реката в блестящо златно огледало, те си разказваха забавни истории. Като започна малко неохотно, Саймън сподели за хората от замъка, които познаваше — Рейчъл, Тобас кучкаря, който имаше навика да намазва носа си с черно масло за лампи, за да може по-лесно да минава сред поверениците си за един от тях, Питър Позлатения бокал, огромния Рубен и останалите. Бинабик говореше предимно за пътешествията си, за това как на младини посетил противната страна Вран и мрачните, но красиви пустеещи земи на изток от неговия Минтахок. Даже Мария, въпреки първоначалната си сдържаност и неразбираемите теми, за които говореше, разсмя Саймън и Бинабик с имитацията си на спор между човек, плаващ по реката, и моряк и с наблюденията си върху някои съмнителни членове на двора на принцеса Мириамел в Меремунд и Хейхолт.

На втория ден грижите, които помрачаваха мислите на всички, бяха обсъдени само веднъж.

— Бинабик — попита Саймън, докато обядваха на една слънчева морава, — мислиш ли, че сме оставили преследвачите ни далече зад нас? Може ли да има и други, които ни търсят?

Тролът махна една ябълкова семка от брадичката си.

— Не мога да кажа нищо със сигурност, приятелю Саймън, както съм ти казвал и преди. Сигурен съм само в това, че се изплъзнахме и че за момента не ни преследват, но тъй като не знам точно за какво ни търсят, не знам също и дали ще ни открият. Знаят ли, че пътуваме към Наглимунд? Това не е трудно за отгатване. Все пак има три неща в наша полза.

— И кои са те? — попита Мария малко намръщено.

— Първо, в гората е по-лесно да се скриеш, отколкото да намериш някого. — Той вдигна късичкия си пръст. — Второ, ние се движим към Наглимунд по заобиколен път, който почти не се използва от стотици години. — Още един пръст. — Най-сетне, тези хора могат да научат маршрута ни само от Гелое — Бинабик вдигна и трети пръст, — а аз мисля, че това няма да стане.

Точно за това се тревожеше Саймън.

— Няма ли да я наранят? Бинабик, та те имат мечове и копия. Ако разберат, че тя ни помага…

Тролът сериозно поклати глава.

— Мислил съм за това, Саймън. Дъще на планините, наистина съм мислил! Но ти слабо познаваш Гелое. Ако я възприемаш просто като една мъдра селска жена, значи допускаш грешка, грешка, за която хората на Хийферт биха съжалявали, ако не покажат уважение към нея. Валада Гелое живее в Остен Ард от много време: години наред е била в гората, а много, много преди това и сред римърите. Още по-преди е дошла в Набан от юг, а къде е била преди това — никой не знае. Можеш да си сигурен, че знае как да се грижи за себе си — много по-добре от мен, а дори и, както за съжаление се оказа, от добрия Моргенес. — Той взе още една ябълка, последната в чантата. — Но стига толкова тревоги. Реката ни чака, а за да плаваме по-бързо, сърцата ни не трябва да са обременени.

Когато сенките на дърветата се сляха и се спуснаха над реката, Саймън успя да разгадае част от загадките на Илфуент.

Ровеше из чантата си за парче плат, с което да увие ръцете си, защото по тях вече се бяха появили мазоли. Напипа нещо, което му приличаше на парцал, и го извади. Беше Бялата стрела, увита в парче от ризата му. Той се изненада. Усещаше я лека като перце, кацнало на дланта му и готово да отлети при първия случаен порив на вятъра. Внимателно разви парцала.

— Виж — каза Саймън и се пресегна през Куантака, за да я покаже на Мария. — Това е Бялата стрела на ситите. Спасих живота на един сит и той ми я даде. — За миг отново си спомни всичко. — Всъщност я изстреля срещу мен.

Стрелата наистина беше красива: блестеше като сребристата шия на лебед. Мария я разгледа за момент, после я докосна с пръст.

— Хубава е — каза тя, но в тона й нямаше и следа от възхищението, което Саймън беше очаквал да чуе.

— Разбира се, че е хубава! Тя е свещена. Символ на неизплатен дълг. Попитай Бинабик и той ще ти обясни.

— Саймън е прав — обади се тролът от носа на лодката. — Това се случи точно преди да се срещнем.

Мария продължаваше да гледа стрелата незаинтересовано, сякаш умът й беше някъде другаде.

— Наистина е прекрасна — каза тя. В тона й се долавяше малко повече убеденост. — Ти наистина си щастливец, Саймън.

Това го вбеси, без дори да разбира защо. Нима тя не осъзнаваше през какво беше преминал? Църковни дворове, сит, преследвачи, враждата на Върховния крал! Коя беше тя, че си позволяваше да отговаря небрежно, сякаш го успокоява, че е ожулил коляното си?

— Разбира се — каза той. Държеше стрелата пред очите си, така че тя улови един почти хоризонтален лъч светлина и заблестя на фона на движещия се зад нея речен бряг. — Разбира се, като се има предвид късметът, който ми е донесла до този момент — нападения, побои, глад, преследване — може би щеше да е по-добре, ако не я бях получавал. — Той я загледа косо, взрян в гравюрите, които — сложни, но безсмислени — сякаш описваха собствения му живот, откакто напусна Хейхолт.

— Може и да я изхвърля — каза небрежно Саймън. Разбира се, никога нямаше да го направи, но беше изключително приятно да си представи, че е способен на това. — Искам да кажа, какво добро ми е донесла…

По средата на думите му Бинабик извика, за да го предупреди, но Саймън нямаше време да разбере какво става. Лодката се блъсна в една подводна скала и се наклони, така че кърмата цопна във водата. Саймън изпусна стрелата, тя полетя и падна в разпенената вода. Саймън се обърна, за да я хване, но лодката се удари странично в друг подводен камък и момчето падна, а лодката се обърна и се наклони…

Водата беше леденостудена. За един кратък миг му се стори, че пред него се е разтворила пропаст, в която е паднал и е отишъл в страната на непроницаемия мрак. После започна да диша тежко и опита да излезне на повърхността, но бурните води го подхвърляха шеметно. Блъсна се в някаква скала, завъртя се и пак потъна; водната стихия го притискаше от всички страни и изкарваше през устата и носа му въздуха, останал в дробовете му. С големи усилия извади глава над водата и напрегна сетни сили, за да се задържи, докато бясното течение продължаваше да го блъска в скалите. За миг почувства как вятърът докосва лицето му и жадно пое дъх. Закашля се и усети, че благословеният въздух на Усирис достига до горящите му дробове. След това скалите внезапно изчезнаха и водата го понесе спокойно, а той зарита, за да задържи главата си на повърхността. За негова изненада сега лодката беше зад него и тъкмо се промушваше между последните заоблени камъни. Бинабик и Мария гребяха усърдно, с облещени от ужас очи, но Саймън забеляза, че разстоянието между него и тях постепенно се увеличава. Той се носеше надолу по течението и докато лудо въртеше глава на различни страни, видя, че и двата бряга са страшно далече. Жадно пое нова глътка въздух.

— Саймън! — извика Бинабик. — Плувай към нас! Ние не можем да гребем достатъчно бързо!

Той започна да рита, за да се обърне и да заплува към тях, но реката сякаш го дърпаше с хиляди невидими пръсти. Усилията му изглеждаха смехотворни пред непреодолимата сила на течението. Не усещаше краката си, а само ледена бездна там, където трябваше да рита. Нещо цопна до него. Беше греблото на Мария. Тъй като ръцете й бяха по-дълги, тя беше заела мястото на Бинабик на носа и се беше протегнала, но Саймън не успя да се хване за греблото. Куантака стоеше зад момичето и виеше, наведена напред, сякаш за да имитира Мария; заради голямата тежест в предната част лодката се наклони заплашително.

Саймън насочи мисълта си към мястото, където бяха краката му, заповяда им да ритат и протегна ръка. Почти не усети греблото с вкочанените си пръсти, но то все пак беше там, точно там, където трябваше да е.

След като го качиха на борда — една сама по себе си невъзможна задача, защото той тежеше повече от всеки от тях, с изключение на вълчицата — Саймън изхвърли с кашляне и повръщане огромни количества речна вода. После легна на дъното на лодката свит на кълбо, като дишаше тежко и трепереше, а междувременно момичето и тролът търсеха място, където да направят лагер.

Изпълзя сам от лодката, въпреки че нозете му трепереха. Когато се строполи на колене и с благодарност опря ръце на меката земя, Бинабик се пресегна и извади нещо от подгизналата му риза.

— Виж какво се е хванало в дрехите ти — каза Бинабик със загадъчен израз. Беше Бялата стрела. — Хайде да запалим огън, за да се сгрееш, бедни ми Саймън. Може би получи добър урок — суров, но справедлив урок — за това какво се случва, когато злословиш за един ситски дар, докато същевременно плуваш по ситска река.

Саймън беше изтощен толкова, че дори не се смути, когато Бинабик му помогна да си свали дрехите и го загърна в наметалото — просто легна и заспа край благословения огън. Не се изненада, че сънищата му бяха мрачни, пълни със същества, които го сграбчваха и душаха.

На следващата сутрин небето се покри с облаци. На Саймън му беше много зле. Сдъвка и преглътна няколко хапки сушено месо — въпреки негодуванието на разхлабения си стомах — и внимателно се качи в лодката, като този път остави Мария да седне на кърмата, докато самият той се сгуши в средата, притиснат до горещото туловище на Куантака. През целия ден, докато гребяха по реката, Саймън често подремваше. Замайваше се при гледката на плуващото край него неясно зеленикаво петно — така виждаше гората — и усещаше как главата му пари и се подува, подобно на печащ се на жарава картоф. Бинабик и Мария се тревожеха и се редуваха да проверяват температурата му. Саймън внезапно се събуди от леката дрямка, в която се беше унесъл, докато двамата му спътници обядваха, и видя, че са се надвесили над него, а Мария е положила хладната си длан на челото му. „Що за странни родители имам?“ — помисли си той объркано.

Щом здрачът започна да се спуска, те спряха и се установиха за нощувка. Увит в наметалото като невръстно дете, Саймън седеше до огъня и отвиваше ръката си само колкото да може да вземе купичката с бульон, направен от трола — от сушено месо, ряпа и лук.

— Утре трябва да станем с първите слънчеви лъчи — каза Бинабик и предложи на вълчицата листо от ряпа, но Куантака го подуши с подчертано безразличие. — Вече сме близо до Да’ай Чикица. Няма смисъл обаче да стигаме там по здрач, защото не можем да разгледаме хубаво. Още повече, след тази местност трябва да се изкачваме нагоре чак докато стигнем Стайл и би било добре да тръгнем, когато е топло.

Саймън погледна със замъглени очи Бинабик, който извади от един пакет ръкописа на Моргенес и го разви. После клекна край пламтящия огън и наклони страниците, за да вижда по-добре. Така тролът приличаше на дребен монах, който чете молитва от Книгата на Ейдон. Вятърът шумолеше в клоните на дърветата и отронваше полепналите по листата капки дъжд — последните останки от бурята през деня. Някъде под тях приглушеният рев на течащата вода се сливаше с настойчивото квакане на жабите.

На Саймън му трябваше известно време, за да разбере, че лекият натиск, който усещаше на рамото си, не е просто поредният странен сигнал на болното му, разранено тяло. С усилие изви глава в яката на тежкото си вълнено наметало и извади ръка, за да изгони Куантака. И тогава видя тъмната коса на Мария, разстлана по лакътя му; устата й беше полуотворена, а дишането — леко, като в спокоен сън.

Бинабик се надвеси над него.

— Днес беше тежък, изморителен ден — усмихна се той. — Гребахме доста. Ако не те притеснява много, остави я така за малко. — Тролът отново се загледа в ръкописа.

Както си стоеше облегната на Саймън, Мария се размърда и измърмори нещо. Момчето придърпа по-нагоре наметалото, което му беше дала Гелое; когато то докосна бузата й, Мария каза нещо неразбрано, вдигна ръка и лениво потупа Саймън по гърдите, а после се сгуши още по-плътно в него.

Звукът на равномерното й дишане, току до ушите му, си проправи път между шумовете на реката и тъмната гора и бавно проникна в съзнанието му. Саймън потрепери и усети как очите му натежават и натежават… но сърцето му биеше бързо и именно шумът на кипящата му кръв го унесе и го потопи в топлата тъмнина на съня.

Видяха първия мост на фона на сивата светлина на зората. Очите им бяха все още залепнали от съня, а телата странно отказваха да им се подчиняват, защото бяха станали твърде рано.

Саймън пак беше на кърмата. Въпреки че не се ориентираше добре при насочването на лодката, тъй като поеха по реката още преди зазоряване, той се чувстваше по-добре от предния ден: все още му се виеше свят, но беше в много по-добра форма. Когато завиха при една чупка на реката, която весело подскачаше наоколо им, без да я интересува колко е часът, Саймън видя пред тях нещо, което се извисяваше над водата. Бързо избърса влагата, полепнала по очите му и примигна.

— Бинабик — попита той, като се наведе напред, — това дали е…

— Да, това е мост — весело отвърна тролът. — Мисля, че трябва да е Вратата на жерава.

Реката ги носеше все по-близо и по-близо към моста и те трябваше да гребат, за да удържат лодката. Мостът се издигаше от гъстите шубраци, покриващи единия бряг, и се извисяваше като тънка арка, която се губеше чак в дърветата на отсрещната страна на реката. Изграден от блед, полупрозрачен зелен камък, той изглеждаше крехък, сякаш беше изтъкан от замръзнала морска пяна. Повечето от сложните гравюри сега бяха покрити с мъх и пълзящ бръшлян; там, където се виждаше, повърхността беше ерозирала; листенцата, ивиците и острите ъгли бяха омекотени, загладени от вятъра и дъжда. Малката лодка премина точно под една направена от бледозелен прозрачен камък птичка с разядени от водата разперени криле, кацнала на моста.

За миг се плъзнаха под тясната сянка и излязоха от другата страна. Стори им се, че гората мирише на древност, сякаш бяха прекрачили отворена врата, отвеждаща към миналото.

— Преди много години Алдхеорте превзел речните пътища — каза спокойно Бинабик; всички се бяха обърнали и гледаха смаляващия се мост. — Вероятно един ден и другите творения на ситите ще повехнат.

— Как могат хората да прекосят реката по подобно нещо? — учуди се Мария. — Изглежда толкова… толкова крехък.

— Сега е много по-крехък, отколкото е бил някога, това е сигурно — каза Бинабик замислено. — Но ситите никога не са строили… никога не строят… само заради красотата. Постройките им са стабилни. Та нали най-високата кула в Остен Ард, плод на техните ръце, все още се издига във вашия Хейхолт?

Мария кимна замислено. Саймън прокара пръсти по студената вода.

Минаха под още единадесет моста, или „врати“, както ги наричаше Бинабик — повече, отколкото бяха виждали през живота си досега. Мостовете бележеха навлизането на реката в Да’ай Чикица. На всяка врата беше дадено името на някое животно, както обясняваше тролът, и тя съответстваше на определена фаза на луната. Една след друга преминаха вратите на Лисиците, на Петлите, на Зайците и на Гълъбите, като всяка от тях се различаваше леко от останалите по формата си. Мостовете бяха направени от чист лунен камък или блестящ лапис, но несъмнено бяха плод на едни и същи съзидателни, майсторски ръце.

Слънцето се беше изкачило високо в облачното небе и показваше обяд, когато минаха под Вратата на славеите. От другата страна на този мост, по чиято повърхност бяха гравирани блестящи златисти точици, реката отново завиваше на запад към източния склон на хълмовете Велдхелм, които още не се виждаха. Тук нямаше подводни камъни; реката течеше гладко и спокойно. Саймън тъкмо се канеше да попита нещо Мария, когато Бинабик вдигна ръка.

Видяха я, когато завиха: гора от изключително изящни кули, приличаща на сглобена от бижута мозайка, скрита сред друга, по-голяма гора от дървета. Разположен на двата бряга на реката, градът на ситите сякаш израстваше от самата земя. Сякаш това беше сбъднатата мечта на гората, пресътворена от фин камък — стотици сгради в зелено, бяло и бледосиньо. Градът представляваше гъсталак от тънки като игла каменни тръни, въздушни алеи, приличащи на изплетени от паяк мостове, филигранни кули и минарета, които се извисяваха сред върхарите, подобно на цветя от лед, които искат слънцето да ги погали. Пред тях се разкриваше миналото на света, от което дъхът им спираше, а сърцата им биеха до пръсване. Това беше най-красивото нещо, което Саймън беше виждал.

Но докато плаваха из града, следвайки извивките, които реката правеше покрай тънките колони, те разбраха, че гората постепенно превзема Да’ай Чикица. Покритите с керемиди кули, осеяни с пукнатини, бяха обвити от бръшлян и клони. На много от местата, където някога бе имало врати от дърво или друг нетраен материал, сега каменните контури стърчаха опасно, защото нямаха подпора, и приличаха на бели скелети на огромни морски същества. Зеленината проникваше навсякъде — пълзеше по стените и задушаваше тънките кули с невъзмутимите си листа.

Саймън реши, че донякъде така е по-красиво — сякаш гората — неудовлетворена и неспокойна — сама е съградила този град.

Бинабик наруши тишината с тих, но тържествен като самия миг глас; всеобхващащата зеленина бързо пое ехото.

— Наричат го Дървото на Пеещия вятър: Да’ай Чикица. Можете ли да си представите, някога е бил изпълнен с музика и живот. Зад всички прозорци светели лампи, а по реката плавали ярко боядисани лодки. — Тролът вдигна поглед, за да огледа последния каменен мост, под който минаваха. Мостът беше тесен като перо за писане, а повърхността му беше украсена с орнаменти във формата на грациозни елени с големи рога. — Дървото на Пеещия вятър, — повтори унесено тролът, сякаш потънал в спомени.

Саймън безмълвно насочи малката лодка към едно място на брега, където няколко каменни стъпала водеха до платформа, разположена почти на равнището на водата. Слязоха от лодката и я вързаха за един корен, който се подаваше между напуканите бели камъни. Когато се изкачиха на най-високото стъпало, спряха и смълчани се загледаха в обраслите с лози стени и покритите с мъх коридори. Даже въздухът в разрушения град беше пропит с напрежение, сякаш беше опъната тетива. Куантака също изглеждаше смутена и душеше наоколо със свита опашка. После наостри уши и нададе силен вой.

Свистенето беше почти неуловимо. Някаква издължена сянка пробяга пред лицето на Саймън и с рязко пращене се удари в една стена. Разхвърчаха се парченца зелен камък. Момчето бързо се обърна и погледна зад себе си.

На отсрещния бряг на реката, на по-малко от сто лакътя от тях, стоеше облечен в черно мъж с дълъг лък в ръка. По пътеката зад него се катереха други мъже, облечени в синьо и черно. Един от тях носеше факла.

Черният силует вдигна ръка към устата си и за миг се видя бялата му брада.

— Няма къде да отидете! — Гласът на Инген Джегер беше заглушен от шумовете на реката. — В името на краля, предайте се!

— Лодката! — извика Бинабик, но щом тръгнаха към стъпалата, облеченият в черно Инген подаде на мъжа, носещ факлата, някакъв тънък предмет и той го запали от единия край. Когато приятелите стигнаха до последното стъпало, една огнена стрела прелетя над реката, падна точно в лодката и веднага я подпали. Тролът успя да грабне само един пакет, преди пламъците да препречат пътя му назад. Скрити за секунда от разгарящия се огън, Саймън и Мария хукнаха нагоре по стъпалата, Бинабик тичаше малко след тях. На платформата горе беше Куантака: щураше се и виеше от ужас.

— Тръгвайте! — рязко извика Бинабик. На другия бряг на реката двама стрелци тъкмо заставаха до Инген. Докато тичаше към прикритието на най-близката кула, Саймън чу ужасяващото свистене на още една стрела и я видя да минава над паветата пред него. Други две стрели се забиха в стената на кулата, която сега му се струваше недостижима. Той чу болезнен вик и ужасения писък на Мария.

— Саймън!

Момчето се обърна и видя как Бинабик се свлича на земята в краката й. Вълчицата зави отчаяно.

28. Барабаните от лед

Сутринта на двадесет и четвъртия ден на месец мая слънцето изгря над Хернисадарк и на ярката му светлина златният диск, издигащ се на върха на най-високия покрив в Тайг, заблестя като огнен пръстен. Небето беше синьо, сякаш богът на небесата — Бриниох, беше прогонил с магическата си лескова пръчка облаците, които сега покриваха само високите върхове на мержелеещия се Грианспог.

Неочакваното завръщане на пролетта би трябвало да стопли сърцето на Мейгуин. В цял Хернистир над земите и народа на баща й Лут падаха поройни дъждове и попарващи слани. Цветята измръзваха още в почвата, преди да са поникнали. От изсъхналите клони на дърветата в овощните градини падаха дребни кисели ябълки. Овцете и кравите се прибираха от наводнените пасища с разширени от ужас очи, изплашени от градушката и ураганните ветрове.

На пътеката, по която вървеше Мейгуин, беше кацнал кос. Изчака невъзмутимо приближаването й и едва в последния момент литна, скри се в останалите без листа клони на една череша и зачирика гневно. Мейгуин не му обърна никакво внимание, само повдигна дългата си рокля и тръгна още по-бързо към салона, в който беше баща й.

Когато чу, че някой я вика, първо не реагира, тъй като не искаше да я отклоняват от пътя й. Най-накрая неохотно се обърна. Към нея тичаше природеният й брат Гуитин. Тя спря и го зачака с кръстосани ръце.

С небрежно навлечената си туника и сложената накриво златна огърлица, Гуитин приличаше по-скоро на дете, отколкото на младеж, който е готов за войник. Принцът се засмя самодоволно, но търпеливо я изчака да нагласи огърлицата около врата му. Дългите му буйни кестеняви коси бяха излезли от червената лента, с която ги беше вързал. Когато Мейгуин се пресегна да му върже косата, те застанаха очи в очи, въпреки че Гуитин в никакъв случай не беше нисък за мъж. Мейгуин се намръщи.

— За Бога, Гуитин, виж се на какво приличаш! Би трябвало да изглеждаш по-добре. Един ден ще бъдеш крал!

— И какво общо има това с начина, по който си нося косата? Между впрочем, когато излязох, бях много красив, но за да те настигна, трябваше да тичам по-бързо и от вятъра. Ах, ти, с тези дълги крака!

Мейгуин се изчерви и се обърна настрани. Опитваше се, доколкото й беше възможно, да не мисли за ръста си.

— Е, вече ме настигна. В тронната зала ли отиваш?

— Разбира се. — За миг на лицето на Гуитин се появи сериозно изражение и той подръпна мустаците си. — Имам да казвам някои неща на баща ни.

— Аз също — каза Мейгуин и тръгна. Стъпките им отекваха равномерно; бяха с еднакъв ръст, косите им имаха един и същ червеникав цвят, сякаш бяха изпредени на един и същ чекрък, и всеки външен човек би предположил, че са близнаци, въпреки че Мейгуин беше с пет години по-голяма и двамата не бяха от една майка.

— Снощи е умряло най-хубавата ни свиня — Ейгонуай. Още едно, Гуитин! Какво става? Да не би да има чума, като в Абаингат?

— Ако е чума, — каза сериозно брат й, опипвайки увитата в кожа дръжка на меча си, — знам кой я е донесъл при нас. Този мъж е подвижна зараза. — Той плесна с юмрук дланта си и се изплю. — Моля се само днес да говори както подобава. Бриниох! Тогава на драго сърце ще кръстосам меч с него!

Мейгуин присви очи.

— Не бъди глупак! Гутулф е убил стотици хора. А и колкото и да е странно, той е наш гост в Тайг.

— Гост, който оскърбява баща ми! — изръмжа Гуитин и издърпа лакътя си от нежната хватка на Мейгуин. — Гост, който носи заплахи от един Върховен крал, давещ се в бедното си кралство — един крал, който се перчи, властва с терор и харчи златните монети, сякаш са камъчета, а после се обръща към Хернистир и моли за помощта ни! — Гуитин все повече повишаваше тон и сестра му разтревожено се огледа, да не би някой да ги чува. Виждаха се само стражите пред вратите, на стотина крачки от тях. — Къде беше крал Елиас, когато изгубихме пътя за Наарвед и Елвритшала? Когато разбойници и бог знае още кой нападаха пътя във Фростмарч? — Принцът пак се зачерви и когато вдигна поглед, видя, че Мейгуин не е до него. Обърна се и я видя да стои със скръстени ръце на десетина крачки.

— Свърши ли вече, Гуитин? — попита тя. Той кимна, но сви устни. — Добре тогава. Разликата между баща ни и теб, приятелче, не е само в трийсетте и няколко години. За това време той се е научил кога да говори и кога да мълчи. Ето защо, благодарение на него, един ден ти ще бъдеш крал Гуитин, а не просто херцог на Хернистир.

Дълго време Гуитин само я гледаше.

— Знам — каза най-сетне той. — Явно ме бъркаш с Еолаир, който се кланя даже и на кучетата в Еркинланд. Знам, че Еолаир е всичко за теб — и слънцето, и луната, независимо от това, което мисли за теб, въпреки че си кралска дъщеря — но аз не съм такъв човек. Ние сме хернистирци! Не пълзим пред никого!

Мейгуин беше вцепенена от подигравката с чувствата й към графа на Над Мулах — за когото Гуитин беше напълно прав: той се отнасяше към нея като към някоя глупава неомъжена кралска дъщеря. Но сълзите, от които се притесняваше, не дойдоха; вместо това, щом погледна Гуитин, чието красиво лице се изкриви от презрение, гордост и най-вече от безкрайна загриженост към хората и земите му, тя видя в него пак малкото братче, което беше носила някога на гръб — и което от време на време беше разплаквала.

— Защо се караме, Гуитин? — изморено попита Мейгуин. — Какво помрачи живота в дома ни?

Брат й смутено сведе поглед към ботушите си.

— Добре де, няма — каза той. — Хайде, ела да отидем при баща ни преди графът на Утаниат да дойде, за да се сбогува учтиво.

Прозорците на голямата зала на Тайг бяха широко отворени; в проникващите през тях лъчи танцуваха блестящи прашинки, полетели във въздуха от застланите по пода тръстики. Дебелите греди по стените, направени от дъбовете в гората Сиркоил, бяха наредени така старателно, че помежду им не се процеждаше и капка светлина. Между гредите на високия таван се виждаха хиляди гравюри на хернистирски богове, герои и чудовища. Меката коса светлина, осветяваща лакираната им дървена повърхност, ги правеше да изглеждат като преплетени едни в други.

В далечния край на стаята, където ярката светлина обливаше всичко, крал Лут-уб-Литин седеше в огромния си дъбов трон, а над главата му висеше започваща още от облегалката гравюра на еленова глава, на чийто дървен череп бяха сложени истински рога. Кралят ядеше с костена лъжица овесена каша с мед. Инахуен, младата му жена, беше седнала отстрани на един по-малък стол и бродираше фини бодове по ръба на една от робите на Лут.

Стражите чукнаха с върховете на копията по щитовете си два пъти, с което известиха пристигането на Гуитин. При идването на някой по-нископоставен благородник, например граф Еолаир, те чукваха само веднъж, за краля — три пъти, а за Мейгуин просто не чукаха. Лут вдигна поглед и се усмихна, после остави купата на облегалката на стола и избърса сивите си мустаци в ръкава си. Инахуен видя това и погледна Мейгуин отчаяно — съзаклятнически поглед между две жени. Дъщерята на краля се ядоса. Мейгуин никога не успя да свикне достатъчно с майката на Гуитин, Фиата, която зае мястото на собствената й майка (Пенемуай почина, когато Мейгуин беше на четири години), но Фиата поне беше на годините на Лут, а не невръстно момиче като Инахуен! Макар и малко глупава, тази млада златокоса жена беше добросърдечна. В крайна сметка не Инахуен беше виновна, че е третата съпруга на краля.

— Гуитин! — Лут стана и изтръска трохите от гънките на стегнатата си с колан роба. — Не е ли истинско щастие, че днес грее слънце, кажи? А и по всяка вероятност това ще ни помогне да променим настроението на гостите си от Еркинланд. — Той направи кисела физиономия. Изразителните му, интелигентни черти се сбръчкаха в израз на изумление, а веждите му се извиха като дъги над дебелия крив нос, който беше счупил, когато беше момче. — Да го подобрим. Мислиш ли?

— Не, не мисля така, татко, — каза Гуитин и тръгна към краля, който седна в украсения си с еленови рога трон. — И ако смея да кажа, искрено се надявам, че отговорът, който ще им дадеш днес, даже още повече ще влоши настроението им. — Гуитин отпрати един арфист и придърпа табуретката, на която беше седял музикантът, до нозете на краля, току до самия ръб на платформата. — Снощи един от войниците на Гутулф се е бил със стария Краобан. Беше ми много трудно да спра Краобан да не забие стрела в гърба му.

За момент Лут изглеждаше притеснен. После притеснението сякаш отлетя, или по-точно беше скрито зад усмихнатата маска, която Мейгуин познаваше така добре.

„О, татко — помисли си тя, — дори и на теб ти е трудно да се отпуснеш, докато тези копои лаят навсякъде из Тайг“. Мейгуин отиде до платформата и седна на табуретката до Гуитин.

— Вижте — усмихна се унило той, — няма съмнение, че крал Елиас е могъл да бъде и по-взискателен при подбора на дипломатите си. Но днес, след около час, те ще си отидат и мирът пак ще се установи в Хернисадарк. — Кралят щракна с пръсти и един слуга дойде, за да вземе купата с овесената каша. Докато се отдалечаваше, Инахуен го изгледа неодобрително.

— Но — каза с укор тя — ти не си дояде. Какво да правя с баща ти? — добави Инахуен и този път гледаше Мейгуин и й се усмихваше, сякаш и тя като нея самата беше войник, който непрекъснато води битки, за да накара Лут да си изяжда всичко.

Мейгуин, която все още се чудеше как да се държи с майка, по-възрастна от нея само с една година, каза бързо:

— Ейгонуай умря, татко. Най-добрата ни и десетата за този месец свиня. А повечето от останалите много са отслабнали.

Кралят се намръщи.

— Това отвратително време! Ако Елиас можеше да задържи пролетното слънце, бих му платил каквито данъци си поиска. — Той се наведе и опита да погали Мейгуин по ръката, но не успя да я стигне. — Всичко, което можем да направим, е да сложим повече тръстика в кочините, за да стане по-топло. А ако не успеем да направим това, то тогава сме в божиите ръце на Бриниох и Мирка.

Стражите отново почукаха с копията по щитовете си и се появи нервно стискащият ръцете си портиер.

— Ваше величество — извика той, — графът на Утаниат моли за аудиенция.

Лут се усмихна.

— Гостите ни са решили да ни кажат сбогом, преди да яхнат конете си. Разбира се! Моля, веднага въведете граф Гутулф.

Но гостът им, следван от няколко от въоръжените си, макар и не с мечове хора, вече се промушваше зад стария слуга.

Като стигна на пет стъпки от платформата, Гутулф падна на колене.

— Ваше величество… и вие, принце. За мен е чест. — Въпреки че в гласа му нямаше и следа от ирония, в очите му гореше странен пламък. — И принцеса Мейгуин — той се усмихна, — Розата на Хернисадарк.

Мейгуин напрегна всички сили, за да се овладее.

— Сър, Розата на Хернисадарк е само една — каза тя, — и тъй като това е била майката на вашия крал Елиас, наистина съм изненадана от грешката ви.

Гутулф сериозно поклати глава.

— Разбира се, лейди, просто исках да ви направя комплимент, но аз трябва да възразя, тъй като вие нарекохте Елиас мой крал. А по Божията воля не е ли той и ваш крал?

Гуитин се завъртя на табуретката, за да види реакцията на баща си; ризницата му изскърца, одрасквайки дървената платформа.

— Разбира се, разбира се. — Лут махна бавно с ръка, сякаш беше дълбоко под водата. — Минали сме вече по този път и не виждам смисъл да обсъждаме всичко отново. Признавам, че домът ми е задължен на крал Джон. Ние винаги сме го почитали — и в мир, и във война.

— Да. — Графът на Утаниат се изправи и махна прашинките от колената на панталоните си. — Но какво ще кажете за дълга си към крал Елиас? Той прояви голямо търпение…

Инахуен стана и изпусна на земята робата, която беше шила.

— Моля да ме извините — каза задъхано тя и вдигна дрехата, — но има домакински работи, които изискват присъствието ми. — Кралят даде разрешение, махвайки с ръка, и тя бързо, но внимателно се промуши покрай чакащите мъже и безшумно като кошута изчезна през полуотворената врата на тронната зала.

Лут въздъхна спокойно; Мейгуин го погледна и видя бръчките по лицето му, които винаги толкова я бяха изненадвали.

„Той е изморен, а тя — Инахуен — е изплашена — помисли си Мейгуин. — Не мога да разбера обаче как се чувствам аз? Ядосана? Не съм съвсем сигурна — по-скоро изтощена“.

Докато кралят оглеждаше пратеника на Елиас, в стаята като че ли се стъмни. За миг Мейгуин се изплаши, че облаците може да са скрили слънцето, че зимата се завръща; после осъзна, че това се дължи на собственото й усещане за ситуацията, на чувството, че на везните е сложено и нещо друго, а не само душевният мир на баща й.

— Гутулф — поде кралят и гласът му беше натежал, сякаш носеше на раменете си тежко бреме, — днес не се опитвай да ме предизвикваш… но и не си помисляй, че можеш да ме изплашиш. Кралят не прояви никакво разбиране към проблемите на хернистирците. Преживяхме тежка суша, а сега дъждовете, за които хиляди пъти сме благодарили на боговете, стават мор. Кое наказание, с което би могъл да ме заплаши Елиас, може да е по-лошо от това да гледам хората си ужасени, а добитъка ни умиращ от глад? Не мога да платя по-голям данък.

За миг графът на Утаниат остана смълчан, после слисаното му изражение постепенно се смени с нещо, което Мейгуин с тревога определи като тържествуване.

— Няма по-голямо наказание? — каза графът, наслаждавайки се на всяка дума, сякаш даже произнасянето й му доставяше неизмеримо удоволствие. — Няма да платите по-голям данък? — Той изплю една голяма храчка на земята, точно пред трона на краля. Няколко от войниците на Лут извикаха ужасени; арфистът, който свиреше тихо в ъгъла, изпусна инструмента си с един последен фалшив акорд.

— Куче! — скочи Гуитин, като бутна столчето си, измъкна меча си и го опря в гърлото на Гутулф. Графът само го гледаше, повдигайки все по-високо брадичката си.

— Гуитин! — изрева Лут. — Успокой се, по дяволите, успокой се!

Гутулф сви устни.

— Остави го. Давай, пале, убий невъоръжения човек, който е главен министър на Негово величество краля! — Вратата изскърца, когато няколко от неговите мъже, преодолели първоначалното си стъписване, започнаха да влизат. Гутулф вдигна ръка. — Не! Дори това хлапе да пререже гръкляна ми, никой да не отвръща! Излезте и тръгвайте с конете за Еркинланд. Крал Елиас ще бъде безкрайно… заинтересуван. — Объркани, хората му застанаха неподвижно и заприличаха на въоръжени бостански плашила.

— Остави го, Гуитин — каза със смразяващ гняв Лут. Лицето на принца беше червено. Той изгледа продължително еркинландеца, после отдръпна меча си. Гутулф прекара пръст по тънкия разрез на шията си и хладнокръвно се загледа в собствената си кръв. Мейгуин осъзна, че през цялото време е сдържала дъха си, но когато видя пурпурното петно на върха на пръста на графа, го изпусна.

— Ще те оставим жив, за да разкажеш на Елиас какво направи, графе на Утаниат. — В спокойния тон на краля се долавяше съвсем слабо треперене. — Надявам се, че ще му кажеш и за това как оскверни двореца на Херн, оскърбление, заради което щеше да умреш, ако не беше пратеник на Елиас и първи министър. Тръгвай.

Гутулф се обърна и тръгна към изплашените си хора. Когато стигна до тях, се обърна и погледна стоящия в другия край на залата Лут.

— Ако един ден видиш, че основите на Тайг горят, и чуеш децата си да плачат — каза той, — спомни си, че си казал, че не можеш да платиш по-голям данък. — И тромаво излезе от залата.

Мейгуин се наведе, взе с треперещите си ръце парче от счупената арфа и омота накъдрилите й се струни около ръката си. После вдигна глава и погледна баща си и брат си; това, което видя на лицата им, я накара веднага да върне погледа си към късчето дърво в ръцете й; струната се вряза в бялата й кожа.

Тиамак погледна тъжно празната тръстикова клетка. Това беше третият капан, който проверяваше, но все още не беше намерил рак. Разбира се, главата от риба, която беше сложил за примамка, беше безследно изчезнала. Изведнъж, докато гледаше мътната вода в краката си, той усети някак инстинктивно, че раците са само на една крачка от него — може би дори чакаха да потопи пак клетката, с нова глава с изцъклени очи в нея. Представяше си как цялото рачешко племе приближава и тържествувайки изважда заложената стръв през решетките, като си служи с пръчки или други подобни инструменти, предоставени от някой добронамерен ракообразен бог.

Тиамак се чудеше дали раците го почитат като някакъв грижовен ангел с мека черупка, или приличат на обикновена банда злодеи, които с цинично безразличие преценяват пияницата, а после му отмъкват кесията?

Беше сигурен, че е второто. Въздъхна тихо и сложи нова стръв в старателно изплетената клетка, пусна я във водата и отпусна въжето, за да може да стигне до дъното.

Слънцето вече се скриваше зад хоризонта, обагряйки безкрайното небе в оранжево и виненочервено. Тиамак караше лодката през каналите на Вран, които на места се различаваха от сушата само по растящата по тях по-ниска растителност. И изведнъж го осени прозрението, че лошият му късмет този ден е само началото на един дълъг период. Тази сутрин беше счупил най-хубавата си топка за кегли, а два дни писа писмо до Роахог, предшественика на Потър, опитвайки се да го убеди да плати за нея. Следобед счупи писеца на перото си и разля върху ръкописа си твърде много виолетово мастило, като по този начин съсипа една почти завършена страница. И сега, освен ако раците не си бяха устроили някаква забава в счупената клетка на последния му капан, щеше да има нещо вкусно, но оскъдно за вечеря. Беше му дошло до гуша от супа от корени и оризови бисквити.

Когато мълчаливо приближи до последната шамандура, която представляваше изплетена от тръстикови пръчки топка, Тиамак се помоли наум на Този, който винаги стъпва по пясъка малките същества, пълзящи по дъното, да побързат към клетката под водата. Поради голямата си образованост — беше живял една година в Пердруин, за който жителите на Вран даже не бяха и чували, Тиамак не вярваше особено в Този, който винаги стъпва по пясъка. Въпреки това продължаваше да е привързан към него, като към изкуфял дядо, който често пада по стълбите, но който някога му е носел лешници и дървени играчки. Още повече че молитвата никога нямаше да навреди, дори и когато молещият се не вярва в този, на когото се моли. Тя можеше само да помогне при избистрянето на мислите, или най-малко, да впечатли околните.

Капанът започна постепенно да се появява и в един кратък миг сърцето на Тиамак заби ускорено, сякаш искаше да заглуши къркоренето на нетърпеливия му стомах. Съпротивата, която срещна, докато го издърпваше, беше съвсем кратка — вероятно някой корен се беше заплел около капана, — а после се прекрати и клетката бързо изскочи и се завъртя върху размътената повърхност на водата. Вътре в нея нещо се движеше. Тиамак я вдигна пред очите си и я постави така, че да улови последните лъчи на залязващото слънце. Две малки дебнещи очи се вторачиха в него: примигващите очи на един рак, който, ако го хванеше, щеше да се изгуби в шепата му.

Тиамак изсумтя. Представяше си какво се е случило тук: по-големите и груби братя-раци бяха накарали най-малкия да влезе и да изпробва капана. Рачето се беше хванало в него и плачеше, а лошите му братя се смееха и махаха с щипки. А после се беше появило огромното отражение на Тиамак, клетката внезапно беше извадена от водата, а братята-раци се гледаха стъписано и се чудеха как ще обяснят на майка си отсъствието на бебето.

Ако това беше всичко за деня… беше малко, но щеше да дойде добре на супата.

Отново се загледа в клетката, обърна я и я разклати така, че малкият затворник падна в шепата му. Защо да се самозалъгва? Това беше един ужасно лош ден и толкоз.

Рачето скочи и цопна във водата. Тиамак не си направи труда даже да потопи капана отново.

Докато пренасяше дългата стълба от завързаната лодка до сгушената в горичката фикусови дръвчета къща, Тиамак се зарече, че ще бъде доволен и на супа с бисквити. Чревоугодничеството беше недостатък, препятствие по пътя на душата към истината. Той изправи стълбата, подпря я до входа и се замисли за Тази, която беше сътворила човечеството. Тя не само че не беше имала купа хубава супа от корени, но беше преживявала, хранейки се само с камъни, пръст и вода от мочурищата, докато всичко това се омесило в стомаха й и тя не родила няколко глинени хора, първите човешки същества.

На фона на всички тези мисли супата от корени му се стори деликатес — а нима не беше? Така или иначе, имаше страшно много работа. Първо трябваше да почисти или да препише изцапаната с мастило страница. Хората от племето му го мислеха за прекалено странен, но някъде по света би трябвало да има и по-различни хора, които да прочетат книгата му „Ефикасните лекарства на лечителите от Вран“ и да разберат, че дори и в блатата живеят наистина образовани хора. Но, ах-ах, как добре щеше да му дойде един рак и кана папратова бира.

За да измие ръцете си в купата с вода, която беше приготвил още преди да излезе, Тиамак трябваше да се свие, защото между прекалено голямото му полирано и лакирано писалище и каната нямаше достатъчно място за сядане. Изведнъж чу стържене, идващо от покрива на къщата. Заслуша се внимателно, докато бършеше ръце в увития около бедрата си парцал. И го чу пак: сухо стържене, сякаш драскаше със счупеното си перо по тръстика.

Само за секунда излезе през прозореца и бързо се покатери на наклонения покрив. Като се държеше за едно дълго фикусово листо, стигна до билото на покрива, където имаше една малка кутия с капак от кора на дърво. Приличаше на къщичка-дете, покатерила се на гърба на майка си. Тиамак навря глава през отворения капак на кутията.

То беше там, точно там: едно сиво врабче, което бързо кълвеше разпръснатите по пода семена. Човекът го хвана нежно; после толкова внимателно, колкото можеше, слезе от покрива и влезе в къщата през прозореца.

Пусна врабчето в клетката за раци, която беше закачена за гредата на тавана точно за тази цел, и бързо запали огън. Когато в каменното огнище се разгоряха пламъци, извади врабчето от клетката. От виещия се към дупката на тавана дим очите му започнаха да смъдят.

От опашката на врабчето липсваха едно-две пера, а едното му крило стоеше леко разперено настрани. Изглежда, докато стигне от Еркинланд дотук, беше преживяло някои трудности. Тиамак беше убеден, че е дошло от Еркинланд, защото това беше единственото врабче, което беше виждал. Останалите птици бяха блатни гълъби, но поради една или друга причина Моргенес предпочиташе врабчетата. Наистина забавно старче.

Тиамак сложи на огъня тенджера с вода. После направи каквото беше по силите му за нараненото сребристо крило на врабчето, остави на пода още семена и му даде вода в една извита кора. Изкушаваше се да го изчака да се наяде и тогава да прочете бележката, да отложи колкото се може повече удоволствието от научаването на новините отдалече, но в ден като днешния беше прекалено да изисква от себе си подобно търпение. Тиамак счука в хавана малко оризово брашно, прибави пипер и вода, изсипа сместа на масата, омеси тесто и го сложи на камъка в огнището да се пече.

Вързаното за крака на врабчето листче беше скъсано по краищата и написаното се беше размило, сякаш птичката е била доста мокра, но той беше свикнал с подобни проблеми и скоро разчете съобщението. Означената дата на написване на писмото го изненада безкрайно: пътят беше отнел на сивото врабче почти един месец. Самите новини също го изненадаха, но това не беше изненадата, която беше очаквал.

Граф Еолаир пак седна на дълбокия, застлан с меки възглавнички стол и погледна към високия таван. Беше покрит с религиозни картини, които изобразяваха как Усирис лекува перачката, мъченическата смърт на Сутрин на арената на император Крексис и други подобни. Цветовете изглеждаха някак избелели, а повечето картини бяха покрити с прах, сякаш върху тях беше метнат съвсем тънък воал. Независимо от всичко гледката пак беше внушителна, при все че това беше едно от малките преддверия в светата обител на ейдонитите.

Хиляди тонове камък, мрамор и злато, размишляваше Еолаир, и всичко това, за да се построи паметник на нещо, което никой не е видял.

Както доста често му се случваше през последната седмица, неочаквано го обхвана носталгия по дома. Какво ли не би дал, за да може да е отново в непретенциозния си салон в Над Мулах, заобиколен от племенници и племеннички и от ненатрапчивите паметници на хората и боговете на собствения му народ, или пък в Тайг в Хернисадарк, където винаги оставяше частица от сърцето си, а не тук, в каменистите земи на Набан! Но във въздуха витаеше заплахата от война и той нямаше да се скрие, когато кралят му го молеше за помощ. Пътуването обаче му беше омръзнало. Щеше да му дойде добре да поязди отново на воля по тревистите хълмове на Хернистир.

— Граф Еолаир! Моля, простете, че ви накарах да ме чакате. — На входа стоеше отец Диниван, младият секретар на лектора, и бършеше ръце в черната си одежда. — Днешният ден беше пълен с ангажименти, макар че още не е даже обяд. Въпреки това — засмя се той — извинението ми звучи ужасно глупаво. Моля, заповядайте в кабинета ми!

Еолаир го последва и докато напускаше преддверието, си мислеше за това, как да стъпва съвсем безшумно с ботушите си по дебелите старинни килими.

— Заповядайте — каза Диниван усмихнато. — Скандално е, че не можем да отопляваме най-голямата Божия обител. Таваните са прекалено високи. А и пролетта е толкова студена!

Графът се усмихна.

— Честно казано, не ми е направило особено впечатление. В Хернистир само в най-страшния студ не спим на отворени прозорци. Ние сме народ, който живее на открито.

Диниван повдигна вежди.

— А ние от Набан сме мекушави южняци, така ли?

— Не съм казал такова нещо! — засмя се Еолаир. — Това, което със сигурност може да се каже за вас, южняците, е, че сте големи оратори.

Диниван седна на един стол с твърда облегалка.

— Да, но Негово преосвещенство лекторът — който, както добре ви е известно, е роден в Еркинланд — може да ни сложи всички в малкия си джоб с думите си. Той е мъдър и изтънчен човек.

— Знам. И искам да поговорим точно за него, отче.

— Моля, казвайте ми Диниван. О, това е вечната участ на секретаря на всеки велик човек — да го възприемат според положението, а не според личността му. — На лицето му се появи израз на смирение.

Еолаир за пореден път осъзна колко много харесва този свещеник.

— Съдбата ви наистина е такава, Диниван. А сега, моля, чуйте ме. Предполагам знаете защо съм изпратен тук от господаря ми?

— Би трябвало да съм глупак, ако не знам. Има ситуации, в които слуховете плъзват навсякъде. Вашият господар се опитва да установи контакт с Леобардис и да постигнат някакъв консенсус.

— Точно така. — Еолаир се отдръпна от огъня и придърпа един стол до Диниван. — Силите са се разпределили в лесно нарушимо равновесие: моят крал Лут, вашият лектор Ранесин, Негово величество Елиас, граф Леобардис…

— И принц Джосуа, ако още е жив — каза Диниван и се замисли. — Да, равновесието наистина може лесно да бъде нарушено. И вие знаете, че лекторът не може да направи нищо в това отношение.

Еолаир бавно поклати глава.

— Знам.

— Тогава какво ви води при мен? — любезно попита Диниван.

— Не съм съвсем сигурен. Мога да ви кажа само това: явно предстои битка, което не е нещо необичайно, но аз лично се тревожа, че може да се окаже много по-сериозно. Може да ме сметнете за луд, но мисля, че настоящата епоха си отива, и ме е страх от това, което ще ни донесе новата.

Секретарят на лектора гледаше замислено. За един кратък миг будното му лице изглеждаше много старо, сякаш отразяваше дълбоко скритите в душата му, трупани дълго време тревоги.

— Ще кажа само, че споделям страха ви, граф Еолаир — каза най-сетне той. — Но що се отнася до лектора, мога да кажа единствено това, което казах и преди: той е мъдър и изтънчен човек. — Диниван хвана Дървото, което висеше на гърдите му. — Все пак за ваше успокоение бих добавил и следното: засега граф Леобардис не е решил кого да подкрепи. Въпреки че Негово величество редува ласкателства и заплахи, Леобардис продължава да упорства.

— Това са добри новини — каза Еолаир и се усмихна лукаво. — Когато тази сутрин срещнах графа, той се държа крайно резервирано, сякаш се страхуваше да не бъде видян, че ме слуша твърде внимателно.

— Той трябва да обмисли доста неща, подобно на господаря ми — отговори Диниван. — Но аз ще ви кажа още нещо и това е строго поверително. Едва тази сутрин въведох барон Девазалес при лектор Ранесин. Баронът се готви да замине като пратеник за чужбина, а това означава много както за Леобардис, така и за господаря ми, и до голяма степен ще определи начина, по който Набан ще се намеси със силите си във всеки следващ конфликт. Не мога да ви кажа нищо повече, но се надявам, че и това е нещо все пак.

— Наистина е нещичко — каза Еолаир. — Благодаря за доверието, което ми гласувате, Диниван.

Някъде из светата обител на ейдонитите се разнесе камбанен звън, дълбок и тих.

— Камбаната на Клавес ни известява, че е време за обяд, — каза отец Диниван. — Елате, ще намерим нещо вкусно за хапване и кана бира и ще поговорим за по-приятни неща. — По лицето му пробяга усмивка и той пак заприлича на младеж. — Знаете ли, че веднъж ходих до Хернистир? Еолаир, страната ви е много красива.

— Въпреки че няма каменни постройки — отговори графът и потупа по стената.

— Именно в това е една от прелестите й — засмя се свещеникът и изведе госта си.

Старият мъж имаше дълга бяла брада, чийто край подпъхваше в колана си, докато ходеше — а точно това беше правил последните няколко дни. До тази сутрин. Косата му също беше бяла като брадата. Даже шубата с качулка и гамашите му бяха направени от дебелата козина на бял вълк: кожата на звяра беше одрана внимателно; предните му крака бяха кръстосани на гърдите на стареца, а вълчата глава, която вече не можеше да чувства, беше закрепена за една желязна шапка, която старецът беше сложил на главата си. Ако не бяха червените кристали, поставени в празните очни кухини на вълка, и свирепите сини очи на стария човек под тях, мъжът не би могъл да бъде различен сред покритата със сняг гора, простираща се от езерото Дроршул до хълмовете.

Вятърът засвистя още по-силно сред върхарите и бутна от клоните на един висок бор голямо парче сняг, което падна точно върху седящия под дървото старец. Той гневно се отърси от снега, като някое диво животно. Около него се образува лека мъгла, която в един миг пречупи бледата слънчева светлина и в хвърчащите снежинки заблестяха безброй дъги. Вятърът продължаваше пронизителната си песен. Старият човек се пресегна встрани и взе нещо, което на пръв поглед приличаше на бяла топка. Вдигна го, изчисти натрупалия се сняг и отмахна парцала, с който беше увито, колкото да може да надникне.

Въздъхна и зачака, а сетне за миг сви вежди, сякаш беше ядосан или притеснен. Сложи предмета на земята, стана и разкопча колана си, направен от кожа на северен елен. После, след като първо свали качулката от мършавото си, загрубяло от времето лице, той съблече дрехата от вълча кожа. Ризата без ръкави, която носеше отдолу, беше със същия като на шубата му цвят, а мускулестите му ръце — съвсем малко по-тъмни. На дясната му китка, точно над кожената ръкавица, се виждаше змийска глава, татуирана върху кожата му в яркосиньо, черно и кървавочервено. Тялото на змията се виеше спираловидно около дясната ръка на стареца, на рамото му изчезваше, отново се появяваше и гъвкаво се извиваше около лявата му ръка. Татуировката завършваше с навитата опашка на змията, нарисувана на китката. Това петно от крещящи цветове ярко се открояваше сред монотонната белота на гората, дрехите и кожата на човека. Погледната отблизо, картината приличаше на полуизправен на около два лакътя над замръзналата земя летящ змей, който умира бавно и мъчително.

Докато поставяше шубата си върху вързопа, старателно подпъхвайки ръкавите отдолу, старият човек не обърна никакво внимание на настръхналата си кожа. После измъкна от една торбичка кожена кесия, извади оттам малко жълтеникава мас и бързо я втри в оголените си ръце, при което змеят заблестя, сякаш току-що беше пристигнал от някоя дъждовна джунгла на юг. След като свърши работата си, старецът пак клекна и зачака. Беше гладен, но предната вечер провизиите, които беше взел със себе си, свършиха. Това не беше от особено значение, защото тези, които чакаше, щяха скоро да дойдат и да донесат храна.

Навел глава, Джарнауга не откъсваше кобалтовосините си, искрящи под заскрежените му вежди очи от водещите на юг пътища. Той беше много, много стар и капризите на годините и времето го бяха направили груб и съсухрен. Старецът беше готов до известна степен за наближаващия момент, когато Смъртта щеше да го повика и да го отведе в мрачните си спокойни владения. Мълчанието и самотата не го плашеха, защото точно те бяха основата на дългия му живот. Единственото, което искаше, беше да изпълни поставената пред него задача: да предаде факела на други хора, които да осветяват пътя си с него. Тогава щеше да остави живота и плътта толкова спокойно, сякаш просто изтупваше снега от голите си рамене.

Докато мислеше за разкошните покои, които го очакваха в края на дните му, той се сети за любимия Танголдир, който напусна преди две седмици. Този последен ден Джарнауга стоеше пред прага на дома си и гледаше ширналото се пред погледа му градче, където беше живял толкова години. Градът беше безлюден като легендарния Хелхейм, където щеше да отиде, щом свършеше работата си. Всички жители на Танголдир го бяха напуснали още преди месеци; в разположеното в подножието на планините Химилфел и затулено от сянката на далечния Стормспайк селце, наречено Лунни двери, остана само Джарнауга. Зимата донесе страшни студове, каквито дори римърите в Танголдир не помнеха, а през нощта вятърът духаше така, че поривите му звучаха като стонове и ридания. На сутринта хората бяха вече полудели и се хилеха истерично над труповете на измръзналите членове на семействата си.

Когато ледената покривка в планинските проходи и по тесните улички на Танголдир заприлича на дебело вълнено одеяло, а полегатите покриви на къщите — на плуващи в облаците кораби, ръководени от някакви призрачни пълководци, в града не беше останал никой, освен скрития в къщичката си Джарнауга. Само Джарнауга видя светкавиците, които осветяваха все по-голяма част от Стормспайк, и чу мощната, груба песен на гръмотевиците, която ту заглъхваше, ту се усилваше, но огласяше всички части на най-северната провинция на Римърсгард.

Но сега дори и той — след като разбра по определени знаци и послания, че най-сетне е дошъл и неговият час — напусна Танголдир и се отправи към непрогледната тъма и големия студ. Джарнауга знаеше, че каквото и да се случи, той никога повече няма да види как слънцето огрява дървените покриви, няма да чуе песента на ромолящите край къщата му ручеи, които бързаха по пътя си надолу, за да се влеят в придошлата Гратуваск. Никога вече нямаше да стои на верандата си в ясните пролетни нощи и да гледа блестящите в небето светлини — трептящите северни сияния, които неизменно наблюдаваше още от детството си и с които бледите пламъци, танцуващи около черното лице на Стормспайк, които виждаше сега, въобще не можеха да се сравняват. Пътят, който се извиваше пред него, беше ясен, но радостите по него бяха оскъдни.

Но дори и сега не всичко беше съвсем ясно. Трябваше да разгадае повтарящия се сън за черната книга и трите меча, който неизменно сънуваше през последните две седмици, но чието значение още не беше разтълкувал.

Зърна някакво движение в края на идващия от юг път, близо до пръстена дървета, ограждащ западните покрайнини на Велдхелм, и прекъсна размислите си. За миг присви очи, после бавно кимна и се изправи.

Докато обличаше палтото си, вятърът задуха в друга посока. Миг по-късно до слуха му достигна лек тътен, идващ от север. После го чу още веднъж: тихо ръмжене, издавано сякаш от някой пробуждащ се звяр. Тропотът на копита, идващ от хълмовете в противоположна посока, постепенно прерасна от приглушено бумтене в тътнеж.

Джарнауга вдигна багажа си и тръгна да посрещне ездачите. Шумовете в двете посоки започнаха да се усилват едновременно — равномерният тътен от север и приглушеният грохот на приближаващи коне от юг, докато най-накрая не изпълниха покритата със сняг гора със силен тропот, сякаш някой биеше барабани, направени от лед.

29. Преследвачите и бегълците

До слуха му достигаше приглушеният тътен на реката. В един кратък миг между два удара на сърцето му се стори, че единственото нещо, което се движи, е водата, а стрелците на отвъдния бряг, Мария и той самият са замръзнали по местата си, вцепенени при вида на стърчащата от гърба на Бинабик стрела. А после още една стрела профуча покрай пребледнялото момиче и се удари в един счупен каменен корниз. И тогава всичко наоколо отново се раздвижи сякаш в някакво лудо безумие.

Саймън успя само с три крачки да стигне до момичето и трола. Наведе се и се огледа и с една сякаш отделна част на съзнанието си забеляза, че мъжките гамаши, които носеше Мария, са се скъсали на коленете. И тогава една стрела го парна леко под ръката. Най-напред помисли, че му няма нищо, но миг по-късно усети как някакъв огън изгаря ребрата му.

Стрелите продължаваха да прелитат съвсем ниско над пътя и при падането си на земята отскачаха. Саймън бързо коленичи и грабна притихналия трол; усещаше между пръстите си трептенето на ужасната твърда стрела. Обърна се, закривайки с гърба си тялото на трола от стрелците — Бинабик беше толкова блед! Беше мъртъв, сигурно беше мъртъв! — и стана. Отново усети парене в ребрата и залитна, но Мария го хвана за лакътя.

— В името на кръвта на Локен! — изкрещя облеченият в черно Инген; думите му достигнаха до Саймън като тихо мърморене. — Вие ги убивате, идиоти такива! Казах ви да не ги оставяте да избягат! Къде е барон Хийферт?!

Куантака беше настигнала Саймън и Мария; момичето се опита да я отпрати, докато двамата със Саймън тромаво се изкачваха по стълбите към Да’ай Чикица. На стъпалата зад тях падна още една украсена с пера стрела, после въздухът застина.

— Хийферт е тук, римъре! — извика един глас сред глъчката на въоръжените мъже. Застанал на най-горното стъпало, Саймън се обърна и погледна. Сърцето му заби лудо.

Дванайсет мъже, строени в боен ред, минаха покрай Инген и стрелците му и се отправиха към Вратата на елените, моста, под който бяха минали Саймън и спътниците му точно преди да излязат на брега. Зад тях яздеше самият барон, яхнал червения си кон, вдигнал копието над главата си. Бегълците не биха могли да избягат далече: дори да се измъкнеха от пешите войници, баронът щеше да ги настигне за нула време.

— Саймън! Бягай! — извика Мария, дръпна го за ръката и препъвайки се го повлече напред. — Трябва да се скрием в града!

Но Саймън знаеше, че и тогава не биха имали шансове за успех. Докато стигнеха първото добро скривалище, войниците вече щяха да са ги настигнали.

— Хийферт! — извика зад тях Инген Джегер, но викът му заглъхна в боботенето на реката. — Не можеш! Не бъди глупак, еркинландецо, конят ти…

Останалото потъна в шума на водата; дори Хийферт да го беше чул, явно не обърна внимание. След миг стъпките на войниците му отекваха по моста като тропащи по плочник копита.

Шумът от стъпките им се усилваше. Саймън се спъна в един издаден над земята камък и падна.

„Копие в гърба…“, помисли си той, докато падаше. И как се случи всичко това? После се подпря на болящото го рамо и се извъртя, за да защити тялото на трола.

Виждаше проблясващите в тъмния купол на дърветата късчета небе. Мария го задърпа за ризата, за да го изправи. Искаше му се да й каже, че вече няма значение, че не си струва труда, но когато се опря на рамо, придържайки с другата си ръка тялото на трола, видя, че долу става нещо странно.

Барон Хийферт и хората му бяха спрели по средата на дългия, извиващ се като дъга мост — не, по-точно бяха замръзнали по местата си. Войниците се бяха опрели плътно до ниския парапет, а баронът седеше на коня си. От това разстояние Саймън не виждаше лицето му, но позата му приличаше на внезапно събуден човек. Миг по-късно, по неизвестна на Саймън причина, конят се изправи на задните си крака и се хвърли напред; мъжете хукнаха след него, тичаха по-бързо отпреди. Веднага след това зад бягащите се чу страшно пращене, сякаш някакво огромно същество беше счупило ствола на някое дърво, за да почисти с него зъбите си. Изглежда, мостът се разцепваше.

Пред смаяните, ужасени погледи на Саймън и Мария крехката Врата на елените се срути, а камъните в средната част на моста се разлетяха на остри късове, които с плясък западаха във водата и тя закипя. В първия момент изглеждаше, сякаш Хийферт и войниците му ще успеят да се върнат на отсрещния бряг; после каменният свод се нагъна и гърчещите се войници и ритащият кон паднаха в едно с късовете млечнобял халцедон и изчезнаха в зелената вода и бялата пяна. Секунди по-късно, на няколко лакътя по-надолу по течението, главата на коня изплува на повърхността, после пак потъна във водовъртежа.

Саймън бавно обърна глава към основата на моста. Коленичили, двамата стрелци се взираха в силното течение. Зад тях стоеше Инген с черна качулка на главата и гледаше към бегълците; бледите му очи изглеждаха само на педя от тях…

— Ставай! — извика Мария и задърпа Саймън за косата. Той откъсна очи от Инген Джегер, при което усети отдръпването на погледа си почти осезаемо, сякаш линията, свързваща неговите очи с тези на преследвача му, беше прерязано въже. Скочи на крака, прегърнал трола, и двамата с Мария се обърнаха и хукнаха към високите сенки на Да’ай Чикица.

След стотина крачки ръцете го заболяха и Саймън се почувства така, сякаш някой непрекъснато забива и вади нож от ребрата му. Мъчеше се да не изостава от момичето, докато следваха подкачащата вълчица сред руините. Струваше им се, че тичат из пещера, пълна с дървета и ледени висулки, в гора, в която всичко е покрито с мъх — нещо, което изглеждаше едновременно блестящо и тъмно и бавно се рушеше. Навсякъде имаше счупени плочи, а по красивите ронещи се сводове сякаш бяха закачени огромни, изтъкани от паяжина гоблени. Саймън се чувстваше така, сякаш е в стомаха на някакъв страшен човекоядец, чиито вътрешности са направени от кварц, нефрит и седеф. Зад гърбовете им долиташе приглушеният шум на реката, а тежкото им дишане сякаш отекваше над звука от стъпките им.

Най-сетне им се стори, че са стигнали покрайнините на града: високите дървета — ели, кедри и борове, бяха вече по-нагъсто, а плочниците сякаш постепенно преминаваха в пътеки, които се виеха покрай дърветата-гиганти. Саймън спря да тича. Очите му бяха замъглени. Стоеше неподвижно и усещаше как земята се върти около него. Мария го хвана за ръка и накуцвайки го отведе до една обвита в бръшлян могила. Саймън внимателно положи тялото на Бинабик върху вързопа, който беше носила Мария, после жадно пое въздух — нещо, от което крайно се нуждаеше. Ребрата му продължаваха да пулсират.

Мария клекна до Бинабик и изтласка настрани Куантака, която побутваше с носа си притихналия си господар. Вълчицата отстъпи крачка и зави, изразявайки недоумението си, после легна и сложи глава на лапите си. Саймън усети в очите му да парят сълзи.

— Той не е мъртъв.

Саймън се вторачи в Мария, а после в пребледнялото лице на Бинабик.

Какво? Какво искаш да кажеш?

— Не е мъртъв — повтори момичето, без да вдигне поглед. Саймън коленичи до нея. Тя беше права: гърдите на трола се повдигаха и спускаха почти незабележимо. Мехурчето кръв на долната му устна пулсираше ритмично.

— Усирис Ейдон! — Саймън избърса мокрото си чело. — Трябва да извадим стрелата.

Мария го погледна намръщено.

— Да не си полудял? Ако го направим, животът ще напусне тялото му! Той няма никакви шансове!

— Има — възрази Саймън. — Това го знам от доктора, сигурен съм, че ми го е казвал, но не съм сигурен, че мога да го направя. Помогни ми да го съблечем.

Когато внимателно надникнаха под дрехата, разбраха, че няма как да я свалят, без да размърдат стрелата. Саймън изруга. Трябваше му нещо, с което да разреже дрехата, нещо остро. Извади пакета, който бяха спасили от лодката, и започна да рови в него. Дори и в тъгата и болката си беше безкрайно доволен, когато намери Бялата стрела, все така увита в скъсани парцали. Извади я и започна да разхлабва възела.

— Какво правиш? — попита Мария.

— Трябва ми е нещо остро, с което да режа — изсумтя той. — Жалко, че изгубихме нещата на Бинабик… там имаше и нож.

— Нож ли искаш? — Мария бръкна под ризата си и извади малък нож в кожен калъф, закачен на увит около врата й канап. — Гелое ми каза, че е добре да го имам — обясни тя, извади го от калъфа и го подаде на Саймън. — Не помага особено срещу стрелци.

— Слава богу, стрелците пък не се справят особено добре с падащи мостове. — Саймън започна да реже кожата.

— Мислиш ли, че това се случи от само себе си? — попита след малко Мария.

— Какво имаш предвид? — Саймън се задъхваше. Работата беше тежка. Той режеше отдолу нагоре и когато стигна до стрелата, пред очите му се разкри лепкава маса съсирена кръв. После разряза палтото чак до яката.

— Че мостът… просто падна. — Мария вдигна поглед към проникващата между преплетените клони на дърветата светлина. — Може би ситите са се разгневили от това, което става в града им.

— Пфу! — Саймън стисна зъби и разряза останалото парче кожа. — Живите сити вече не живеят тук и ако са безсмъртни, както ми каза докторът, тогава не се превръщат в духове, които събарят мостове. — Той разтвори разрязаната шуба и потрепери. Гърбът на трола беше покрит със засъхнала кръв. — Нали чу какво викаше римърът на Хийферт: да не тръгва с коня по моста. Мълчи сега да помисля малко, по дяволите!

Мария посегна с ръка, сякаш за да го удари; Саймън вдигна очи и погледите им се срещнаха. За първи път, откакто беше с това момиче, то плачеше.

— Дадох ти ножа си! — каза тя.

Саймън смутено поклати глава.

— Искам да кажа само, че този дявол, Инген, може вече да е намерил друго място, където да пресече реката. Той има най-малко двама стрелци, а кой знае какво е станало с хрътките… а… а този мъничкият ми е приятел. — Той отново се обърна към изцапания с кръв трол.

За момент Мария не каза нищо, после продума:

— Знам.

Стрелата се беше забила под такъв ъгъл, че беше засегнала близо един лакът плът встрани от гръбнака. Ако внимателно наклонеше малкото тяло, Саймън можеше да подпъхне ръката си отдолу. Пръстите му бързо напипаха острия железен връх, който стърчеше точно под ръката на Бинабик, близо до ребрата му.

— Господи! Минала е направо през него! — ахна ужасено Саймън. — Чакай… чакай…

— Отчупи върха — предложи, вече със спокоен глас, Мария. — Тогава ще можеш да я издърпаш по-лесно, ако си сигурен, че трябва да го направиш.

— Разбира се! — Саймън беше въодушевен и леко замаян. — Разбира се!

Отне му доста време, докато отчупи върха на стрелата, тъй като ножчето беше много тъпо. Когато приключи, Мария му помогна да обърнат Бинабик така, че да изкарат стрелата по-лесно. После, молейки се наум на Ейдон, той я издърпа от раната и от нея бликна кръв. Погледна за секунда отвратителното парче дърво и после го хвърли. Куантака вдигна голямата си глава, за да види полета на стрелата, изръмжа тихо и отново се сви на земята.

Взеха парцалите, в които преди беше Бялата стрела, нарязаха съсипаната дреха на ивици и увиха тялото на Бинабик с така направените превръзки. После Саймън вдигна едва дишащия трол и го сложи в скута си.

— Гелое каза да изкачим Стайл. Не знам къде е това, но като че ли е най-добре да продължим към хълма — каза той.

Мария само кимна.

Един бегъл поглед към слънцето им беше достатъчен, за да разберат, че е почти обяд. Бързо излязоха от покрайнините на рушащия се град и след около час, вече значително изморени, започнаха да се изкачват по лек наклон. Тролът отново започна да тежи на Саймън. Момчето беше твърде гордо, за да каже нещо, но се потеше все повече, а и гърбът и ръцете го боляха не по-малко от раната на ребрата му. Мария предложи да изрежат в торбата дупки за краката на Бинабик, да го сложат в нея и така да го носят. Саймън помисли малко и отхвърли тази идея. От една страна, така безпомощният, намиращ се в безсъзнание трол щеше да се друса прекалено много; освен това щеше да им се наложи да оставят част от нещата в торбата, а повечето от тях бяха провизии.

Когато лекият наклон постепенно се превърна в стръмен, покрит с храсти рид, Саймън най-сетне даде знак на Мария да спре. Положи малкия човек на земята и известно време остана прав, с ръце на кръста, като дишаше тежко.

— Ние… трябва… аз трябва… да си почина — изпухтя Саймън. Мария съчувствено погледна зачервеното му лице.

— Саймън, не можеш да го носиш през целия път до върха на хълма — кротко каза тя. — Изглежда, напред става още по-стръмно. Ще имаш нужда от ръцете си, за да се подпираш, докато се катериш.

— Той… ми е приятел — упорито заяви Саймън. — Мога… да го направя.

— Не, не можеш. — Мария тръсна глава. — Ако не можем да го носим в торбата, ще трябва… — Тя сви рамене и се отпусна на една скала. — Не знам какво точно трябва, но трябва все пак да направим нещо — завърши момичето.

Саймън седна до нея. Куантака беше изчезнала нагоре по склона и скачаше пъргаво там, където на момчето и момичето щеше да им е необходимо доста време да минат.

Внезапно на Саймън му хрумна нещо.

— Куантака! — извика той, скочи на крака и изсипа съдържанието на торбата на тревата. — Куантака! Ела тук!

Саймън и Мария увиха Бинабик в наметалото на момичето, после сложиха трола да лежи по корем на гърба на Куантака и го вързаха на няколко места с последните останали в торбата парчета плат. Саймън беше научил тази поза, когато го караха на кон в лагера на херцог Исгримнур, но знаеше, че за да може тролът да диша, дебелото наметало трябва да минава между ребрата му и гърба на вълчицата. Знаеше, че подобно положение не е най-подходящото за един ранен и вероятно издъхващ трол, но какво друго можеха да направят? Мария беше права: по нагорнището щеше да се нуждае от ръцете си.

Куантака обузда нетърпението си и застана послушно, за да могат Саймън и Мария да си свършат работата. От време на време се обръщаше и се опитваше да подуши клюмналата глава на Бинабик. Най-накрая всичко беше готово и поеха нагоре по склона. Куантака внимателно избираше откъде да мине, сякаш осъзнаваше колко е важно да носи притихналия си товар без прекомерно тръскане.

Сега се катереха доста по-бързо. Забуленото в облаци слънце беше отишло далеч на запад. Докато се катереше, следвайки обагрената в сиви и бели цветове опашка на вълчицата, която в смъдящите му от потта очи му приличаше на издигаща се струйка дим, Саймън се чудеше къде ли ще ги настигне нощта — и какво може да ги дебне в мрака.

Наклонът беше станал много стръмен. Когато най-сетне излязоха на една пътека, бяха целите изподраскани. Седнаха в прахта с безкрайно облекчение. Куантака изглеждаше така, сякаш нямаше нищо против да продължи нагоре по тясната, обрасла с трева пътека, но вместо това се просна до тях с изплезен език. Саймън развърза направеното от подръчни материали седло и свали трола. Състоянието на малкия човек, изглежда, не се беше променило: дишането му беше все така повърхностно. Саймън взе меха, капна няколко капки в устата на трола и го подаде на Мария. Когато тя се напи, момчето събра дланите си в шепа, Мария сипа вода и той протегна ръце към вълчицата. Накрая и той самият отпи няколко големи глътки.

— Мислиш ли, че това е Стайл? — попита Мария, докато прокарваше ръка през влажната си черна коса. Саймън се усмихна едва доловимо. Това беше типично по женски: само момиче можеше да оправя косата си, докато беше насред гора! Лицето й беше зачервено, от което луничките в горната част на носа й изпъкваха още по-ярко.

— Прилича ми по-скоро на пътечка на елен или някакво друго животно — каза най-сетне той и насочи вниманието си към пътеката. — Мисля, че Стайл е направен от ситите, така поне каза Гелое. Но смятам също, че известно време трябва да вървим по тази пътека.

„В действителност тя не е прекалено слаба — помисли си той. — По-скоро е от този тип жени, за които се казва, че са фини“. Саймън си спомни как се беше пресягала и кършила надвисналите над главите им клони, как беше пяла моряшки песни за реката. Не, може би и „фина“ не беше съвсем точно.

— Тогава да тръгваме — прекъсна размислите му Мария. — Гладна съм, но когато залезе слънцето, предпочитам да не съм тук, на това напълно незащитено място. — Тя стана и започна да събира ивиците плат, за да завържат отново Бинабик за „коня“ му; Куантака използва няколкото останали й мига свобода, за да се почеше зад ухото.

— Харесвам те, Мария — изтърси Саймън и изведнъж му се прииска да се обърне, да побегне, просто да направи нещо; но вместо това смело остана на мястото си. След миг момичето го погледна с усмивка — и не той, а тя изглеждаше смутена!

— Радвам се — каза само тя и пое нагоре по еленовата пътечка, оставяйки зад себе си Саймън, който трябваше, въпреки изненадващото треперене на ръцете си, да завърже Бинабик на седлото. Стегна и последния ремък под рунтавия корем на безкрайно търпеливата вълчица и тогава случайно погледна бледото лице на трола, безжизнено и застинало, сякаш беше мъртво, и се ядоса на себе си.

„Какъв идиот! — яростно се укори той. — Един от най-близките ти приятели умира, загубил си се насред пущинаците, преследват те въоръжени хора, а може би и нещо по-лошо, а единственото, което правиш, е да седиш и да въздишаш по една мършава слугиня! Идиот!“

Когато настигна Мария, не й каза нищо, но тя разбра достатъчно само по израза му. Погледна го тъжно и завървяха, без повече да говорят.

Когато излязоха на един по-широк участък, слънцето вече се беше спуснало отвъд билото на хълма. След около четвърт левга тръгнаха по широк гладък път, по който преди време сигурно бяха минавали каруци, но сега беше обрасъл с треви и храсти. Край него се виеха други, по-малки пътечки, които приличаха на изрязани сред ширналата се покривка от дървета и храсти ивици. Стигнаха до мястото, където тези по-малки пътечки се свързваха с тяхната, и след стотина крачки се озоваха пак върху настилка от стари камъни. Скоро стигнаха до Стайл.

Широк, покрит с обли камъни път пресичаше пътечката, по която бяха вървели, и завиваше ту наляво, ту надясно, криволичейки около хълма. В пукнатините между белите и сиви камъни беше израсла трева, а на места пътната настилка беше пробита от огромни дървета.

— И този път ще ни отведе в Наглимунд? — каза по-скоро на себе си Саймън. Това бяха първите му думи от доста дълго време.

Мария понечи да отговори, но забеляза нещо на върха на хълма. Вгледа се, но каквото и да беше проблеснало, вече не се виждаше.

— Саймън, мисля, че видях нещо да блести там горе. — Тя посочи намиращото се на повече от левга над тях било.

— Какво? — попита той, но момичето само повдигна рамене. — Може би доспехи, ако слънчевите лъчи могат да се отразят в тях толкова късно през деня — отговори си Саймън сам, — или стените на Наглимунд, или… или кой знае?… — Той погледна нагоре с присвити очи.

— Не можем да се отклоним от пътя — каза момчето. — Поне докато не се стъмни. Никога няма да си простя, ако не занесем Бинабик до Наглимунд, особено ако той… ако…

— Знам, Саймън, но смятам, че тази вечер не можем да стигнем върха. — Мария ритна един камък и потрепери. — Само на единия ми крак има повече пришки, отколкото съм имала през целия си живот… А и за Бинабик няма да е добре цяла нощ да се тръска на гърба на вълчицата — очите й срещнаха погледа му, — ако въобще е още жив. Саймън, ти направи всичко възможно. Вината не е твоя.

— Знам! — ядосано отговори Саймън. — Да тръгваме. Можем да говорим по пътя.

Тръгнаха отново. Не след дълго се потвърди колко са умни думите на Мария. Саймън също беше ожулен и издраскан, имаше много пришки и му се искаше да легне и да заплаче. Другият Саймън, момчето от Хейхолт с неговите криволичещи улички, щеше да седне на някоя скала, после да вечеря и да заспи. Но сега момчето беше по-различно: наистина всичко го болеше, но имаше много по-важни неща. Въпреки това нямаше да има никаква полза, ако всички се осакатяха, докато бързаха да свършат цялата работа неведнъж.

Накрая дори и Куантака закуцука с единия крак. Саймън тъкмо реши да отстъпи, когато Мария пак забеляза светлина на хребета на хълма. Този път не беше отражение на слънчевите лъчи: над склона се спускаше синкав полумрак.

— Факли! — изстена Саймън. — Усирис! Защо точно сега, когато почти сме стигнали?!

— Може би именно заради това. Онзи звяр Инген сигурно е тръгнал към върха на хълма, за да ни пресрещне там. Трябва да се отбием от пътя!

С натежали от тревога сърца те бързо изоставиха павирания път и се спуснаха в едно дере, което минаваше покрай широкото било на хълма. Не спираха да тичат, въпреки че на отслабващата светлина се спъваха често, и най-сетне стигнаха една малка поляна. Когато вдигна поглед за последен път, преди да се гмурне в морето от храсти, на Саймън му се стори, че вижда как на върха на хълма проблясват искрящите пламъци на още няколко факли.

— Да горят в Ада тези кучи синове! — изръмжа той и се наведе, за да отвърже отпуснатото тяло на Бинабик и да го свали от гърба на Куантака. — Ейдон! Усирис Ейдон! Да имах само меч или лък!

— Трябва ли да сваляш Бинабик? — прошепна Мария. — Ами ако отново ни се наложи да бягаме?

— Тогава ще го нося. Между другото, ако ще трябва да бягаме, по-добре да се предадем още сега. Не мисля, че мога да пробягам и петдесет крачки, а ти?

Мария унило поклати глава.

Саймън започна да масажира китките и глезените на Бинабик, опитвайки се да осигури макар и частичен прилив на кръв в студените крайници на трола. Сега малкият мъж дишаше по-добре, но Саймън не беше сигурен, че това ще продължи дълго: една тънка ивица примесена с кръв слюнка ритмично се подаваше и скриваше от устата му при всяко вдишване и издишване, а когато момчето дръпна нагоре клепачите на трола, както беше видял да прави веднъж доктор Моргенес с една припаднала камериерка, бялото на очите му изглеждаше по-скоро сиво.

Докато Мария ровеше в торбата, за да намери нещо за ядене, Саймън се опита да повдигне едната лапа на вълчицата, за да разбере защо накуцва. Звярът спря да диша, оголи зъби и изръмжа предупредително. Когато Саймън се опита да продължи с прегледа, тя щракна челюстите си на по-малко от сантиметър от пръстите му. Той почти беше забравил, че насреща си има вълк, и беше свикнал да я възприема като едно от кучетата на Тобас. Ненадейно изпита чувство на благодарност за това, че вълчицата го беше спряла така деликатно, и я остави да ближе разранените си лапи.

Светлината отслабваше и в сгъстяващата се тъмнина над главите им започнаха да изгряват малки като главички на топлийки звезди. Саймън дъвчеше един твърд сухар, който му беше дала Мария, и си мечтаеше за ябълка или нещо друго, но достатъчно сочно, когато сред песента на първите щурци постепенно започна да се откроява някакъв вой. Саймън и Мария се спогледаха, а после обърнаха очи и към Куантака, сякаш да потвърди това, в което вече бяха сигурни. Ушите на вълчицата бяха щръкнали напред, а в очите й се четеше тревога.

Нямаше нужда да казват на глас името на съществата, издаващи този далечен вой. И на двамата им беше до болка познат лаят на ловджийските хрътки.

— Какво ще… — понечи да попита Мария, но Саймън поклати глава. Обзет от безпомощност, удари с юмрук по ствола на едно дърво и равнодушно загледа как по побелелите кокалчета на пръстите му се стича кръв. След няколко минути мракът щеше да е пълен.

— Не можем да направим нищо — изсъска той. — Ако бягаме само ще им дадем допълнителна следа, по която да се насочат. — Прииска му се да счупи нещо. Глупаво, глупаво, глупаво, цялото това наситено с кръв преживяване — и защо?

Като го видя така ядосан, Мария се приближи до него, повдигна ръката му и я сложи на раменете си.

— Студено ми е — каза само тя. Той изморено отпусна главата си до нейната и докато слушаше идващите от хълма шумове, очите му се напълниха със сълзи на безсилие и страх. Сега му се струваше, че сред лая на кучетата се долавят гласове на хора. Какво ли не би дал за един меч! Въпреки че не умееше да борави добре с подобно нещо, поне щеше да рани някого, преди да успеят да го хванат.

Внимателно отмести главата на Мария от рамото си и се наведе. Доколкото си спомняше, кожената кесия на Бинабик би трябвало да е на дъното на торбата. Той я извади и започна да опипва вътрешността и защото само така можеше да намери нещо в спусналия се над сечището мрак.

— Какво правиш? — прошепна Мария.

Саймън намери онова, което търсеше, и го извади. До слуха им вече достигаха шумове, идващи от северния склон, почти на същата височина, на която бяха и те. Капанът се затваряше.

— Дръж Куантака. — Той стана и запълзя, ровейки из храстите. Намери един дебел счупен клон, занесе го там, където седяха, изсипа върху него малко от барута, който Бинабик държеше в кесията, и внимателно го постави на земята.

— Правя факла — каза той и извади кремъка на трола.

— Това няма ли да ги доведе право при нас?

— Ще я запаля чак когато стане нужно — отговори той, — но поне ще имаме нещо… нещо, с което да се бием.

Лицето й беше в сянка, но Саймън усещаше, че го гледа. Тя много добре разбираше колко би могло да им помогне нещо такова. Момчето обаче се надяваше — и то много силно, — че Мария ще осъзнае необходимостта от такъв начин на действие.

Свирепият вой на хрътките беше вече съвсем близо. Саймън чуваше пращенето на счупените под краката им съчки и високите викове на преследвачите. Пукотът на съчките се чуваше все по-силно, точно над мястото, където бяха те, и шумът непрекъснато приближаваше — прекалено силен, за да бъде причинен само от кучета, мислеше с разтуптяно сърце Саймън и удари с огнивото. Сигурно бяха ездачи. Една искра проблесна, но барутът не се разпали. Храстите пращяха, сякаш през тях минаваше каруца.

„Запали се, по дяволите, запали се!“

В шубраците над скривалището им нещо се счупи. Мария се вкопчи толкова силно в ръката му, че го заболя.

— Саймън! — извика тя, а после барутът изпращя и се разгоря: на върха на клона разцъфна трептящо оранжево цвете. Саймън вдигна факлата и я протегна напред. Пламъците танцуваха. Нещо си пробиваше път през дърветата и чупеше с трясък клоните, които му пречеха. Куантака се отскубна от ръцете на Мария и нададе вой.

„Кошмар!“ — това беше единственото, което Саймън помисли, докато вдигаше факлата. Светлината се разстла наоколо и освети онова, което стъписано стоеше пред тях.

Беше великан.

В последвалия безкрайно дълъг миг на вцепенение Саймън се опитваше да осмисли това, което виждаха очите му — надвисналото над него същество, което сякаш се олюляваше сред подскачащите пламъци на факлата. Отначало го помисли за мечка, защото цялото беше покрито със светла рунтава козина. Но не, краката бяха твърде дълги, а черните ръце — прекалено човешки. Когато се наведе напред, косматата му глава се озова на три лакътя над Саймън. От лицето му с човекоподобни черти гледаха две присвити очи.

От всички страни до слуха им достигаше вой, сякаш пееше някакъв призрачен хор от демони. Звярът протегна дългата си ръка, раздра рамото на Саймън с острите си нокти и го блъсна назад, при което момчето за малко не изпусна факлата. Пламъкът й освети Мария. Очите й се бяха разширили от ужас; тя влачеше отпуснатото тяло на Бинабик, опитвайки се да го махне от пътя на съществото. Великанът отвори уста и прогърмя — това беше единствената дума, с която можеше да се опише тътенът, който нададе. После отново се нахвърли върху Саймън. Момчето отскочи, спъна се в нещо и падна, но преди Звярът да се добере до него, надигащото се в гърдите му ръмжене премина във вой на болка. Той политна напред и почти се строполи на земята.

Куантака го беше захапала за глезена изотзад. В мрака вълчицата приличаше на сива сянка, която не спираше да скача връз краката на чудовището. Звярът изръмжа и посегна да я удари, но не улучи. Втория път обаче хвана вълчицата с огромната си ръка и започна да я блъска в храстите.

А после отново се обърна към Саймън. Момчето вдигна факлата и видя горящите черни очи на звяра, в които се отразяваше блещукащата светлина — и в този миг от шубраците изскочиха множество силуети; воят им приличаше на вятър, който свисти в хиляди високи кули. Кучетата заобиколиха великана като буен океан. Бяха навсякъде, скачаха и хапеха огромното туловище, а приличащият на гръмотевица глас раздираше въздуха. Звярът замаха с ръце и навсякъде полетяха изпотрошени тела. Едно от тях удари Саймън и го бутна на земята, при което факлата се изплъзна от ръката му. На мястото на всяко убито куче обаче се появяваха нови пет.

Когато Саймън, чието съзнание беше изпълнено с безумни, трескави видения, запълзя към факлата, внезапно всичко беше залято от светлина. Огромното туловище на ревящия звяр се олюляваше сред сечището. И се появиха хора и коне: изправящи се на задните си крака коне и крещящи хора. Някакъв тъмен силует се надвеси над Саймън и ритна факлата му. Съвсем близо до момчето спря кон, чийто ездач седеше на седлото и държеше дълго копие. Миг по-късно копието вече стърчеше от гърдите на обкръжения звяр като огромен черен пирон. Чудовището нададе последен смразяващ кръвта рев и се строполи сред глутницата побеснели хрътки.

Ездачът слезе от коня. Край него тичаха мъже с факли и гонеха хрътките. Светлината освети профила на мъжа, който беше хвърлил копието, и Саймън се изправи на колене.

— Джосуа! — каза той и залитна. Последното, което видя, беше слабото лице на принца, обляно от жълтеникавата светлина на факлата, и разширените му от изненада очи.

Той ту се пробуждаше, ту отново изпадаше в несвяст. Един мълчалив мъж, който миришеше на кожа и пот, го беше качил на коня си и го стискаше здраво през кръста, докато се изкачваха по Стайл.

По камъните тропаха копита и момчето осъзна, че наблюдава как вървящият пред него кон размахва опашка. Навсякъде горяха факли.

Оглеждаше се за Мария, Бинабик — за останалите… къде бяха всички?

Вървяха през някакъв тунел с каменни стени, в който ехтяха ритмичните удари на сърцата им. Не, на копитата. Тунелът изглеждаше безкраен.

Пред очите им постепенно се показа вградена в камъните дървена врата. Тя бавно се отвори, отприщвайки порой от светлина, която се изливаше подобно на вода, изтичаща през пробитата стена на някой бент, и очерта силуетите на застаналите на входа мъже.

После групата се спускаше по дълъг открит склон. Конете яздеха в стройна редица, а факлите приличаха на безкрайно дълга блестяща змия, виеща се надолу по пътеката, докъдето виждат очите. Навсякъде около тях се простираше голо поле, осеяно единствено с метални копия.

Около стените, които се виждаха пред тях, имаше още повече факли, а стражите не откъсваха поглед от спускащото се по хълма шествие. Докато следваха неравната пътека, каменните стени ту заставаха току пред очите на конниците, ту леко се издигаха. Нощното небе беше толкова тъмно, сякаш се намираха в пещера, но в някаква осеяна със звезди пещера. Главата на Саймън беше клюмнала настрани и той се почувства така, сякаш заспива или пропада в дебрите на черното небе — беше му трудно да разбере какво точно става.

„Наглимунд“ — помисли младежът, когато светлината на факлите заля лицето му и той чу виковете и песните на мъжете пред стените. После светлината се отдръпна и той отново потъна в мрак.

Трета част

Пленник на снеговете

30. Хиляди хищнически нокти

Някой като че ли цепеше вратата с брадва — замахваше, удряше и сечеше дървото.

— Докторе! — извика Саймън и седна. — Това са войниците! Войниците са дошли!

Но не беше в покоите на Моргенес. Лежеше на едно малко легло в спретната стаичка, завит с пропити от пот чаршафи. Звукът от цепенето на дърво не спираше; след миг вратата се отвори и глъчката се усили. В стаята надникна едно непознато лице, бледо, с издължена брадичка и кичур оредяла коса, която изглеждаше със същия медночервен цвят, какъвто добиваше на светлина косата на Саймън. Единственото му око беше синьо. Другото беше покрито с черна превръзка.

— А! — каза непознатият. — Вече си се събудил. Добре.

Имаше типичния за Еркинланд акцент, но с долавяща се дълбочина, характерна за Севера. Той затвори след себе си вратата, прогонвайки от стаята част от шумовете на кипящата навън работа. Мъжът носеше дълго сиво свещеническо расо, което висеше на хилавото му тяло.

— Аз съм отец Странгиард. — Той седна в един стол с висока облегалка до Саймън. Освен стола и леглото, в което лежеше момчето, в стаята имаше ниска маса, върху която бяха сложени пергамент и няколко дреболии, и това изчерпваше цялото обзавеждане. Непознатият се настани удобно, наведе се напред и потупа Саймън по ръката.

— Как се чувстваш? Надявам се, по-добре?

— Да… предполагам, да. — Саймън се огледа. — Къде съм?

— В Наглимунд, но разбира се, това ти е известно. — Отец Странгиард се усмихна. — По-точно, ти си в моята стая и… в моето легло. — Той вдигна ръка. — Надявам се, че ти е удобно. Не е особено добре обзаведена — но, боже мой, колко глупаво от моя страна! Ти си спял в гората, нали? — Свещеникът отново се усмихна, леко и нерешително. — Би трябвало да е по-добре от гората, а?

Саймън стъпи на студения под и с облекчение установи, че е обут в панталони, макар че малко се притесни, като видя, че не са неговите.

— Къде са приятелите ми? — Една неприятна мисъл внезапно помрачи като облак мислите му. — Бинабик… мъртъв ли е?

Странгиард сви устни така, сякаш Саймън е изрекъл някакво богохулство.

— Мъртъв? Пресвети Усирис, не. Макар че не е добре, съвсем не е добре.

— Мога ли да го видя? — Саймън клекна, за да потърси обущата си. — Къде е той? Ами как е Мария?

— Мария? — Свещеникът гледаше озадачено пълзящия по пода Саймън. — А. Чувства се чудесно. Предполагам, че ще я видиш и нея.

Обущата бяха под масата. Когато Саймън ги обу, отец Странгиард се пресегна и взе от облегалката на стола една чиста бяла риза.

— Заповядай — каза той. — Моя е, но ти нещо бързаш. Какво искаш да направиш най-напред — да видиш приятелите си, или да хапнеш?

Саймън вече завързваше връзките на ризата.

— Бинабик и Мария. После ще ям — замислено промърмори той. — И Куантака.

— Жалко, че разполагаме с малко време — каза с укор отецът. — Ние в Наглимунд не ядем вълци. Предполагам, че ти е приятелка.

Саймън вдигна поглед и разбра, че едноокият се шегува.

— Да — каза той и внезапно се засрами. — Приятелка.

— Тогава да тръгваме — каза свещеникът и стана. — Наредено ми е да се уверя, че си добре нахранен. Така че колкото по-скоро те нахраня, толкова по-добре ще изпълня задачата си. — Той отвори вратата и в стаята нахлу светлина и глъчка.

Саймън премигна на яркото слънце и огледа високите стени на укреплението и огромния, обагрен в розово и кафяво силует на смътно виждащия се Велдхелм, на фона на който облечените в сиво стражи изглеждаха като джуджета. В средата на укреплението изпъкваха гъсто разположени ъгловати каменни постройки, в които нямаше и следа от ексцентричната красота на Хейхолт, от характерното за този град преплитане на стилове и епохи. Тъмните опушеносиви павета от пясъчник, малките неосветени прозорци и тежките врати, всичко изглеждаше така, сякаш е направено с една-единствена цел: да не допусне нещо да влезе.

Само на един хвърлей камък, в средата на оживения площад, група голи до кръста мъже цепеха дънери и редяха цепениците на една стигнала вече до главите им купчина.

— Какво правят? — попита Саймън.

Отец Странгиард проследи погледа му.

— А. Вдигат клада. Ще изгорим хуне — великана.

— Великана? — Той внезапно си спомни: ръмженето, косматото лице, нереално дългите ръце, протягащи се към него. — Не е ли мъртъв?

— О, мъртъв е. — Странгиард се отправи към главните постройки. Саймън изостана и хвърли един последен поглед на растящата грамада цепеници. — Някои от хората на Джосуа искаха да се позабавляват с тази история, разбираш ли, Саймън, да му отрежат главата, да я поставят на портите, такива неща. Принцът каза не. Каза, че наистина е бил зъл, но не е животно. Тези същества носели дрехи, знаел ли си? Използвали и тояги, по-точно сопи. Джосуа каза, че няма да излага на показ главата на никой враг само заради едното развлечение. Каза да го изгорим. — Странгиард се почеса по ухото. — Така че ще го изгорим.

— Тази вечер ли? — Саймън трябваше да ускори ход, за да не изостава от вървящия с големи крачки свещеник.

— Веднага щом е готова кладата. Принц Джосуа не желае да се шуми излишно около това. Сигурен съм, че на драго сърце би го погребал на хълма, но хората искат да го видят мъртъв. — Отец Странгиард бързо сграбчи висящото на гърдите му Дърво. — Разбираш ли, само за този месец това е третият великан, който слиза от север. Един от другите уби брата на епископа. Беше доста зловещо.

Бинабик беше в една малка стая близо до параклиса, разположена в средата на църковния двор, заобиколен от главните постройки в укреплението. Изглеждаше много блед и много по-дребен, но се усмихваше ведро.

— Приятелю Саймън — каза той и внимателно седна. Малкият му кафяв торс беше увит в превръзки чак до врата. Саймън устоя на изкушението да грабне човечето и да го прегърне, защото зарастващите рани можеше да се отворят. Вместо това седна в края на леглото и стисна топлата ръка на Бинабик.

— Мислех, че си отиваш завинаги — каза Саймън със сподавена болка.

— И аз помислих същото, когато ме прониза стрелата — отговори тролът и тъжно поклати глава. — Но очевидно не е толкова сериозно. Погрижиха се добре за мен и ако не се движа много, скоро ще съм като нов. — Той се обърна към свещеника. — Днес се разходих в двора.

— Добре, много добре. — Отец Странгиард се усмихна разсеяно, докато си играеше с лентата, прикрепяща превръзката на окото му. — Аз трябва да тръгвам. Сигурен съм, че искате да поговорите за доста неща. — Той бавно тръгна към вратата. — Саймън, можеш да използваш стаята ми, колкото пожелаеш. Временно живея в стаята на брат Еглаф. Той издава ужасни звуци, докато спи, но беше така мил да ме приюти.

Саймън му благодари. Свещеникът пожела бързо възстановяване на Бинабик и излезе.

— Той е много мъдър човек, Саймън — каза Бинабик. Двамата с момчето останаха заслушани в стъпките на отеца, докато той бавно се отдалечаваше по дългия коридор. — Води дворцовите архиви. Вече проведохме един доста приятен разговор.

— Малко е странен, не мислиш ли? Някак… не съвсем в ред?

Бинабик се разсмя, после се разтрепери и се закашля. Саймън се притесни и се наведе към него, но тролът го спря с ръка.

— Само секунда — каза той. Когато дишането му се нормализира, продължи: — Саймън, някои хора, които са изключително умни, просто забравят да говорят и да се държат като нормални.

Саймън кимна и се огледа. Стаята много приличаше на тази на Странгиард: скромно обзаведена, малка, с боядисани в бяло стени. Вместо пергамент и книги на масата имаше само един екземпляр на Книгата на Ейдон; една червена лента, приличаща на тънък език, беше сложена за означаване на мястото, до което беше стигнал последния читател.

— Знаеш ли къде е Мария? — попита Саймън.

— Не. — Бинабик изглеждаше прекалено сериозен. Момчето се зачуди каква ли е причината за това. — Предполагам, че е предала на Джосуа съобщението, което му носеше. Вероятно той я е изпратил обратно при принцесата, за да занесе отговора му.

— Не! — Саймън никак не хареса това предположение. — Как може всичко това да е станало толкова бързо?

— Бързо? — Бинабик се усмихна. — Днес е вторият ни ден в Наглимунд.

Саймън беше озадачен.

— Как е възможно? Та аз току-що се събудих!

Бинабик поклати глава и се мушна под чаршафите.

— Не е точно така. Вчера проспа по-голямата част от деня. Събуждаше се само да пийнеш вода и пак заспиваше. Мисля, че последната част от пътуването, заедно с треската, която изкара, докато плавахме по реката, са те изтощили доста.

— Усирис! — Саймън се почувства така, сякаш собственото му тяло го е предало. — И междувременно Мария е била изпратена някъде?

Бинабик извади ръката си изпод чаршафа и я размаха в знак на несъгласие.

— Не съм сигурен. Само предполагам. Със същата вероятност мога да кажа, че е някъде тук. Може да си говори с други жени или да е в отделението за слугите. В крайна сметка тя е слугиня.

Саймън се намръщи. Бинабик отново хвана ръката му.

— Бъди малко по-търпелив, приятелю Саймън — каза тролът. — Ти си истински герой, щом ни доведе дотук. Кой знае какво ще се случи тепърва?

— Прав си… предполагам… — Саймън пое дълбоко дъх.

— И ми спаси живота — изтъкна Бинабик.

— Има ли значение това? — Саймън смутено потупа малката ръка и стана. — Ти също си ми спасявал живота, и то няколко пъти. Нали приятелите са за това.

Бинабик се усмихна, но очите му издаваха тъга.

— Точно за това са приятелите — съгласи се той. — Макар че ми е приятно да си говорим, вече трябва да спя. Занапред ни предстоят важни дела. Ще намериш ли Куантака, за да разбереш как се грижат за нея? Странгиард обеща да я доведе при мен, но явно тази подробност се е изплъзнала от заетото му съзнание… — Той отпусна глава на възглавницата.

— Разбира се — каза Саймън и отвори вратата. — Знаеш ли къде е тя?

— Странгиард каза… в конюшните… — отговори Бинабик и се прозя. Саймън излезе.

Когато се озова на централния площад и спря, за да разгледа минаващите покрай него хора — придворни, слуги, духовници, никой от които не му обръщаше ни най-малко внимание, го осениха две прозрения.

Първо, той нямаше дори смътна представа къде са конюшните. Второ, беше много, много гладен. Отец Странгиард беше споменал нещо за това, че му било възложено да се погрижи Саймън да бъде добре нахранен, но същевременно беше изчезнал безследно. Този свещеник беше наистина дяволски глупаво старче!

Внезапно Саймън видя на отсрещния край на площада някакво познато лице. Направи няколко крачки и чак тогава си спомни името на човека.

— Сангфугол! — изкрещя той. Арфистът спря да свири и се огледа, за да разбере кой го вика. Мерна тичащия към него Саймън и засенчи с ръка очите си, за да вижда по-добре, но даже когато момчето спря точно пред него, продължаваше да го гледа озадачено.

— Да? — каза музикантът. Беше облечен с пищен бледолилав жакет, а тъмната му коса се подаваше грациозно изпод кожена шапка, която си отиваше с останалото му облекло. Макар че беше с чисти дрехи, Саймън се почувства дрипав в сравнение с усмихващия се любезно музикант. — Може би желаете да ми кажете нещо?

— Аз съм Саймън. Сигурно не си спомняш… поговорихме си на траурното пиршество в Хейхолт.

Сангфугол го изгледа продължително, намръщи се леко, после лицето му просветна.

— Саймън! Ама, разбира се! Сдържаното момче с добрите обноски. Ужасно съжалявам, но въобще не те познах. Много си възмъжал.

— Наистина ли?

Арфистът се засмя.

— Наистина! Когато те видях за последен път, по лицето ти нямаше и следа от този мъх. — Музикантът протегна ръка и докосна брадичката на Саймън. — Или поне не си спомням да е имало.

— Мъх? — Саймън се учуди. Вдигна ръка и опипа бузата си. Наистина усещаше някакъв мъх… но мек, като космите на ръцете му.

Сангфугол се усмихна.

— Как е възможно да не знаеш? Когато започна да ми набожда брада, всеки ден тичах пред огледалото на майка си, за да я гледам как расте. — Той вдигна ръка към гладко избръснатата си челюст. — Сега всяка сутрин я проклинам и я бръсна, за да могат дамите да се наслаждават на гладкото ми лице.

Саймън се засрами. Сигурно изглеждаше като селянин!

— Прекарах известно време по места, където нямаше огледала.

— Хммм. — Сангфугол го огледа от главата до петите. — А и си по-висок, ако не ми изневерява паметта. Какво те води в Наглимунд? Не че не мога да се досетя. Тук има много бегълци от Хейхолт, дори господарят ми — принц Джосуа — е един от тях.

— Знам — каза Саймън. Изпита необходимост да каже нещо, което поне отчасти да върне авторитета му пред този добре облечен млад мъж. — Помогнах му да избяга.

Арфистът повдигна вежди.

— Наистина ли? Това звучи доста интересно! Ял ли си? А може би предпочиташ малко вино? Знам, че е твърде рано, но честно казано, още не съм си лягал… не съм спал.

— Бих се радвал да хапна — каза Саймън, — но първо трябва да свърша нещо. Би ли ми показал къде са конюшните?

Сангфугол се усмихна.

— И сега какво, млад герой? Ще яздиш до Ерчестър и ще се върнеш с торба, в която носиш главата на Приратес, така ли? — Саймън се изчерви отново, но този път от задоволство. — Ела — каза арфистът, — ще отидем първо в конюшните, а после ще хапнем.

Когато Саймън попита къде е Куантака, гърбавият намусен мъж, който хвърляше сено с една вила, го изгледа подозрително.

— Я почакай малко, какво искаш? — попита мъжът и поклати глава. — Тоя вълк е голямо зло. Не трябваше да го водят тук. Аз не бих го оставил, но така нареди принцът. Този звяр за малко не ми откъсна ръката.

— Добре — каза Саймън. — Значи би трябвало да си доволен, че ще те отърва.

— Казвам ви, това е дяволско изчадие — отвърна мъжът, докато ги водеше през тъмната конюшня, а после и през задния двор. Стигнаха до един малък кален участък, сгушен под сянката на стената.

— Понякога тук колим крави — каза мъжът и посочи една квадратна яма. — Не разбирам защо принцът ми доведе на мен, бедния стар Лукуман, жив вълк. Трябвало е да промуши този зъл звяр с копието си, както е сторил с великана.

Саймън погледна гърбавия мъж с отвращение и се отправи към ръба на ямата. Там стърчеше забит в земята кол. За него беше вързано въже, което се спускаше в дупката. Вълчицата беше вързана през врата с въжето и лежеше на една страна върху калното дъно на ямата.

Саймън се смая.

— Какво си й направил!? — изкрещя той на коняря. В това време се приближи и Сангфугол: внимаваше да не се изцапа, докато върви през калния двор.

Недоверието на стария човек прерасна в раздразнение.

— Нищо не съм направил — обидено отвърна той. — Тоя звяр е същински демон — вие ли, вие. Освен това се опита да ме ухапе.

— И аз бих направил същото — сопна се Саймън. — Между другото, и сега мога да го направя. Извади я оттам.

— А как? — попита изплашено мъжът. — Не мога просто да издърпам въжето! Тоя звяр е прекалено тежък.

— Казва се Куантака, идиот такъв! — Саймън преливаше от яд, като гледаше как вълчицата, с която бяха извървели толкова мили, лежи в някаква си тъмна и мокра дупка. Той се наведе над ямата.

— Куантака — извика момчето. — Хей, Куантака! — Вълчицата размърда уши, сякаш се опитваше да прогони някаква муха, но не отвори очи. Саймън огледа двора и най-сетне намери това, което му трябваше: един пън, върху който се сечаха дърва; беше осеян с резки и дебел колкото гръдния кош на човек. Той го домъкна до ямата. Конярят и арфистът го гледаха с недоумение.

— Пази се — извика Саймън на вълчицата и после претърколи дънера през ръба; дървото падна на размекнатата почва, само на лакът от задните крака на животното. Куантака вдигна глава и го погледна за малко, после пак легна.

Саймън отново надникна през ръба на ямата и се опита да придума вълчицата да се покатери на пъна, но тя не му обърна никакво внимание.

— Бъди предпазлив, за бога — каза Сангфугол.

— Има късмет, че Звярът сега си почива — отвърна конярят, докато важно гризеше нокътя на палеца си. — Трябваше да го чуете преди малко, как виеше и тъй нататък.

Саймън се прехвърли през оградата на рова и се спусна вътре. Краката му стъпиха в хлъзгавата жвакаща кал.

— Какво правиш?! — извика Сангфугол. — Да не си луд?

Саймън клекна до вълчицата и бавно протегна ръка. Животното изръмжа, но той не отдръпна ръката си. Куантака го подуши с калния си нос, после внимателно изплези дългия си език и облиза опакото на ръката му. Саймън си наложи да я почеше по ушите, а после я прегледа за рани и счупени кости. Изглежда, нямаше нищо. Момчето се обърна и изправи пъна. Постави го в калта до стената на ямата и се върна при Куантака. Прегърна голямото й туловище и я накара да се изправи.

— Той е луд? — тихо прошепна на Сангфугол намусеният коняр.

— Затваряй си устата! — изръмжа Саймън и видя, че чистите му дрехи вече са изцапани с кал. — Хванете въжето и когато ви кажа, дърпайте. Сангфугол, ако не иска, отрежи му главата.

— Виж го ти него — каза укорително конярят, но грабна въжето. Арфистът застана зад него, готов да помага. Саймън побутна Куантака към дънера и най-сетне я убеди да стъпи с предните си крака върху него. После опря рамо в широката, покрита с гъста козина задница на вълчицата.

— Готови? Теглете! — извика той. Въжето се изпъна. В началото Куантака се съпротивляваше, дърпаше се от мъжете, които държаха въжето, и се отпускаше с цялата си тежест върху Саймън, но после стана по-отстъпчива и започна да се придвижва сама при всяко дърпане на въжето. Когато главата й с искрящи жълти очи, се промуши през оградата, Сангфугол и конярят ахнаха уплашено.

Саймън се покачи на пъна, за да излезе и той. Конярят трепереше от ужас пред вълчицата, която, от своя страна, го гледаше свирепо. Сангфугол, също доста изплашен, предпазливо лазеше по задник, забравил за момент за изящните си дрехи, и се опитваше да се отдалечи от нея.

Саймън се разсмя и помогна на арфиста да стане.

— Ела с мен — каза му той. — Ще заведем Куантака при нейния приятел и господар, хем и ти ще можеш да се запознаеш с него. После можем да хапнем, както мислехме.

Сангфугол бавно кимна.

— Сега, когато видях вече Саймън — Приятеля на вълци, лесно мога да повярвам на всичко. Да тръгваме.

Куантака побутна проснатия на земята коняр за последен път, което изтръгна от него ужасен стон. Саймън отвърза въжето от кола и тръгнаха към изхода на конюшнята, като оставяха зад себе си четири редици кални стъпки.

Бинабик и Куантака се радваха на срещата си. От време на време Саймън поемаше нещата в свои ръце, за да предпази още невъзстановилия се трол от опасните изблици на чувства, които му засвидетелстваше верният му „кон“. Междувременно Сангфугол се отби в кухнята и се върна с кана бира, голяма порция овнешко, сирене и хляб, всичко това увито в една кърпа. Младежът, както изненадано установи Саймън, беше още с калните си дрехи.

— Южната стена, където отиваме, е покрита с доста прах — обясни арфистът. — Проклет да съм, ако съсипя още един жакет.

Докато стигнат главната порта на крепостта и се изкачат по стръмното стълбище, Саймън разпитваше за хората, които обикаляха площада, за шатрите и навесите, издигнати под открито небе.

— Много от тях търсят убежище тук — каза Сангфугол. — Повечето идват от Фростмарч и долината на Зеленоводната река. Други, изпитали тежката ръка на граф Гутулф на гърба си, пристигат от Утаниат, но повечето са селяни, прокудени от земите си от времето или разбойниците. Или от други неща, например хунен. — Той посочи завършената клада, покрай която минаваха. Секачите си бяха отишли, а купчината дърва се издигаше мълчаливо и тържествено като разрушена църква.

Качиха се на стената и седнаха на един грубо издялан камък. Слънцето се беше издигнало високо и разпръсваше няколкото останали облака. На Саймън му се прииска да има шапка.

— Ти или някой друг сте донесли хубавото време. — На Сангфугол му стана топло и разкопча жакета си. — Това е най-странното време през месец мая, което съм виждал — снежни вихрушки във Фростмарч, студени дъждове в Утаниат… градушка! Преди две седмици тук валя градушка — ледени камъни, големи като птичи яйца. — Докато Саймън оглеждаше наоколо, той се зае да развие вързопа с храната. Седяха върху високата стена, ограждаща крепостта, а в нозете им подобно на пелерина се разстилаше Наглимунд.

Замъкът се гушеше сред една стръмна падина във Велдхелмските хълмове, сякаш беше положен в някаква огромна шепа. Срещу тях се издигаше западната стена, под която се простираше широката външна стена. Тя ограждаше Наглимунд с неговите криволичещи улички. Отвъд стената, докъдето стигаше поглед, всичко беше равнина, осеяна със скали и ниски хълмчета.

От хребета на хълма се спускаше лъкатушеща пътечка, виеща се между източната крепостна стена и островърхия щит, опасващ Велдхелм. По склоновете, ограждащи пътеката, искряха хиляди черни точки.

— Какво е това? — посочи Саймън. Сангфугол присви очи, без да спира да дъвче.

— Имаш предвид Ноктите?

— Какви нокти? Питам за тези дълги прътове на хълма.

Арфистът кимна.

— Ноктите. Какво предполагаш, че означава Наглимунд? Скъпи приятелю от Хейхолт, явно си забравил еркинландския си език. Крепостта на ноктите — това означава. Поставил ги е граф Исуайдс, още когато е строял Наглимунд.

— Кога е станало това? И за какво са? — Саймън гледаше съсредоточено; вятърът духна трохите и ги отвя оттатък външната стена.

— Знам само, че е било преди римърите да дойдат тук — отговори Сангфугол. — Но стоманата за всички тези пръчки е взета точно от римърите. Направили са ги дуорите — добави многозначително той, но името не говореше нищо на Саймън.

— Но защо? Прилича на градина с железни дървета.

— За да не допуска ситите до Наглимунд — заяви Сангфугол. — Исуайдс много се страхувал от тях, защото това всъщност е ситска земя. От другата страна на хълмовете е разположен един от големите им градове, забравих му името.

— Да’ай Чикица — тихо каза Саймън.

— Точно така — съгласи се арфистът. — За съжаление, ситите не понасят желязото. Кара ги да се чувстват зле, дори може да ги убие. Затова Исуайдс огражда замъка си с тези стоманени „нокти“. Те са били навсякъде, дори и пред самата крепост, но когато ситите си отишли, започнали да пречат: препятствали влизането на каруците в пазарни дни и така нататък. Така че когато крал Джон дава това място на моя господар — подозирам, че го е направил, за да ги държи с брат му на колкото се може по-голямо разстояние един от друг — принцът изважда всички, с изключение на тези по двата склона. Мисля, че го забавляват. Моят господар много обича антики.

Докато пиеха бира, Саймън разказа на арфиста какво му се беше случило, откакто се бяха видели за последен път, като пропусна някои от трудно обяснимите подробности, защото нямаше да може да отговори на въпросите, които приятелят му със сигурност щеше да зададе. Сангфугол беше впечатлен; освобождаването на Джосуа и страданията на Моргенес му направиха най-силно впечатление.

— Ах, този негодник Елиас — каза най-накрая той и Саймън се изненада, като видя неподправения гняв, помрачил като облак лицето му. — Крал Джон е трябвало да удуши този злодей още при раждането му, а ако не, поне да го назначи за главнокомандващ на войските и да го изпрати да тормози хората в Тритинг — каквото и да е, но да не го беше поставял на Престола от драконова кост, превръщайки го по този начин в мор за всички нас.

— Но той е точно там — каза Саймън. — Мислиш ли, че ще ни атакува тук, в Наглимунд?

— Само Бог и Сатаната знаят това. — Сангфугол горчиво се усмихна. — А Сатаната предварително застрахова залога си. Може все още да не знае, че Джосуа е тук, макар че това няма да продължи дълго. Тази крепост е наистина солидна твърдина. За това трябва да благодарим на починалия много отдавна Исуайдс. Независимо дали е, или не е твърдина, не мога да си представя, че Елиас ще стои дълго със скръстени ръце, докато тук на север Джосуа събира войската си.

— Но аз мислех, че принц Джосуа не иска да става крал — каза Саймън.

— Наистина не иска. Но Елиас не е от хората, които могат да разберат това. Амбициозните хора никога не могат да повярват, че останалите не са като тях. А край него е и Приратес, за да му дава злъчните си съвети.

— Но нали враждата между Джосуа и краля датира от много години? Доста преди да се появи Приратес?

Сангфугол кимна.

— Между тях винаги е имало проблеми. Някога са се обичали, били са по-близки от повечето братя — или поне по-старите придворни на Джосуа казват така. Но се спречкват и после умира Хилиса.

— Хилиса?

— Набанската съпруга на Елиас. Джосуа я е съпровождал вместо отишлия да воюва в Тритинг крал Джон. Трябвало е да я заведе при Елиас. Групата е причакана от тритинги. Джосуа загубва ръката си, докато се опитва да защити Хилиса, но напразно — конниците били прекалено много.

Саймън въздъхна.

— Значи така е започнало всичко!

— Тогава умира всякаква обич между тях… или поне така говорят.

След като поразмисли известно време върху думите на Сангфугол, Саймън стана и закрачи; раната на ребрата го заболя.

— Какво ще прави в такъв случай принц Джосуа? — попита той.

Арфистът се почеса по ръката и се загледа надолу към площада.

— Не смея дори и да предполагам — каза Сангфугол. — Принц Джосуа е предпазлив и муден, когато става въпрос за действие; така или иначе, не ме викат, когато обсъждат стратегията. — Той се усмихна. — Говори се, че ще пристигнат важни пратеници и Джосуа ще посети официално рийда още тази седмица.

— Какво?

— Рийд. Това е стара еркинландска дума, която означава приблизително съвет. Хората в тези области явно се придържат към старите понятия. В провинцията, далеч от замъка, продължават да говорят като едно време. Един човек от Хейхолт като теб вероятно ще се нуждае от преводач.

Саймън не искаше да се отклоняват от темата и да говорят за някакви си селяни.

— Съвет, казваш… Рийд? Това… военен съвет ли е?

— В наши дни — отговори музикантът и лицето му помръкна — всеки съвет в Наглимунд може да бъде единствено военен.

Разхождаха се покрай крепостните стени.

— Изненадан съм — каза Сангфугол, — че въпреки всички услуги, които си направил на господаря, той все още не те е поканил да го посетиш.

— Та аз се събудих едва тази сутрин — каза Саймън. — Между другото, може и да не ме е познал… в това мрачно сечище, с умиращия великан и тъй нататък.

— Може би имаш право — каза арфистът; придържаше здраво шапката си, която вятърът всячески се стремеше да грабне.

И въпреки това, мислеше си Саймън, ако Мария му бе предала посланието на принцесата, би трябвало да е споменала и за спътниците си. Никога не би помислил, че е момиче, което ще ги забрави просто ей така.

Въпреки това трябваше да е честен: кое момиче, ненадейно спасено от опасната пустош, не би предпочело да прекарва времето си с някой любезен младеж от замъка, вместо с някакъв си недодялан мияч на чинии?

— Виждал ли си случайно онова момиче, Мария, което дойде с нас? — попита той.

Сангфугол поклати глава.

— Всеки ден през портите минават хора. И не само тези, които напускат затънтените си ферми и села. Снощи дойдоха ездачите от ескорта на принц Гуитин от Хернистир, конете им бяха покрити с пяна. Тази вечер се очакват да пристигнат съюзниците на принца. Граф Етелферт, заедно с двеста души, е тук от една седмица. Веднага след него пристигна барон Ордмаер със сто утерсалци. Отвсякъде прииждат различни графове и водят войници. Ловът вече е започнал, Саймън — макар че само Ейдон знае кой кого преследва.

Бяха стигнали до североизточната наблюдателна кула. Сангфугол поздрави обикалящия страж, като докосна леко шапката си.

— Колкото и да е зает — внезапно поде арфистът, — изглежда несправедливо, че още не те е повикал. Нали нямаш нищо против да споделя нещо с теб? Поканен съм да вечерям с него тази вечер.

— Разбира се, бих искал да го видя. Аз… много се безпокоях за неговата сигурност. А и господарят ми помогна значително, за да може Джосуа да се върне тук, в дома си.

Саймън с изненада откри, че в гласа му се долавя нотка на огорчение. Не му се искаше да прозвучи така, но в крайна сметка беше изстрадал доста, за да стигне дотук, и именно той, а не някой друг, бе намерил Джосуа да виси с вързани ръце, като фазан, закачен над вратата на някой ловец.

Топът на забележката не убягна и на Сангфугол. Погледът, който отправи към Саймън, изразяваше едновременно съчувствие и учудване.

— Разбирам. Все пак бих те посъветвал да не си съставяш мнение за принца само на основата на това. Той е горд, труден за разбиране човек, Саймън, но съм сигурен, че не те е забравил. Както знаеш, напоследък от нас се изискват неимоверни мъки и усилия. Всяко действие ни коства почти толкова, колкото и на теб — пътуването ти.

Саймън вдигна брадичка и се загледа в хълмовете.

— Знам — каза той. — Ако ме приеме, ще ми окаже чест. Ако пък не може… какво толкова.

Арфистът се усмихна лениво със закачливите си очи.

— Чест и приятен разговор. Хайде, ела да ти покажа Ноктите на Наглимунд.

Гледката наистина беше внушителна. Полето блестящи стълбове, което започваше само на няколко лакътя след източната стена на замъка, се простираше нагоре и настрани по склона на около четвърт левга и стигаше досами подножието на хълмовете. Коловете бяха наредени в симетрични редове, сякаш там беше погребан легион копиеносци и над чернозема стърчаха само оръжията им, за да показват колко съвестно стоят на пост. Между редовете се виеше път, който тръгваше от една зейнала пещера, разположена на западния склон на хълма. Пътеката криволичеше надолу като следа, оставена от гъвкава змия, и стигаше до тежките източни порти на Наглимунд.

— И, не си спомням кой, е направил всичко това, защото се е страхувал от ситите? — попита Саймън учудено. — Защо просто не ги е наредил отгоре на стената?

— Казвал се е Исуайдс. Граф Исуайдс. Бил е набански управител тук и е било прецедент да построи замък на ситска земя. А що се отнася до това защо не на стената, предполагам, че се е страхувал да не намерят начин да минат над една-единствена стена, а пък защо не и под нея. Така е трябвало да минат през коловете. Още не си видял и половината, Саймън. Сякаш изникват от всички страни! — Сангфугол посочи с ръка.

— Какво са направили ситите? — попита Саймън. — Опитали ли са се да нападнат?

Сангфугол се намръщи.

— Поне не съм чувал. За това трябва да попиташ стария отец Странгиард. Той е историк и води архивите.

Саймън се усмихна.

— Запознах се с него.

— Интересно накуцващо старче, нали? Веднъж ми каза, че когато Исуайдс построил това място, ситите го нарекли… нарекли го… по дяволите! Би трябвало като съм баладист да знам тези древни истории. Все едно, името, което му дали, означавало приблизително „Капан, който улавя ловеца“ — сякаш Исуайдс е оградил сам себе си или е поставил капан за себе си.

— А така ли е било? Какво се е случило с него?

Сангфугол поклати глава и за малко не изгуби шапката си.

— Да ме вземат мътните, ако знам. Вероятно е остарял и е умрял тук. Мисля, че ситите не са му обръщали особено внимание.

Обиколката им отне час. Отдавна бяха изпразнили каната с бира, която Сангфугол беше донесъл, за да прокарват храната си, но арфистът далновидно беше взел и мях с вино, което им позволи да разквасват устни по време на екскурзията си. Смееха се; когато стигнаха главната порта и виещите се стъпала, арфистът тъкмо учеше Саймън на една неприлична песен за някакъв набански благородник. Озоваха се сред многобройна тълпа работници и войници; ако се съдеше по това, че не носеха униформи, можеше да се заключи, че повечето не са излезли по служба. Всички викаха и се блъскаха. Саймън бързо беше заклещен между някакъв дебелак и един брадат гвардеец.

— Какво става? — извика той на Сангфугол, когото тълпата беше избутала малко по-назад.

— Не съм сигурен — отвърна високо музикантът. — Може да е пристигнал Гуитин от Хернисадарк.

Дебелакът обърна зачервеното си лице към Саймън и каза бодро:

— Не, не е. — Дъхът му вонеше на бира и лук. — Всичко е заради великана, дето го убил принцът. — Мъжът посочи кладата.

— Но аз не виждам великана — каза Саймън.

— Сега го носят — отвърна човекът. — Току-що идвам, за да си намеря място да виждам. Синът на сестра ми беше сред мъжете, които помогнаха да се хване това чудовище! — гордо добави той.

През тълпата премина нова вълна; някой най-отпред виждаше нещо и мълвата се предаваше от човек на човек назад, към тези, които не виждаха. Проточваха се вратове и търпеливи майки с мръсни лица качваха децата си на раменете си.

Саймън се огледа. Сангфугол беше изчезнал. Младежът се изправи на пръсти и установи, че само неколцина от множеството са високи колкото него. Видя нещо като шатра или тента от лъскава коприна, опъната зад кладата. Пред нея някакви придворни в лъскави дрехи седяха на малки столчета и си говореха и ръкомахаха: ръкавите им се поклащаха като клони, пълни с шарени птици. Той оглеждаше лицата, надявайки се да зърне Мария — може би тя беше намерила някоя благородна дама, за която да работи. Несъмнено за нея не беше безопасно да се върне в Хейхолт или където и другаде да се намираше принцесата. Не я видя никъде, но преди да успее да огледа някоя друга част на струпалото се множество, видя редица въоръжени мъже да излизат изпод един от сводовете на вътрешната стена.

Тълпата се раздвижи и се развика, защото след първите шестима войници вървеше каруца, теглена от два коня. За миг Саймън почувства празнота в стомаха си, но бързо я прогони: нима щеше да му се гади всеки път, когато край него проскърцваха колелата на каруца?

Колата спря и войниците я обиколиха, за да развържат превитото туловище, качено в нея. Саймън мерна сред седналите благородници някаква жена с катраненочерна коса и бяла кожа. Опита се да я огледа по-добре, защото се надяваше, че е Мария, но смеещите се придворни стесниха кръга и той не можа да види нищо повече.

Осем яки гвардейци повдигнаха стълба, на който висеше тялото на великана. В тази поза чудовището приличаше на елен от кухненските запаси на краля. Най-напред мъжете плъзнаха стълба от каруцата на земята и го наместиха на плещите си. Съществото беше вързано през раменете и коленете, огромните му ръце се поклащаха във въздуха, а гърбът му се влачеше по земята. Множеството, което разгорещено се беше придвижило напред, започна да отстъпва, надавайки възклицания от страх и отвращение.

Саймън си мислеше, че сега великанът прилича много повече на човек, отколкото когато бе излязъл от гората и се бе изправил срещу него. С отпусната от смъртта кожа на тъмното лице и без смразяващото кръвта ръмжене Звярът приличаше на човек, на когото е съобщена някаква новина, която не може да разбере. Както беше казал Странгиард, около кръста му беше увито парче груб плат. В пепелта по площада се влачеше някакъв колан от червеникави камъни.

Дебелакът, който стоеше до Саймън и призоваваше войниците да вървят по-бързо, се обърна и го погледна весело.

— Знаеш ли какво е носил около врата си? — извика той. Притиснат от всички страни, Саймън само вдигна рамене. — Черепи! — каза мъжът с такова задоволство, че човек би помислил, че той самият ги е дал на мъртвия великан. — Носил ги като огърлица. Принцът ще им направи погребение като за ейдонити, въпреки че кой знае на кого са били. — И дебелакът пак обърна поглед към зрелището.

На върха на кладата се бяха покатерили няколко войници и помагаха на носачите да наместят тялото на звяра. Когато го поставиха както трябва, с гръб, обърнат към струпаните дървета, те издърпаха мушнатия между краката и ръцете му стълб и скочиха на земята. Щом скочи и последният, огромното туловище залитна леко напред и една жена изпищя. Няколко деца се разплакаха. Някакъв офицер със сиво наметало даде команда. Един от войниците се протегна напред и мушна горяща факла в струпаната около кладата слама. Пламъците, които изглеждаха безцветни, осветени от слънцето на късния следобед, се заизвиваха все по-високо и по-високо. Около тялото на великана се изви струйка дим; поривите на вятъра полюшваха рунтавата му козина, сякаш беше изсъхнала през лятото трева.

Ето! Саймън отново я видя зад кладата! Докато се опитваше да се промуши напред, някой, който искаше да запази добрата си наблюдателна позиция, го ръгна с лакът в ребрата. Саймън спря и се вгледа в мястото, където му се струваше, че я е зърнал.

И я видя пак и разбра, че не е Мария. Тази чернокоса жена, обвита в пищно, изящно изтъкано зелено наметало, беше може би двадесет години по-стара. Въпреки това беше наистина красива — кожата й имаше цвят на слонова кост, а големите й очи бяха леко дръпнати.

Докато Саймън я наблюдаваше, тя гледаше горящия великан. Косата му беше започнала да се накъдря и почернява, защото огънят се изкачваше все по-високо по купчината цепеници. Димът се виеше и направи завеса, която скри дамата от погледа на Саймън. Той се чудеше коя е и защо докато наглимундците крещяха и размахваха юмруци, тя гледаше огнените езици с тъжни, но същевременно гневни очи.

31. Съветите на принца

Въпреки че беше доста гладен след разходката около замъка със Сангфугол, когато по-късно дойде отец Странгиард, за да го заведе в кухнята — изпълнявайки с голямо закъснение обещанието си, — Саймън установи, че апетитът му се е изпарил. Зловонието на горяща плът все още изпълваше ноздрите му и докато вървеше зад архиваря на замъка, той усещаше напълно осезаемо надвисналия дим.

Едва докосна хляба и наденичките, които една груба готвачка тропна на масата пред него. После двамата със свещеника тръгнаха през площада и докато вървяха, отецът полагаше огромни усилия, за да поддържа разговора.

— Може би си просто… много изморен, момче. Да, това трябва да е. Съвсем скоро ще си възвърнеш апетита. Младите хора винаги имат охота за ядено.

— Убеден съм, че сте прав, отче — каза Саймън. Наистина беше изморен, а освен това понякога беше по-лесно да се съгласиш с някого, отколкото да обясняваш. Между другото момчето не беше напълно сигурно на какво се дължи тази отпуснатост, цялото му изтощение.

Повървяха малко из смрачаващия се вътрешен двор.

— О — каза накрая свещеникът, — искаше ми се да те попитам… Надявам се да не сметнеш, че е прекалено нахално от моя страна…

— Да?

— Ами, Бинбиник… Бинабик де, ми каза… каза ми за един ръкопис. Един ръкопис на доктор Моргенес от Ерчестър? Такъв велик човек, каква трагична загуба за научните среди… — Странгиард тъжно поклати глава, а после сякаш забрави какво иска да попита, защото продължи да върви във вглъбен размисъл. Най-сетне Саймън се почувства длъжен да наруши мълчанието и му подсказа:

— Книгата на доктор Моргенес? Какво имате предвид?

— О! О, да… ами, виж, исках да те помоля — и съзнавам каква голяма услуга би било — Бинбиник каза, че ръкописът е съхранен и че е при теб, в торбата ти.

Саймън се засмя. На горкичкия отец му трябваше цяла вечност!

— Не знам къде е торбата ми.

— О, под леглото ми, по-точно под леглото, където засега спиш ти. Можеш да го ползваш, колкото пожелаеш. Видях един подчинен на принца да я оставя там. Уверявам те, че не съм я докоснал! — побърза да добави той.

— Искате да прочетете книгата? — Саймън беше развълнуван от искреността на стария човек. — Непременно трябва да го направите. Толкова съм изморен, че не мога дори да се докосна до книга. Освен това, сигурен съм, че докторът би се радвал, ако някой учен човек прочете творбата му, а аз със сигурност не съм такъв.

— Наистина ли? — Странгиард изглеждаше замаян и неспокойно опипваше превръзката на окото си, сякаш му се искаше да я махне и да я хвърли с вик на радост. — О — свещеникът пое дълбоко дъх, за да се успокои, — това би било чудесно.

Саймън се почувства неудобно. В крайна сметка архиварят се беше изнесъл от собствената си стая, за да може той — един непознат, да се настани в нея. Благодарността на отеца го смущаваше.

„О — реши той, — но той всъщност не е толкова благодарен на мен, колкото на възможността да прочете работата на Моргенес за крал Джон. Този човек обича книгите така, както Рейчъл обича сапуна и водата“.

Почти бяха стигнали до ниските жилищни постройки край южната стена, когато пред тях изскочи някакъв силует — мъж, когото не можеха да видят заради мъглата и бързо отслабващата светлина. Човекът застана пред момчето и свещеника и от него се чу някакво подрънкване.

— Търся отец Странгиард — каза малко завалено мъжът. Изглежда, потрепери и звънтенето се чу отново.

— Аз съм — каза Странгиард с малко по-висок от обичайния за него тон. — Хм… искам да кажа, да аз съм. Какво ви води при мен?

— Търся един младеж — отговори мъжът и се приближи още малко. — Това той ли е?

Саймън напрегна мускулите си, но нямаше как да не забележи, че приближаващият се не е особено висок. А и имаше нещо в походката му…

— Да. — Саймън погледна Странгиард, но свещеникът не каза нищо повече и започна смутено да подръпва лентата на главата си.

— Аз съм — каза Саймън. — Какво искате?

— Принцът желае да говори с вас — каза дребният човек, пристъпи напред и се взря в него. Пак се чу подрънкване.

— Таусър! — възкликна щастливо Саймън. — Таусър! Какво правиш тук!? — Протегна ръка и потупа стареца по рамото.

— Кой си ти? — попита озадачено шутът. — Познавам ли те?

— Не знам. Аз съм Саймън! Помощникът на доктор Моргенес! От Хейхолт!

— Хм — несигурно каза смешникът. Миришеше на вино. — Май си спомням… всичко ми е много смътно, момче, много смътно. Таусър остарява и заприличва на стария крал Тетаин: „главата му е покрита със снежна шапка и следи, оставени от времето, като връх Минари“. — Той премигна. — Ох, вече не помня лицата така добре, като някога. Теб ли трябва да заведа при принц Джосуа?

— Предполагам. — Настроението на Саймън се повдигна. — Сигурно Сангфугол е говорил с принца. — Той се обърна към отец Странгиард. — Трябва да отида с него. Не съм местил торбата: даже не знаех, че е там.

Свещеникът измърмори нещо, за да благодари, и се разбърза, за да получи по-скоро наградата си. Саймън хвана шута за лакътя и двамата тръгнаха в обратна посока.

— Ух! — каза Таусър и потрепери; звънчетата по жакета му отново иззвъняха. — През деня слънцето грееше силно, но като се стъмни, задуха студен вятър. Това време е много лошо за старите кокали. Не разбирам защо Джосуа изпрати мен. Той леко залитна и се опря на ръката на Саймън. — Не е съвсем вярно — продължи Таусър. — Принцът обича да ми възлага задачи. Разбираш ли, мисля, че го прави не защото не харесва шегите и номерата ми, а по-скоро, за да не ме вижда да безделнича.

Известно време вървяха мълчаливо.

— Как стигна до Наглимунд? — попита най-накрая Саймън.

— С последната каруца, която пътуваше по пътя Велдхелм. Сега Елиас го е затворил, кучият му син. Беше тежко пътуване — на север от Флет ни нападнаха разбойници. Всичко се разпада, момче. Всичко загнива.

Стражите, които стояха на пост пред двореца, ги огледаха внимателно на блещукащата светлина на факлите, после ги пуснаха да минат. Саймън и шутът тръгнаха по един студен коридор с каменен под и стигнаха до втора тежка дървена врата и втора двойка стражи.

— Стигнахме, момче — каза Таусър. — Аз отивам да си лягам, защото снощи имах тежка вечер. Беше ми приятно да видя позната физиономия. Обади ми се да пийнем и да ми разкажеш преживелиците си, става ли? — Той се обърна и се затътри по коридора — пъстрите кръпки на костюма му леко проблясваха — и скоро мракът го погълна.

Саймън пристъпи между стоящите неподвижно стражи и почука на вратата.

— Кой е? — попита един момчешки глас.

— Саймън от Хейхолт. Идвам да се срещна с принца.

Вратата се отвори безшумно. На прага стоеше десетинагодишно дете със сериозно лице, облечено като паж. То се отдръпна, за да направи път на Саймън. Младежът мина покрай него и влезе в едно преддверие, оградено със завеси.

— Влез — извика глухо някой. — Саймън се огледа и намери входа, който беше скрит зад една завеса.

Стаята беше оскъдно обзаведена, почти като тази на отец Странгиард. Принц Джосуа беше по нощница, а на главата му имаше боне. Беше седнал на една маса, с лакът, опрян на някакъв свитък, за да го държи отворен. Когато Саймън влезе, той не вдигна погледа си, но му посочи един стол и каза:

— Моля те, седни и ме изчакай един момент.

Саймън се поклони и седна на тежкия твърд стол. Видя, че в дъното на стаята нещо мърда. Нечия ръка дръпна завесата и зад нея проблесна светлината на лампа. Появи се едно лице с черни очи и гъста черна коса, спускаща се около него — жената, която беше видял на площада, докато изгаряха великана. Гледаше право към принца, но когато вдигна поглед, очите й срещнаха очите на Саймън и той видя, че са изпълнени с гняв, като очите на притисната в ъгъл котка. Завесата се спусна пак.

Момчето се разтревожи и му се прииска да каже нещо на Джосуа. Шпионин ли беше тази жена? Или може би убиец? После внезапно разбра защо тя е в спалнята на принца и се почувства като истински глупак.

Джосуа погледна изчервилия се Саймън и остави свитъка да се навие.

— Извинявай. — Той стана и придърпа стола си по-близо. — Имах малко работа. Надявам се, разбираш, че не съм искал да обидя този, който ми помогна да избягам от затвора.

— Не… не е необходимо да се извинявате, ваше височество — заекна Саймън.

Джосуа разпери пръстите на лявата си ръка и на лицето му се изписа болка. Саймън си спомни това, което му беше разказал Сангфугол, и си помисли какво ли е да загубиш едната си ръка.

— Моля те, насаме ми казвай само „Джосуа“, или, ако предпочиташ, „принце“. Когато учих в Набан, братята ми казваха „новия“ или „момче“. Не мисля, че оттогава съм се променил кой знае колко.

— Да, сър.

Джосуа отново погледна към масата. Саймън използва моментната тишина, за да го огледа внимателно. В действителност, той приличаше на принц точно толкова, колкото и когато го бе видял в окови. Изглеждаше изморен — явно грижите го съсипваха така, както времето съсипва скалите. Облечен за лягане, със замислено присвити вежди, Джосуа можеше по-скоро да мине за един от архиварите на отец Странгиард, отколкото за принц на Еркинланд, да не говорим за син на Престър Джон.

Принцът стана и се върна при свитъка.

— Написано е от стария Дендинис — той потупа пергамента с обвития в кожа чукан на дясната си китка, — военния архитект на Исуайдс. Знаеш ли, че Наглимунд никога не е превземан с обсада? Когато Фингил от Римърсгард слиза от север, е трябвало да огради замъка с две хиляди души, за да защити фланга си. — Той пак почука по свитъка. — Дендинис е строил добре.

Последва пауза. Най-сетне Саймън вметна непохватно:

— Това е наистина здрава крепост, принц Джосуа.

Принцът стисна устни като скъперник, който брои платените данъци.

— Да… но дори и хората, които живеят в здрави крепости, могат да умрат от глад. Каналите, по които получаваме доставки, са прекалено дълги, а откъде можем да получим помощ? — Джосуа погледна Саймън така, сякаш очакваше отговор, но младежът само въртеше очи и нямаше ни най-малка представа какво да каже. — Новините, които ще донесе Исгримнур, може да са добри — продължи принцът, — а може и да не са. От юг се носят слухове, че брат ми събира голяма войска. — Джосуа сведе поглед към пода, но внезапно погледна нагоре с горящи, трескави очи. — Прости ми още веднъж. Напоследък откривам, че съм потънал в мрачни мисли и думите ми изпреварват мисълта. Знаеш ли, едно е да четеш за велики битки, а съвсем друго да се опитваш да ги планираш. Имаш ли представа колко неща трябва да се обмислят? Събирането на наличните войски, вкарването на хората и животните им в замъка, осигуряването на фураж, укрепяването на стените… и всичко би било излишно, ако никой не подкрепи Елиас. Ако останем сами, ще издържим много дълго… но накрая ще бъдем победени.

Саймън беше смутен. Това, че Джосуа говореше така открито с него, го ласкаеше, но в един обсебен от мрачни предчувствия принц, който охотно разговаряше с едно момче така, сякаш говореше с военния си съвет, имаше и нещо плашещо.

— Ами — каза най-сетне Саймън, — вероятно всичко ще се нареди по божията воля. — Още докато го казваше, се намрази за глупостта си.

Джосуа само се засмя, но това беше тъжен смях.

— А, едно момченце ме хвана натясно, подобно на известните тръни, оплели Усирис. Прав си, Саймън. Докато дишаме, все още има надежда и аз трябва да ти благодаря за това прозрение.

— Само отчасти, принц Джосуа. — Той се запита дали думите му не звучат неблагодарно.

Лицето на принца възвърна мрачното си изражение.

— Чух за доктора. Това е тежък удар за всички ни, но сигурен съм, най-вече за теб. Ще ни липсва неговата мъдрост — добротата му също, но повече мъдростта. Надявам се другите да заемат частично мястото му. — Джосуа пак придърпа стола и се наведе напред. — Ще има съвет и мисля, че ще е скоро. Тази вечер идва Гуитин, синът на Лут, краля на Хернистир. Има и други, пристигнаха преди няколко дни. От това, което ще решим тук, зависят много неща, животът на много хора. — Джосуа замислено поклати глава.

— Граф Исгримнур… жив ли е, принце? — попита Саймън. — По пътя си… по пътя си насам го срещнах и бях една нощ в компанията на хората му, но… но после се разделихме.

— Той и хората му са тук от няколко дни. Отбиха се, преди да продължат към Елвритшала. Ето защо не мога да отлагам — ако съветът не се събере преди да тръгнат, може да се наложи да ги чакаме седмици. — Той пак погледна настрани и внезапно попита:

— Можеш ли да си служиш добре с меч, Саймън? Обучавали ли са те?

— Не достатъчно, сър.

— Тогава иди при гвардейския капитан и го накарай да намери някой, който да те обучава. Мисля, че ще се нуждаем от всяка ръка, да не говорим за тези, които са млади и силни.

— Разбира се, принц Джосуа — каза Саймън. Принцът стана и отиде до масата си, като му обърна гръб, сякаш посещението е приключило. Саймън седеше като замръзнал на стола си, защото искаше да попита нещо, но не беше сигурен дали е уместно. Най-сетне стана и тръгна заднишком към завесата, отделяща стаята от коридора. Джосуа продължаваше да се взира в свитъка на Дендинис. Саймън беше на крачка от изхода, когато спря, изправи рамене и зададе въпроса, който го вълнуваше.

— Принц Джосуа… — започна той и високият мъж го погледна през рамо.

— Да?

— Дали… дали онова момиче, Мария… момичето, което ви донесе новини от племенницата ви Мириамел… — Той си пое дъх. — Знаете ли къде е?

Джосуа повдигна вежди.

— Дори и в най-тежките си мигове не можем да спрем да мислим за тях, нали? — Принцът поклати глава. — Страхувам се, че не мога да ти помогна по този въпрос, млади човече. Лека нощ.

Саймън се поклони и излезе заднишком.

Докато се прибираше през площада, обезпокоен от посещението си при принца, се чудеше какво ли ще стане с всички тях. Пристигането му в Наглимунд му се бе сторило огромна победа. Седмици наред това беше единствената му цел, единствената му пътеводна звезда. Прокуден от дома си, той се бе хванал като удавник за сламка за тази мисъл, за да отложи решаването на други, по-важни въпроси. Сега това, което му се беше сторило рай в сравнение с пътуването през пущинаците, се оказа поредният капан. Шансовете на Джосуа бяха точно такива, каквито каза самият той: ако не ги победяха, щяха да умрат от глад.

Щом влезе в малката стая на Странгиард, момчето се просна на леглото, но заспа доста дълго, след като стражите извикаха, че е дванадесет.

На вратата се почука и Саймън отговори в просъница. Стана да отвори и видя, че вече се е съмнало и че пред него стоят един огромен вълк и един трол.

— Изненадан съм, че още си в леглото! — дяволито се засмя Бинабик. — Минаха само няколко дни, откакто напусна пущинаците, а мързелът на цивилизацията вече се е просмукал в кръвта ти.

— Не съм в леглото — намръщи се Саймън — Вече не съм. А вие защо не сте в леглото?

— В леглото? — повтори Бинабик, влезе накуцвайки в стаята и затвори вратата с дупе. — Аз съм по-добре, или по-точно значително по-добре. А и имам работа. — Той огледа стаята, а Саймън седна на ръба на леглото и заби поглед в босите си крака. — Знаеш ли къде е торбата, която успяхме да спасим? — най-сетне попита тролът.

— Ъъъ — измърмори Саймън и посочи пода. — Беше под леглото, но мисля, че отец Странгиард я е взел, за да прочете книгата на Моргенес.

— Значи трябва да е там — каза Бинабик и клекна на четири крака. — Свещеникът ми прилича на човек, който лесно забравя хората, но винаги връща нещата на мястото им, щом приключи работата си с тях. — Тролът затършува под леглото. — Аха! Ето я!

— Това не е ли опасно за раната ти? — попита Саймън и се засрами, задето не предложи да потърси той самият. Бинабик изпълзя и се изправи много внимателно, което не убягна от погледа на момчето.

— Троловете оздравяват бързо — каза Бинабик и се усмихна широко, но това не успокои Саймън.

— Мисля, че все още не бива да ставаш и да се разхождаш — каза той, докато Бинабик ровеше в торбата. — Още не си се оправил.

— Ти би бил чудесна майка за всеки трол — отговори Бинабик, без да вдига очи. — Защо не вземеш да ми сдъвкваш храната? Кинкипа! Къде са се дянали тези кокали?

Саймън коленичи и затърси обущата си, но това беше доста трудна задача, защото вълчицата непрестанно обикаляше из тясната стая.

— Куантака не може ли да почака отвън? — попита той, когато вълчицата го блъсна за пореден път.

— И двамата ти приятели биха си отишли на драго сърце, ако те притесняват, Саймън — каза превзето тролът. — Охо! Ето къде се били скрили!

Момчето погледна трола накриво. Бинабик беше смел, умен, любезен, силно привързан към Саймън. Но дори и да не притежаваше всички тези качества, той просто беше прекалено малък, за да го удари. Младежът въздъхна отвратено и отново се тръшна на леглото.

— Защо са ти тези ашици? — Той надигна глава. — Стрелата ми още ли е там?

— Да, тук е — отговори приятелят му. — А ашиците? Защото живеем в дни, които изискват да се вземат важни решения, и щях да съм глупак, ако не се вслушам във всеки мъдър съвет.

— Принцът ме повика снощи.

— Знам. — Бинабик изтръска ашиците от кесията, в която ги държеше, и ги претегли на ръка. — Тази сутрин говорих с него. Хернистирците са пристигнали. Тази вечер се свиква съветът.

— Казал ти е? — Саймън се разочарова, като разбра, че не е единственият довереник на Джосуа, но едновременно с това изпита и известно облекчение от възможността да сподели голямата отговорност с някой друг. — Ти ще ходиш ли?

— Като единствен от народа ми, който някога е влизал в Наглимунд? Като ученик на Укикук, Пеещия мъж на тролите в Минтахок? Разбира се, че ще отида. А ти ще дойдеш с мен.

— Аз?! — Саймън се стресна. — Защо? Какво, за бога, ще търся аз на… военен съвет? Та аз не съм войник. Не съм даже и зрял мъж още!

— Единственото безспорно нещо е, че не бързаш да станеш такъв. — Бинабик го изгледа с насмешка. — Но дори и ти не можеш вечно да се съпротивляваш на съзряването. Освен това то няма нищо общо с годините ти. Ти си видял и чул неща, които могат да бъдат полезни, и принц Джосуа би искал да присъстваш.

— Би искал? Покани ли ме?

Тролът нетърпеливо издуха падналия на челото му кичур.

— Не точно… но покани мен и аз ще те заведа. Джосуа не знае всичко, което си преживял.

— За бога, Бинабик…

— Моля те, не ме заклевай в името на Ейдон. Това, че вече имаш брада… или поне отчасти… не те прави автоматично мъж и не ти дава право да ругаеш. А сега, ако обичаш, помълчи, за да хвърля кокалчетата, а после ще ти съобщя още новини.

Разтревожен и потиснат, Саймън седна. Ами ако му задаваха въпроси? Нима щяха да го изкарат да говори пред бароните, графовете и всички останали? Него, който не беше нищо повече от един избягал мияч на чинии?

Бинабик си тананикаше тихо и монотонно и леко разклащаше ашиците като войник, играещ на зарове в някоя кръчма. После ги хвърли, те издрънчаха и се търкулнаха по плочките на пода. Тролът разгледа разположението им и след това ги хвърли още два пъти. Сви устни и известно време само стоеше и наблюдаваше напрегнато последната конфигурация.

— Облаци в дефилето — замислено каза той накрая. — Безкрила птица… Черната пукнатина. — Избърса устни с опакото на ръката си и удари гърдите си с длан. — Какви изводи да си направя от подобно разиграване?

— Означава ли нещо? — попита Саймън. — Какво означават думите, които изрече преди малко?

— Това са имена на определени разигравания — определени конфигурации. Хвърляме три пъти и всяка се тълкува по различен начин.

— Аз не… би ли ми обяснил? — каза Саймън и едва не падна, защото Куантака мина като лавина покрай него, за да положи глава на късите бедра на Бинабик.

— Да — отвърна тролът. — Първо: Облаци в дефилето. Това означава, че там, където се намираме в момента, е трудно да се гледа напред, но това, което предстои, е напълно различно от това, което е било преди.

— Това и аз можех да ти го кажа.

— Млъкни малко. Нима искаш вечно да си останеш глупак? Това, което се падна втория път, беше Безкрила птица. Означава предимство в нещо, но в случая може да се тълкува в смисъл, че можем да се възползваме от собствената си безпомощност, или поне така тълкувам ашиците днес. И накрая: нещо, което не трябва да забравяме…

— Или да се страхуваме?

— Или да се страхуваме от него — веднага се съгласи Бинабик. — Черната пукнатина — нещо твърде странно, което никога не ми се е падало за мен самия. Би могло да означава предателство.

Саймън пое дълбоко дъх и се сети.

— Например лъжлив пратеник?

— Точно така. Но има и други, наистина необичайни тълкувания. Учителят ми ми казваше, че може да означава и нещо, което идва от другаде, което прониква от други страни… в този смисъл може и да е нещо около тайните, които разгадахме… норните в сънища ти… разбираш ли?

— Отчасти. — Саймън стана и затърси ризата си. — А какви са другите новини?

Тролът, който умислено галеше гърба на Куантака, вдигна поглед чак след няколко мига.

— А — каза той и бръкна под жакета си. — Нося ти да прочетеш нещо. — Извади един сплескан свитък и му го подаде. Саймън почувства как голата му кожа настръхва.

Няколкото реда в средата на листа бяха написани с изчистен, но изящен почерк.

За Саймън,

Приеми благодарностите ми за смелостта ти по време на пътуването ни. Нека милостивият Бог те дари с много късмет.

Един приятел.

Беше подписано с една-единствена буква: „М“.

— От нея е — бавно каза той. Не беше съвсем сигурен дали е разочарован, или поласкан. — От Мария е, нали? Само това ли е изпратила? Видя ли я?

Бинабик кимна. Изглеждаше тъжен.

— Видях я, но само за миг. Каза, че сигурно ще я видим пак, но първо трябвало да свърши някои неотложни неща.

— Какви неща? Ядосва ме… не, не исках да кажа това. Тя тук, в Наглимунд ли е?

— Е, все пак ми даде бележката, не забравяй! — Бинабик се изправи и се олюля, но Саймън беше дълбоко вглъбен и не забеляза това. Тя му беше писала! Не го беше забравила! Но написаното не беше кой знае колко, а и Мария не бе дошла да го види, да поговорят, да…

„Милостиви Усирис, това ли е да си влюбен?“ — внезапно се запита той. Нямаше нищо общо с онова, което се пееше в баладите, които беше слушал — чувството беше повече дразнещо, отколкото вдъхновяващо. Някога си мислеше, че е влюбен в Хепсибах. Тогава наистина често мислеше за нея, но най-вече за външния й вид, за походката й. А Мария… той естествено си спомняше външността й, но същевременно се вълнуваше и от това какво мисли това момиче.

Какво мисли! Гадеше му се от него самия. „Та аз не знам даже откъде е, да не говорим за това какво мисли! Не знам и най-елементарните неща за нея… и ако ме харесва, то поне едно е сигурно — не си е направила труда да го напише в това писмо“.

И той знаеше, че това е чистата истина.

„Но тя казва, че съм смел. Нарича ме приятел“.

Вдигна поглед от пергамента и забеляза, че Бинабик го гледа втренчено. Беше се навъсил, но Саймън нямаше представа каква е причината за това.

— Бинабик — почна той, но не можа да измисли какъв въпрос да зададе, така че отговорът, който получи, да проясни обърканите му мисли. — Виж — каза най-после, — знаеш ли къде е гвардейският капитан? Трябва да си намеря меч.

Излязоха във вътрешния двор под намръщеното сиво небе. През портите на града непрекъснато минаваха хора. Едни караха зеленчуци, лен и други неща за продан; други теглеха разнебитени каручки, в които бяха натоварили цялата си оскъдна покъщнина. Спътниците на Саймън — дребният трол и огромната жълтоока вълчица — впечатляваха всички. Някои ги сочеха с пръст и викаха гневно, други се отдръпваха и се кръстеха. На всички лица беше изписан страх — страх от непознатото, страх от настъпилите за Еркинланд лоши дни. Саймън се разкъсваше между желанието да помогне на всички и копнежа да не вижда грозните им, противни физиономии.

Бинабик го остави в караулното помещение — едно крило на къщата на вратаря, след което си тръгна, за да се срещне с отец Странгиард в библиотеката на замъка. Саймън бързо намери гвардейския капитан — изпит забързан млад мъж, който не се беше бръснал от няколко дни. Беше гологлав, а конусообразният му шлем беше пълен с малки камъчета, които използваше да брои войниците от пристигащите в замъка чужди армии. Беше му наредено да чака Саймън, който беше силно поласкан от факта, че принцът не го е забравил. Капитанът веднага предаде младежа на грижите на един еркинландски гвардеец, който се казваше Хейстън и приличаше на мечка.

— Още не си възмъжал напълно май — изръмжа Хейстън и заподръпва къдравата си кафява брада, докато оглеждаше дългурестия Саймън. — Ставаш за стрелец, това е. Ще ти дадем и меч, но той няма да ти е много-много от полза. Истината е в лъка.

Двамата тръгнаха покрай външната стена и отидоха в оръжейния склад. Той представляваше дълга тясна стая, разположена на гърба на ковачницата, в която сега кипеше оживена работа. Отговарящият за оръжията ги поведе между редове очукани брони и потъмнели мечове. Като видя оскъдното снаряжение, с което разполагаше замъкът — една обречена на загуба защита, изглеждаща нищожна пред бляскавите легиони, които Елиас несъмнено щеше да мобилизира, Саймън се опечали.

— Не е останало много — отбеляза Хейстън. — Съвсем недостатъчно за водене на война. Да се надяваме, че войниците, които идват от другаде, няма да донесат само вили и коси.

Най-сетне оръжейникът намери един прибран в ножница меч, за който гвардеецът прецени, че е достатъчно лек като за Саймън. Мечът беше покрит с кора от засъхнало масло и на оръжейника му беше доста трудно да прикрие отвращението си.

— Излъскай го — каза той — и ще стане чудничък.

Продължиха търсенето и намериха един дълъг лък, който нямаше тетива, но като цяло беше в добър вид. Откриха и един кожен колчан.

— Тритингски е — каза Хейстън и посочи гравюрите на един елен с кръгли очи и зайци, с които беше украсена тъмната кожа. — Те правят чудесни колчани. — На Саймън му се струваше, че гвардеецът се чувства малко виновен за неугледния меч.

Когато се върнаха в караулното, наставникът на Саймън взе от интенданта тетива и дванадесет стрели, а после показа на момчето как да почиства и съхранява новите си оръжия.

— Наточи го хубаво, момче, наточи го хубаво — каза якият гвардеец, — защото точно по това един истински мъж се отличава от фустите. — Някак противно на очакванията на Саймън, под мръсотията и песъчинките проблесна истинска стомана.

Беше се надявал, че веднага ще започнат тренировките с меч или поне стрелба в цел, но вместо това Хейстън взе два дървени кола, увити с парцали, и го изведе извън града, на склона на хълма. Младежът бързо разбра, че някогашните му боричкания с’Джеръмайъс нямат нищо общо с тренировките с един истински войник.

— Ще имаме повече нужда от копия — каза Хейстън, а Саймън седна на тревата, задъхан след един удар в корема. — Но нямаме достатъчно. Затова ще наблегнем на стрелите, момче. Въпреки това, когато някой враг се изпречи срещу теб, трябва да можеш да въртиш добре меча. И тогава ще благодариш стократно на стария Хейстън.

— Защо… не… лък? — каза на пресекулки Саймън.

— Утре, момче, ще те уча как да използваш лъка и стрелите… или вдругиден. — Хейстън се засмя и му подаде широката си лапа. — Ставай. Забавата днес едва започва.

Саймън беше изморен, потен и пребит като куче и мислеше, че мозъкът му ще изтече през ушите. Накрая Хейстън го заведе да хапне от следобедната закуска на войниците — боб и хляб, а самият той продължи с теоретичната част на обучението, от която момчето не чу почти нищо, заради тихото, но непрестанно бучене в ушите. Най-накрая гвардеецът го пусна да си ходи и му каза да дойде пак рано следващата сутрин. Саймън закуцука към празната стая на Странгиард и заспа, без дори да се събуе.

Дъждът пръскаше през отворения прозорец, а в далечината отекваха гръмотевици. Саймън се събуди и видя, че Бинабик го чака, точно както сутринта, сякаш дългият следобед, когато Хейстън го налагаше, просто го е нямало. Но когато седна, илюзията бързо се изпари: всеки мускул от тялото му беше схванат. Почувства се сякаш е на сто години.

Бинабик трябваше доста да се постарае, за да го убеди да стане от леглото.

— Саймън, това не е някакво си спортно зрелище, на което можеш да отидеш, а можеш и да не отидеш. Става въпрос за неща, от които ще зависи животът на всички ни.

Момчето отново легна по гръб.

— Вярвам ти… но ако стана, ще умра.

— Престани. — Дребният мъж го хвана за китката, заби пети в пода и се разтрепери, докато се опитваше да го вдигне да седне.

Доста по-късно куцукащият Саймън и Бинабик излязоха и веднага усетиха свежестта на вятъра и дъжда.

— Ще трябва ли да останем до края на вечерята? — попита Саймън. За първи път в живота му се случваше да не му се яде — заради последиците от боя.

— Не мисля. В това отношение Джосуа е доста особен. Не си пада по ядене и пиене с придворните си. Предпочита уединението. Затова смятам, че всички са хапнали предварително. Всъщност благодарение на това успях да убедя Куантака да си остане в стаята. — Той се усмихна и потупа Саймън по рамото. Момчето потрепери. — Тази вечер ще пируваме само с тревоги и дискусии. А това е много лошо за храносмилането на троловете, хората и вълците.

Навън валеше, но голямата зала на Наглимунд беше суха, затоплена от три огромни камини и осветена от пламъците на безброй свещи. Полегатите греди на тавана се губеха нейде високо, а стените бяха покрити с гоблени с религиозни сюжети.

Множество маси бяха подредени във формата на голяма подкова. Високият тесен дървен стол на Джосуа беше поставен в средата на дъгата и на него беше гравиран Лебедът на Наглимунд. Петдесетина мъже вече бяха седнали разпръснато около подковата и оживено разговаряха. Бяха предимно високи мъже, облечени в кожени роби и накичени с много бижута, по което си личеше, че са по-нисши благородници, но имаше и такива, които носеха груби войнишки дрехи. Когато двамата минаха край тях, някои от присъстващите ги огледаха преценяващо, след което подновиха разговорите си.

Бинабик побутна с лакът бедрото на Саймън.

— Вероятно мислят, че сме наети акробати. — И се засмя, но на Саймън му се стори, че смехът му не е весел.

— Кои са тези хора? — попита Саймън, след като седнаха в единия край на подковата. Появи се един паж, постави пред тях вино, сипа в него гореща вода и потъна нейде в дългите сенки на стените.

— Графове от Еркинланд, верни на Наглимунд и Джосуа, или такива, които още не са решили кого да подкрепят. Този якият, облеченият в червено и бяло, е Ордмаер, баронът на Утерсал. Говори с Гримстед, Етелферт и няколко други графове. — Тролът взе бронзовия си бокал и отпи. — Хммм. Нашият принц не пилее с лека ръка виното си, или може би желае присъстващите да оценят качествата на местната вода. — Бинабик се усмихна дяволито. Саймън се облегна назад, защото очакваше, че ще последва нов удар с малкия остър лакът, но дребният човек просто се загледа напред.

Саймън отпи голяма глътка вино. Беше воднисто. Чудеше се дали икономът, или самият принц е такъв скъперник, че не може да поднесе наистина качествена напитка. Така или иначе, беше по-добре от нищо и можеше да притъпи болката в крайниците му. Когато изпи виното, пажът дотича отново и напълни бокала.

Влязоха още мъже. Едни от тях разговаряха оживено, а други само надменно оглеждаха седналите. Появи се един много, много стар мъж, облечен в пищни свещенически одежди — подпираше се на ръката на някакъв як млад свещеник. Старецът започна да поставя на централната маса най-различни блестящи предмети. Изразът му красноречиво говореше за злия му нрав. По-младият мъж му помогна да седне на един стол, наведе се и прошепна нещо на ухото му. Старият човек му отговори очевидно не особено вежливо и свещеникът погледна тъжно към високия таван, след което излезе.

— Това лекторът ли е? — попита тихичко Саймън.

Бинабик поклати глава.

— Не ми се вярва върховният глава на ейдонитската църква да дойде тук — в убежището на един принц, лишен от правомощия. По-вероятно е да е Ейнодис, епископът на Наглимунд.

В този момент влезе последната група мъже и Бинабик изведнъж замълча. Тези от тях, които имаха тънки плитки, спускащи се по гърбовете, бяха облечени в характерните за Хернистир бели, препасани с колани туники. Мъжът, който явно беше водачът им, беше млад, мускулест и имаше дълги мустаци. Говореше с някакъв южняк, облечен изключително елегантно, който по всяка вероятност беше само няколко години по-възрастен от събеседника си. Този мъж, със старателно накъдрената си коса и робата си в нежни нюанси на виолетово и синьо, изглеждаше толкова елегантен, че Саймън беше сигурен, че даже и Сангфугол би се впечатлил. Някои от старите войници край масата открито се подсмиваха на контешкото му облекло.

— А тези? — попита Саймън. — Тези с белите дрехи и златните огърлици хернистирци ли са?

— Да. Това са принц Гуитин и свитата му. Предполагам, че другият е барон Девазалес от Набан. Слави се с остър ум, въпреки малко лековатата си страст към дрехите. Чувал съм също, че е смел воин.

— Бинабик, откъде знаеш всичко това? — попита Саймън и насочи вниманието си от новодошлите към приятеля си. — Да не би да подслушваш през ключалките?

Тролът надменно се изпъчи.

— Както знаеш, не съм живял само в планината. Освен това, докато ти топлиш леглото си, аз се срещнах със Странгиард и с други източници на информация.

— Какво!? — Гласът на Саймън излезе по-висок от това, което очакваше, и той осъзна, че е пийнал повечко. Седналият до него мъж го изгледа с любопитство и младежът се наведе към трола, за да продължи по-тихо.

— Бях… — подхвана той, но точно тогава всички столове в залата започнаха да скърцат, защото седящите на тях ставаха. Саймън вдигна очи и видя в отсрещния край на салона слабия, облечен в обичайното за него сиво принц Джосуа — тъкмо влизаше. Лицето му беше спокойно, но той не се усмихваше. Единственото, което показваше, че е принц, беше една сребърна лента на челото му.

Джосуа кимна на присъстващите и седна. Всички бързо последваха примера му. Пажовете се появиха, за да налеят вино. Тогава старият епископ, който седеше от лявата страна на принца — отдясно беше седнал Гуитин от Хернистир — стана.

— Моля за вниманието ви. — Епископът говореше сърдито, сякаш вършеше някаква услуга, в чиято неефективност беше убеден предварително. — Сведете глави, за да се помолим на Усирис Ейдон да благослови тази маса и разискванията, които ще станат на нея. — След като каза това, той взе едно красиво Дърво от ковано злато и сини камъни, вдигна го пред гърдите си и продължи: — Нека този, който се роди на нашата земя, но плътта му не е като собствената ни плът, ни чуе сега. Нека този, който беше човек, макар че Баща му беше самият Бог, ни даде подкрепата си. Виж тази маса и седящите на нея и сложи ръка на рамото на този, който се е загубил и търси брод.

Старият човек си пое дъх и огледа масата. На Саймън, който се опитваше да го гледа, въпреки че главата му клюмаше, му се стори, че свещеникът на драго сърце би използвал украсеното си със скъпоценни камъни Дърво, за да разбие главите на голяма част от присъстващите.

— А също — набързо завърши епископът, — прости на този тук, които може да кажат нещо ужасно глупаво. Ние сме твои чеда.

Старецът се смръщи и почти се тръшна на стола си. Мъжете на масата замърмориха.

— Саймън, май епископът не се радва, че е тук — прошепна Бинабик.

Джосуа се изправи.

— Благодаря, епископ Ейнодис, за… прочувствената молитва. Благодаря и на всички, които дойдоха в тази зала. — Той огледа високото, осветено от огъня помещение. Беше сложил лявата си ръка на масата, а другата беше скрита в диплите на наметалото му. — Времената са тежки — продължи Джосуа, докато местеше погледа си от лице на лице. Саймън усети как топлината на стаята прониква в тялото му и се запита дали принцът ще каже нещо за освобождаването си. Премигна и когато отвори очи, видя Джосуа да плъзга погледа си от него към средата на стаята. — Тежки и трудни времена. Негово величество кралят на Хейхолт — и да, разбира се, мой брат, но предвид целта, която ни е събрала тук, ще го наричам само крал — изглежда, е обърнал гръб на проблемите ни. Данъците са повишени толкова, че приличат на жестоко наказание, въпреки че реколтата пострада вследствие на страшната суша в Еркинланд и Хернистир и ужасните бури на север. И докато Хейхолт иска да получи много повече от това, което винаги е получавал при управлението на крал Джон, същевременно Елиас изтегли войските, които преди гарантираха сигурността на пътищата, за да ги изпрати в по-рядко населените земи на Фростмарч и Велдхелм.

— Съвсем вярно! — извика барон Ордмаер и тресна гарафата си на масата. — Бог да ви благослови, това е самата истина, принц Джосуа! — Той се обърна и размаха юмрук към всички присъстващи. Последваха одобрителни викове, но част от мъжете, между които и епископ Ейнодис, само поклатиха критично глави, защото още в самото начало се казваха такива безразсъдни слова.

— И това — каза високо Джосуа, успокоявайки същевременно събралите се, — това поставя пред всички ни един въпрос. Какво да направим? Ето заради това ви повиках тук, а предполагам, за това сте дошли и вие. За да решим какво да правим. Да не позволим оковите — той вдигна лявата си ръка и показа една закопчана белезница, — с които кралят иска да ни окове, да щракнат около вратовете ни.

Последваха още няколко одобрителни вика и всички се разприказваха. Джосуа размахваше окованата си ръка, опитвайки се да въдвори тишина. И тогава на входа се появи едно огненочервено сияние. В стаята влезе жена с дълга сребриста рокля, която блестеше като пламък на факла. Беше същата, която Саймън видя в покоите на Джосуа — тъмноока и високомерна. Съпроводена от погледите на мъжете, оглеждащи я с неприкрит интерес, тя бързо прекоси залата и стигна до стола на принца. Джосуа изглеждаше смутен. Жената се наведе към него и зашепна нещо на ухото му.

— Коя е тази жена? — прошепна Саймън и ако се съдеше по надигналата се вълна от шепот, той не беше единственият, който питаше.

— Казва се Воршева. Дъщеря на водача на едно от племената на тритингите. Освен това е… каква се пада на принца? Предполагам, жена. Казват, че била изключително красива.

— Вярно е. — За момент Саймън продължи да гледа жената, после се обърна към трола. — „Казват“! Какво искаш да кажеш с това „казват“? Тя е пред очите ти, нали?

— Да, но ми е трудно да преценя. — Той се усмихна. — Просто не харесвам високи жени.

Явно лейди Воршева беше предала съобщението си и сега слушаше отговора на Джосуа. Миг по-късно грациозно напусна и на излизане през вратата остави след себе си само един последен ален отблясък.

Принцът вдигна очи и на Саймън му се стори, че зад спокойното му изражение забелязва нещо като… смущение?

— Така — започна Джосуа. — Ние… Да, барон Девазалес?

Контето от Набан се изправи.

— Ваше височество, вие казахте, че трябва да мислим за Елиас само като за крал. Но това очевидно не е вярно.

— Какво имате предвид? — попита господарят на Наглимунд, надвиквайки неодобрителното мърморене на поданиците си.

— Моля за извинение, принце, но искам да кажа следното: ако той беше просто един крал, ние нямаше да сме тук, или поне граф Леобардис нямаше да ме изпрати. Вие сте единственият друг син на Престър Джон. В противен случай защо бихме пропътували такъв дълъг път? Ако не беше така, тези, които имат оплаквания срещу Хейхолт, биха отишли в Санселан Махистревис или в Тайг в Хернисадарк. Но вие сте негов брат, нали? Братът на краля?

На устните на Джосуа се появи хладна усмивка.

— Да, бароне, наистина съм негов брат. И много добре разбирам какво имате предвид.

— Благодаря, ваше височество. — Девазалес се поклони. — Но въпросите остават. Какво искате вие, принц Джосуа? Отмъщение? Тронът? Или просто да постигнете примирие с един грабещ крал, за да не ви безпокои, докато си живеете тук в Наглимунд?

Присъстващите еркинландци започнаха да подсвиркват, неколцина даже се изправиха — всички мъже с рунтави вежди и потрепващи мустаци. Но преди някой от тях да вземе думата, младият Гуитин от Хернистир скочи и се надвеси над масата към барон Девазалес, като кон, опитващ се да дърпа юздите си.

— Господата от Набан искат да чуят нечия дума, така ли? Е, тогава ето моята. Да се бием! Елиас оскверни кръвта и трона на баща ми и изпрати Ръката на краля в Тайг, за да говори заплахи и грубости, като човек, който наказва деца. Няма нужда да претегляме „за“ и „против“ — готови сме да се бием!

Няколко души посрещнаха с одобрение смелите думи на хернистиреца, но като допи и последните капки вино в бокала си и огледа залата със замъгления си поглед, Саймън видя, че повечето са разтревожени и тихо разговарят със седящите до тях. До него Бинабик се беше намръщил и гледаше мрачното лице на принца.

— Чуйте ме! — извика Джосуа. — Набан, представен от пратениците на Леобардис, зададе трудни, но резонни въпроси и аз ще им отговоря. — Той погледна хладно Девазалес. — Нямам никакво желание да ставам крал, бароне. Брат ми знае това, но то не го възпря да ме залови, да убие доста от хората ми и да ме хвърли в тъмницата си. — Принцът отново размаха окованата си ръка. — Заради това, да, аз искам отмъщение, но ако Елиас управляваше добросъвестно и справедливо, щях да пожертвам отмъщението, което търся за доброто на Остен Ард и особено на моя Еркинланд. Що се отнася до примирието… не знам дали въобще е възможно. Елиас стана опасен и непредсказуем. Някои казват, че от време на време има пристъпи на лудост.

— Кой го казва? — попита Девазалес. — Хора, които несъмнено са опитали несъмнено тежката му ръка? Ние говорим за евентуална война, която ще разедини нациите ни така, както ръждата разяжда метала. Ще е срамно, ако тази война избухне на основата на слухове.

Джосуа се наведе напред, повика един паж и му прошепна нещо. Момчето направо излетя от стаята.

Един мускулест брадат мъж, облечен в кожи и окичен със сребърни накити, се изправи.

— Ако баронът не ме помни, аз ще му припомня кой съм — каза той с явно смущение. — Аз съм Етелферт, господарят на Тинсет, и искам да кажа само това: щом моят принц казва, че кралят е загубил разсъдъка си, то неговите думи са ми достатъчни. — Той свъси вежди и седна.

Джосуа стана. Облечената му в сиви дрехи снага беше изопната като струна.

— Благодаря, граф Етелферт, за добрите думи. Но — той огледа присъстващите, които притихнаха, — няма нужда никой да приема със сляпо доверие моите, или тези на поданиците ми, думи. Вместо да говоря, аз ще ви представя човек, който има лични наблюдения върху състоянието на Елиас и вие, сигурен съм в това, ще му повярвате. — Той махна с лявата си ръка към по-близката до него врата на стаята, същата, през която беше излязъл пажът. Момчето беше влязло пак, а в коридора зад него се виждаха две фигури. Едната беше на лейди Воршева. Другата, облечена в небесносиньо, мина покрай Воршева и застана така, че стенният свещник я освети.

— Господа — каза Джосуа. — Принцеса Мириамел — дъщерята на Негово величество краля.

Саймън се взираше зяпнал в късите буйни кичури златиста коса, които се подаваха изпод воала и короната и които вече не бяха скрити под тъмната перука… и докато гледаше до болка познатото му лице, усети как вътрешностите му се преобръщат. Опита се да стане като всички останали, но краката му омекнаха и младежът се свлече на стола си. Как? Защо? Това беше нейната тайна — нейната зловеща, коварна тайна.

— Мария — промърмори Саймън.

Тя седна в подадения й от Гуитин стол и му благодари с изискано грациозно кимване. Когато всички седнаха и учудени заговориха, Саймън се изправи. Олюляваше се.

— Ти — каза той на Бинабик и сграбчи дребния мъж за рамото, — ти… ти знаеше ли?!

Тролът се накани да каже нещо, но после се отказа и само направи гримаса и повдигна рамене. Саймън обходи с поглед морето от глави и видя Мария… Мириамел… Гледаше го с широко отворени, печални очи.

— Проклятие! — изсъска той, после се обърна и бързо излезе от залата. Очите му преливаха от сълзи.

32. Новини от север

— Е, момче — каза Таусър и побутна поредната бутилка през масата, — наистина се оказа прав — голяма грижа са. И винаги ще бъдат.

Саймън изгледа дъртия шут, който внезапно му заприлича на съкровищница на цялото познание.

— Пишат писма на един приятел — обади се той и отпи яка глътка. — Лъжливи писма.

Тръшна чашата на масата и се загледа как виното се люшка, заплашвайки да се разлее.

Таусър се облегна на стената на миниатюрната си стаичка. Беше по ленена долна риза и не се беше бръснал от ден-два.

— Наистина пишат такива писма — съгласи се той и поклати печално обраслата си с бяла четина брадичка. — Понякога лъжат другите дами за теб.

Саймън се намръщи, замислен върху казаното. Сигурно бе направила именно това — разказала е на другите знатни благороднички за глупавия прислужник, който се беше спуснал с нея в лодка по реката. Положително е било голяма веселба из цял Наглимунд.

Отпи пак и киселото вино отново изпълни устата му със зловоние. Остави чашата.

Таусър се опитваше да се надигне.

— Виж, виж — бърбореше старчето, докато ровеше в един дървен сандък. — Проклятие, знам, че е някъде тук.

— Трябваше да се сетя! — упрекна се Саймън. — Тя ми написа бележка. Как може едно слугинче да… да знае да пише по-добре от мен?!

— Ето я проклетата струна от лютня!

Таусър продължаваше да тършува.

— Но, Таусър, тя ми написа бележка — да ме благословял Господ! Нарече ме „приятел“.

— Какво? Е, това е чудесно, момче, чудесно. Тъкмо такова момиче търсиш, не някоя надута горделивка, която ще те гледа отвисоко, като онази другата. А! Ето я!

— Какво?

Саймън беше загубил нишката. Всъщност беше сигурен, че е говорил за едно-единствено момиче — архиизменницата, променливата Мария… Мириамел… но това нямаше кой знае какво значение, нали?

„Все пак заспа на рамото ми“.

Спомни си смътно на пияна глава нечий топъл дъх върху бузата си и го заболя поради липсата му.

— Виж това, момче.

Таусър се бе изправил над него, хванал в ръка нещо бяло. Саймън се вторачи озадачен.

— Какво е това?

— Шал. За студено време. Виждаш ли това?

Старчето посочи с разкривения си пръст някакви знаци, избродирани върху бялото с тъмносиня нишка. Формата на руните напомни на Саймън за нещо, което го накара да потръпне от студ въпреки опиянението от виното.

— Какво представлява?

— Руни от Римърсгард — отвърна старият шут и се усмихна отнесено. — Означават „Круинх“ — истинското ми име. Едно момиче ги избродира, избродира шала. За мен. Когато бях в Елвритшала с моя любим крал Джон.

И неочаквано заплака, олюля се и се тръшна на коравия стол. След секунди от хълцанията му нямаше и следа и сълзите в зачервените му очи грейнаха като локвички след летен дъждец. Саймън не каза нищо.

— Трябваше да се оженя за нея — продължи най-сетне Таусър. — Но тя не искаше да напусне земята си, не искаше да дойде с мен в Хейхолт. Чуждото я плашеше, страхуваше се да изостави семейството си. Умря преди много години, нещастното момиче. — Той подсмръкна. — А нима можех да изоставя скъпия ми Джон?

— Какво искаш да кажеш? — попита Саймън.

Не можеше да си спомни къде беше виждал наскоро римърсгардски руни — а и нямаше желание да се напряга да си припомни. Предпочиташе да си седи на светлината на свещта и да остави старчето да бърбори.

— Кога си… кога си бил в Римърсгард? — добави той.

— О, момченцето ми, преди много, много, много години. — Таусър избърса очи без никакво притеснение и издуха носа си в една огромна кърпа. — След битката при Наарвед. В годината след нея, тъкмо тогава срещнах момичето, което избродира шала.

— Каква е тази битка при Наарвед?

Саймън посегна да си налее още вино, но се отказа. Какво ли се случваше в голямата зала в момента?

— Наарвед? — изкикоти се Таусър. — Не знаеш за Наарвед? Където Джон победи дъртия крал Джормгрун и стана Велик крал на Севера?

— Е знам нещичко — отвърна с известна неловкост Саймън. Колко много неща трябва да знае човек! — Прочута битка ли е?

— Разбира се! — Очичките на Таусър блеснаха. — Джон държа цяла зима Наарвед в обсада. Джормгрун и хората му изобщо не допускаха, че еркинландците ще преживеят свирепите римъргардски снегове. Бяха сигурни, че Джон ще вдигне обсадата и ще се оттегли на юг. Но Джон успя! Не само сломиха съпротивата на Наарвед, но при последния щурм Джон лично се прехвърли във вътрешната крепост и отвори портите. След което проби защитата на Джормгрун и го посече пред собствения му езически олтар!

— Наистина ли? И ти беше там?

Саймън беше чувал за тази история, но се развълнува да я чуе от непосредствен свидетел.

— Както съм тук сега. Бях в лагера на Джон; вземаше ме навсякъде със себе си, скъпият ми крал.

— Исгримнур как стана херцог?

— Аа. — Ръката на Таусър, която стискаше белия шал, заопипва за каната с вино и накрая я намери. — Баща му Избеорн беше първият херцог, разбираш ли. Беше първият покръстен езически благородник от Римърсгард, получил благоволението на Усирис Ейдон. Джон обяви дома му за най-знатния дом в Римърсгард. Затова Исгримнур, синът на Избеорн, е херцог и надали ще срещнеш по-благочестив ейдонит.

— Какво стана със синовете на крал Джорг… как му беше името? Никой от тях ли не пожела да стане ейдонит?

— О! — Таусър махна пренебрежително с ръка. — Мисля, че всички загинаха в битката.

— Хм.

Саймън се облегна: опитваше се да престане да мисли за цялата тази религиозна и езическа бъркотия, за да се съсредоточи върху грандиозната битка.

— Крал Джон носеше ли тогава Блестящ гвоздей? — попита той.

— Да… да, носеше го — отвърна Таусър. — Божествено дърво, беше истински красавец в битка. Блестящ гвоздей искреше толкова ярко и се мяташе така светкавично — истинска светкавица, — че понякога Джон сякаш беше огрян от прекрасна, небесна, сребърна светлина.

Старият шут въздъхна.

— И кое беше момичето? — попита Саймън.

Таусър го изгледа втренчено.

— Какво момиче?

— Дето ти извеза шала.

— О! — Таусър се намръщи и лицето му се покри с бръчки. — Сигмар. — Остана дълго замислен. — Разбираш ли, останахме там почти цяла година. Тежка работа е да управляваш една победена страна, много тежка. Понякога ми се струваше по-тежка дори от проклетата война. Тя чистеше кралската зала, където седях постоянно и аз. Имаше коса с цвят на злато — не, по-светла, почти бяла. Укротявах я, както се укротява диво жребче: ту с любезна дума, ту с храна за семейството й. Ах, беше истинска красавица!

— Тогава искаше ли да се ожениш за нея?

— Мисля, че да. Минаха много години, момче. Исках да я взема със себе си, наистина. Но тя не би го сторила за нищо на света.

Известно време никой не каза нито дума. Ураганните ветрове виеха зад дебелите стени на замъка като забравени от господаря си хрътки. Восъкът се стичаше пращейки по свещта.

— Ако би могъл да се върнеш — обади се накрая Саймън, — ако би могъл отново да си там… — опита се да формулира сложната си представа, — би ли… би ли я оставил да ти се измъкне пак?

В първия момент не последва отговор. Саймън тъкмо се канеше да протегне ръка и да побутне старчето, когато то помръдна и се прокашля.

— Не знам — промълви Таусър. — Изглежда така, сякаш Бог определя какво да се случи, но имаме и право на избор, нали, момче? Без право на избор нищо добро няма. Не знам — не мисля, че ми се иска да се ровя много-много из миналото. Сигурно така е най-добре, независимо дали изборът ти е бил правилен, или не.

— Изборът със задна дата е много по-лесен — отсече Саймън и се надигна с мъка. Таусър не откъсваше поглед от полюшващия се пламък на свещта. — Искам да кажа, че в момента на вземане на решение никога не знаеш достатъчно. По-късно започваш да разбираш всичко.

Внезапно се почувства повече уморен, отколкото пиян. Благодари за виното, пожела лека нощ на стария шут и излезе на двора под яростния дъжд.

Саймън заизтръсква калта от ботушите си, загледан в пристъпващия по подгизналия, шибан от дъжда склон Хейстън. Пушеците на градчето под него бавно се издигаха към стоманеносивото небе. Докато развиваше плата, с който беше увил меча си, забеляза бледите слънчеви проблясъци, промушили се през струпаните на северозапад облаци, които свидетелстваха или за съществуването на по-светли и приятни пространства някъде там отвъд бурята, или за безучастната към грижите на света игра на светлината. Почувства се самотен. Застанал сред полюшващите се треви, спокойно можеше да бъде камък или пън.

Бинабик беше наминал сутринта и хлопането му по вратата в края на краищата беше успяло да се промъкне в тежкия му от пиянството сън. Беше пренебрегнал тропането и едва чутите думи, докато накрая и двете престанаха, поради което можа да подремне още малко. Все още нямаше особено желание да вижда дребния мъж и беше благодарен на безучастната врата.

Хейстън грубиянски му се присмя, когато го видя да се тътри сиво-зеленикав към бараките на охраната, и след като се зарече много скоро да му покаже какво е истинско напиване, се зае да му изкара потта. Макар да беше убеден, че всичките му жизнени сокове безвъзвратно са се изпарили, след около час Саймън усети, че кръвта отново се размърдва във вените му. Хейстън го обработваше по-безмилостно и от предишния ден с увития в плат меч и ватирания щит, но Саймън му беше благодарен за това развлечение: беше истинско удоволствие да се мята сред монотонния, несекващ ритъм на стоварващия се по щита меч, да нанася удари, да отскача и да контраатакува.

Сега, пронизван като с игли от вятъра през просмуканата си от пот риза, той вдигна нещата си и тръгна по склона към главната врата.

Докато се влачеше през осеяния с локви вътрешен двор, имаше усещането, че всички цветове на Наглимунд са изтекли. Мършавите дървета, сивите пелерини на стражите на Джосуа, тъмните одежди на свещениците — всичко му се струваше издялано от камък; дори забързаните пажове приличаха на статуи, на които временно бяха вдъхнали живот, но които всеки момент отново щяха да застинат в неподвижност.

Докато се забавляваше едва ли не с наслаждение с мрачното си настроение, вниманието му бе привлечено от появилия се внезапно в края на един дълъг двор цветен проблясък, чиято яркост бликна като извивка на тромпет в тиха вечер.

Екстравагантните коприни принадлежаха на три млади жени, изскочили изпод един свод — сякаш се носеха във въздуха, без да докосват земята, захласнати от смях. Едната беше в черно и златно, другата в жълто като ожъната нива; третата беше облечена в дълга, блещукаща в гълъбовосиво и синьо рокля. Достатъчна му беше частица от секундата, за да познае в нея Мириамел.

Преди да осъзнае какво прави, краката му сами го насочиха към отдалечаващата се тройка; миг по-късно затича, но трите изчезнаха под дългата колонада; до слуха му продължаваха да достигат единствено звуците от разговора им — въздействаха му, както въздейства възбуждаща миризма на вързан ловджийски пес. След трийсетина огромни крачки той ги настигна.

— Мириамел! — почти извика Саймън и се закова притеснен на плочника. — Принцесо? — добави сконфузено, когато тя се обърна.

Изненадата, че го вижда, моментално отстъпи място на друго чувство, което за негов ужас твърде много напомняше съжаление.

— Саймън? — попита тя, но той не забеляза в погледа й никакво колебание.

Стояха само на два-три метра един от друг, но се гледаха така, сякаш се намираха от двете страни на пропаст. Известно време останаха като заковани, всеки изчакваше да чуе другият да изрече подходящите думи. Накрая Мириамел каза тихичко нещо на компаньонките си, чиито лица Саймън изобщо не погледна, освен за да забележи неодобрението, беше сигурен той, което се четеше в израза им; двете отстъпиха няколко крачки назад, след което се обърнаха и се отдалечиха.

— Аз… странно ми е да не те наричам Мария… принцесо.

Саймън погледна опръсканите си с кал ботуши и позеленелите си от тревата панталони и вместо неудобство неочаквано изпита пламенна гордост. Може наистина да беше селяндур; но поне беше почтен селяндур.

Принцесата го огледа бързо, оставяйки лицето му за накрая.

— Съжалявам, Саймън. Излъгах те не защото исках, а защото се налагаше. — Тя разпери безпомощно пръсти. — Съжалявам.

— Не… няма защо да съжаляваш. Просто… просто… — Той затърси думите, стиснал ножницата с все сила. — Просто е странно.

Сега той я огледа. Прецени, че красивата рокля — на зелени райета, вероятно заради непоколебимата преданост към баща й — едновременно допълва с нещо и отнема нещо от онази Мария, която познаваше. Призна си, че изглежда великолепно; красивите й категорично изваяни черти сега бяха спокойни като скъпоценен камък, поставен в подчертаваща изяществото му елегантна кутийка. Същевременно нещо беше изчезнало — нещо закачливо, естествено и лекомислено — от онази Мария, която беше споделила пътуването му по реката и ужасната нощ на Стайл. Почти нищо върху спокойното й лице не напомняше за всички тези неща, но все пак нещичко от тях се прокрадваше в късо подстриганите кичурчета, които се подаваха на врата изпод шапката й.

— Да не си боядисала косата си черна? — попита накрая той.

Тя се усмихна свенливо.

— Да. Дълго преди да избягам от Хейхолт бях решила какво да направя. Отрязах си косата — беше много дълга — добави с гордост тя, — след това накарах една жена в Ерчестър да направи от нея перука. Донесе ми я Лелет. Скрих отрязаната си коса под нея — боядисах я черна, — за да наблюдавам хората около баща си, без да ме познаят, и да чуя неща, които инак не бих чула… за да разбера какво става.

Въпреки че се чувстваше неловко, Саймън се възхити от съобразителността й.

— Но защо шпионираше мен? Аз не бях важен.

Принцесата все така сплиташе и разплиташе пръстите си.

— Всъщност не те шпионирах — не и първия път. Подслушвах спора между баща ми и чичо ми в параклиса. При следващите случаи… да, наистина те преследвах. Бях те виждала в замъка, винаги самостоятелен, без никой да ти казва какво да правиш, къде да отидеш, на кого да се усмихнеш и с кого да разговаряш… Завиждах ти.

— Без никой да ми казва какво да правя! — Саймън се ухили. — Значи никога не си виждала Драконката! — Той се усети. — Принцесо, искам да кажа.

Мириамел, която се усмихна за миг, отново се смути. Саймън отново усети гнева, който цяла нощ беше бушувал в него. Защо тя се чувстваше неловко? Нали той я беше смъкнал от дървото? Нали тя отпусна глава на рамото му?

„Да, но май тъкмо там е проблемът“, мина му през ума.

— Трябва да тръгвам. — Той вдигна ножницата, сякаш да й покаже някакъв орнамент в украсата й. — Приятелките ти те чакат.

Миг преди да й обърне гръб, спря и й се поклони. Изразът й стана още по-объркан и печален.

— Принцесо — каза той и се отдалечи.

Не се обърна да погледне дали го наблюдава. Крачеше вдигнал високо глава, с изпънат като струна гръб.

Докато се връщаше към стаята си, го срещна Бинабик, облечен в по-приличния си кат дрехи, състоящ се от елек от еленова кожа и гердан от птичи черепи. Саймън го поздрави хладно; тайно се учуди, че на мястото на разтърсващия го гняв сега се е настанила някаква странна душевна празнота.

Тролът го изчака, докато изстъргваше на прага калта от обущата си, след което го последва в стаята и загледа как се преоблича в другата риза, която Странгиард любезно му беше оставил.

— Сигурно си ядосан, Саймън — подхвана Бинабик. — Много искам да разбереш, че не знаех за принцесата, преди Джосуа да ми каже.

Ризата на свещеника се оказа дълга дори за източената фигура на Саймън и той я напъха в бричовете си.

— Защо не ми каза? — попита той, доволен от лекотата и безразличието, които изпитваше.

Нямаше никаква причина да се тревожи от двуличието на дребосъка; винаги се беше справял сам.

— Заради обещанието. — Бинабик изглеждаше много нещастен. — Бях дал съгласието си, преди да разбера за какво. Но го узнах само един ден, преди и ти да узнаеш — толкова голяма ли е разликата? Тя трябваше да ни каже коя е, така мисля аз.

В думите му имаше основание, но на Саймън не му допадаше да слуша критики за Мириамел, макар той самият да я обвиняваше за по-големи, но и по-неуловими престъпления.

— Сега това няма значение — каза само той.

Бинабик се усмихна измъчено.

— Дано да е така. Сега най-важното несъмнено е да разкажеш историята си и мисля, че това ще стане тази вечер. Докато те нямаше, не се случи кой знае какво, освен дето барон Девазалес искаше да получи уверения от принц Джосуа, че набанците ще застанат на негова страна. Но тази вечер…

— Не искам да ходя. — Той занавива ръкавите си. — Ще отида да видя Таусър или може би Сангфугол… Принцесата ще бъде ли там?

Тролът изглеждаше загрижен.

— Кой би могъл да каже? Но ти си необходим, Саймън. Херцогът и неговите римърсгардци са тук. Пристигнаха преди по-малко от час — сипят проклятия, конете им са мръсни и целите в пяна. Довечера ще се обсъждат важни неща.

Саймън се загледа в пода. По-простичко би било да намери арфиста и да се напие; май наистина помагаше да забравиш за всички проблеми. Без съмнение там щяха да са и някои от новите му познайници от стражата, които можеха да се окажат приятна компания. Можеха да слязат заедно в града, който почти не беше виждал още. Много по-лесно щеше да е, отколкото да седи в онази огромна зала, онази потискаща зала с целия товар на надвисналата над всички опасност. Другите да обсъждат и да му берат грижата — той беше най-обикновен кухненски прислужник и твърде дълго се беше чувствал като в небрано лозе. Не беше ли най-добре така? Не беше ли?

— Ще отида — каза накрая той, — но само при условие, че сам реша дали да говоря, или не.

— Дадено! — възкликна Бинабик и се усмихна широко, но Саймън не беше в настроение да му отвръща със същото.

— Ха! — провикна се херцог Исгримнур от Елвритшала. — Някой да се нуждае от още доказателства? Съвсем скоро ще има всичките ни земи!

Също като хората си, Исгримнур не беше успял дори да смени дрехите си след пътуването. Водата се стичаше по мокрите му дрехи на локвички по каменния под.

— Като си помисля, че някога дундурках това чудовище в скута си!

Той сграбчи апоплектично гърди и погледна за подкрепа към хората си. Всички, с изключение на Айнскалдир с дръпнатите очи, чието лице остана абсолютно безизразно, закимаха мрачно в знак на съчувствие.

— Херцоже! — извика Джосуа и вдигна ръка. — Исгримнур, моля те да седнеш. Не спираш да крещиш, откак нахлу с гръм и трясък, а аз продължавам да не разбирам какво…

— Какво е направил брат ти кралят!? — Исгримнур почервеня, сякаш готов да грабне принца и да го просне на земята. — Открадна земята ми! Дал я на изменници и те пратили сина ми в тъмница! Какво още очаквате да направи, за да се убедите, че е демон?

Скупчилите се владетели и военачалници, наскачали при внезапното нахлуване на кряскащите римърсгардци в залата, заотстъпваха и почнаха да сядат на твърдите дървени столове: мърмореха разгневено, докато плъзгаха със звънко съскане оръжията си в ножниците.

— Трябва ли да помоля твоя представител да говори вместо теб, Исгримнур? — попита Джосуа. — Или си в състояние да ни разкажеш какво се е случило?

Старият херцог метна свиреп поглед към принца, след което вдигна ръка и я прекара по лицето си, сякаш за да избърше потта си. В продължение на няколко ужасни мига Саймън беше сигурен, че Исгримнур ще заплаче: зачервеното му лице се сгърчи от маска на отчаяние и безпомощност и той изгледа всички като хванато в капан животно. Отстъпи крачка назад и се сви в стола си.

— Дал е земята ми на Скали Остроносия — изрече накрая глухо той и в гласа му нямаше и следа от доскорошния гняв. — Нямам нищо, нямам къде да отида освен тук.

И поклати глава.

Етелферт от Тинсет се надигна; на широкото му лице се четеше нескрито съчувствие.

— Кажи ни какво се случи, херцог Исгримнур — заговори той. — Всеки от нас си има една или друга мъка, но ни сплотява и дълголетно другарство. Ще бъдем меч и щит един за друг.

Херцогът вдигна благодарен поглед към него.

— Благодаря, лорд Етелферт. Ти си добър другар и добър северняк. — Той се обърна към останалите. — Прощавайте, Позорно е това, което ще кажа. Нека ви разкажа някои неща, които трябва да знаете.

Исгримнур грабна случайно попадналия пред погледа му бокал и го пресуши. Няколко души от останалите, очаквайки, че историята му ще бъде дълга, поръчаха да напълнят отново чашите им.

— Сигурен съм, че ще узнаете много от онова, което се случи, тъй като Джосуа и много други от присъстващите тук вече го знаят: казах на Елиас, че няма повече да се подчинявам на нареждането му да остана в Хейхолт, докато снежни виелици избиват хората ми и погребват градовете ни и докато малкият ми син управлява римърите вместо мен. Кралят се противопоставяше месеци наред, но накрая каза „да“. Взех хората си и поехме на север.

Той въздъхна.

— Най-напред ни устроиха засада при „Свети Хоудрунд“; преди да попаднем в капана, нападателите убиха обитателите на това свято място. Нападнахме ги, но те избягаха, тъй като ни попречи внезапно разразила се буря.

— Това не съм го чувал — обади се Девазалес от Набан; гледаше замислено Исгримнур. — Кой ви направи засада край манастира?

— Не знам — отвърна възмутеният Исгримнур. — Не можахме да хванем нито един пленник, макар да изпратихме доста от тях по мразовития път към ада. Някои приличаха на римърсгардци. Тогава мислех, че са наемници — сега не съм сигурен, че е така. Един мой роднина падна в битката.

— Второ, докато лагерувахме недалеч на север от Чука, ни нападнаха гадните букени, огромна орда, и то в открито поле — продължи херцогът. — Атакуваха цял въоръжен лагер! И тях отблъснахме, но дадохме много жертви… Хани, Тринин, Утий от Сийгард…

— Букени? — Трудно беше да се прецени дали Девазалес свъси вежди от учудване, или с презрение. — Да не искаш да ми кажеш, че хората ти са били нападнати от дребосъците от приказките, херцог Исгримнур?

— Приказки на юг, може би — подсмихна се Айнскалдир от мястото си. — Приказки за изнежените дворци на Набан; за нас на север са си съвсем истински и държим секирите си наточени.

Барон Девазалес настръхна, но преди да успее да отвърне разгневено, Саймън усети помръдване до себе си и чу звънък глас.

— И на север, и на юг има колкото щеш неразбиране и незнание — обади се Бинабик, изправен върху стола си, с ръка върху рамото на Саймън. — Букените, копачите, не копаят бърлогите си много по-южно от северната граница на Еркинланд, но онова, което е късмет за населяващите по-южните райони, не бива да се смята за универсална истина.

Девазалес зяпна от изумление, а и не само той.

— А това да не е един от самите букени, дошъл като пратеник в Еркинланд? Сега вече видях всичко под слънцето и ще умра щастлив!

— Ако съм най-чудноватото нещо, което ще видите, преди да е свършила годината… — започна Бинабик, но го прекъсна Айнскалдир, който скочи от мястото си и застана до сащисания Исгримнур.

— По-лошо и от букен! — изръмжа той. — Това е трол — адско изчадие! — Опита се да се измъкне от възпиращата го ръка на херцога. — Какво прави този крадец на бебета тук?

— Повече добрини от теб, тлъст брадат идиот! — викна Бинабик.

Настъпи всеобщо надвикване и объркване. Саймън хвана трола през кръста, тъй като дребосъкът се беше навел толкова напред, че имаше опасност да се катурне върху оплесканата с вино маса. Най-накрая Джосуа успя да извиси глас над крясъците и призова всички да се усмирят.

— В името на кръвта на Ейдон, няма да търпя това! Мъже ли сте, или деца? Исгримнур, Бинабик от Ийканук е тук по моя покана. Ако твоят човек не зачита правилата в моята зала, може да изпита гостоприемството на някоя килия в крепостта! Искам извинение!

Принцът се приведе напред като готов за атака ястреб и Саймън, който дърпаше Бинабик за елека, беше поразен от приликата му с починалия Върховен крал. Ето това беше истинският Джосуа!

Исгримнур сведе глава.

— Прося извинение за своя васал, Джосуа. Твърде темпераментен е и не познава правилата на благовъзпитаното поведение.

Римърът изгледа свирепо Айнскалдир, който мърмореше нещо в брадата си със забити в пода очи.

— Нашият народ и тролите са отколешни врагове — обясни херцогът.

— Тролите от Ийканук не са ничии врагове — отвърна повече от надменно Бинабик. — Именно римърите толкова се плашат от огромните ни размери и сила, че ни нападат навсякъде, където ни зърнат — дори в залата на принц Джосуа.

— Достатъчно. — Джосуа махна с ръка. — Не сме се събрали да раздухваме стари омрази. Бинабик, ще дойде и твоят ред да се изкажеш. Исгримнур, не си свършил разказа си.

Девазалес се окашля.

— Нека кажа само едно нещо, принце. — Той се обърна към Исгримнур. — Изправен пред мъника от… Ийканук?… Мога по-лесно да повярвам на историята ти за букените. Прости думите ми на съмнение, херцоже.

Свъсеното лице на Исгримнур поомекна.

— Не отваряй дума, бароне — измърмори той. — Вече забравих, както съм сигурен, че и вие забравихте глупостите на Айнскалдир.

Херцогът направи пауза, за да се съсредоточи, и продължи:

— Та, както ви казах, тъкмо това беше най-странното. Дори във Фростмарч и сред северната пустош рядко се срещат букени — и сме благодарни на Бога, че е така. Да атакуват въоръжена сила с нашите размери за тях просто е нечувано. Букените са дребни — той хвърли бегъл поглед към Бинабик, отмести го върху Саймън и отново се намръщи. — Дребни… те са дребни… но свирепи и опасни, когато са многобройни.

Тръсна глава, сякаш за да се освободи от разсеялата го мисъл откъде му е познато лицето на Саймън, и отново насочи вниманието си към останалите около масата.

— След като се отървахме от обитателите на дупките и успяхме да си проправим път до Наглимунд, бързо се презапасихме и се отправихме на север. Нямах търпение да видя отново дома си, сина си и съпругата си. Горният Велдхелмски път и пътят Фростмарч не са приятни места в наше време. Онези от вас, чиито земи са на север оттук, знаят какво искам да кажа. Изпитахме истинско облекчение, когато видяхме светлините на Вественби вечерта на шестия ден от пътуването ни. На другата сутрин пред портата ни посрещна Сторфот, тан на Вественби — когото бихте нарекли барон, предполагам — заедно с петдесетина свои телохранители. Но дали беше излязъл да приветства с добре дошъл своя херцог? О, не! Притеснен — нямаше как да не е притеснен този предател — ми заявява, че Елиас ме е нарекъл изменник и е предал земите ми на Скали Остроносия. Съобщава ми, че Скали иска да се предам, а той, Сторфот, ще ме откара в Елвритшала, където вече е затворен синът ми Изорн… и че Скали ще е справедлив и милостив. Справедлив! Скали от Калдскрайк, който закла собствения си брат в пиянска свада! Щял да ме пощади под собствения ми покрив! Ха!

— Ако моите хора не ме бяха спрели… ако не бяха… — Херцог Исгримнур млъкна и заусуква брадата си в неврастенична ярост. — И както сами можете да предположите — продължи той, — бях готов да изтърбуша Сторфот на мига. По-добре да пукна с меч в червата, помислих си, отколкото да се кланям на прасе като Скали. Но, както изтъкна и Айнскалдир, най-добре ще е да си върна замъка и да накарам Скали да захапе желязото.

Исгримнур се ухили мрачно на своя придружител, след което се обърна към събралите се и шляпна празната си ножница.

— Това го обещавам. Ако трябва, ще се довлека по дъртия си тлъст търбух чак до Елвритшала, кълна се в Дрор… в Усирис Ейдон, искам да кажа — извинете, епископе, — че ще стигна дотам и ще натикам меча си цял метър в червата му.

Гуитин, принцът на Хернистир, необичайно мълчалив до този момент, стовари юмрук върху масата. Бузите му пламтяха, но не, помисли си Саймън, само от виното, макар младият благородник да беше изпил доста.

— Добре! — каза принцът. — Но внимавай, Исгримнур, внимавай: не Скали е най-големият ти враг — не, а самият крал!

Над масата премина тихо буботене, този път, изглежда, в знак на одобрение. Фактът, че някому бяха отнели земите, за да ги предоставят на смъртния му враг, засегна дълбоко почти всички.

— Хернистирецът има право! — кресна дебелият Ордмаер и надигна туловището си. — Очевидно Елиас те е държал в Хейхолт толкова дълго, за да даде възможност на Скали да извърши тъмното си дело. Зад всичко стои Елиас.

— Както е успял с помощта на верните си маши Гутулф, Фенгболд и останалите да погази правата на повечето от вас! — Гуитин беше набрал скорост и нямаше намерение да спира. — Елиас е този, който се е заел да ни срази до един, докато не изчезне всяка съпротива срещу господството на беди и нещастия, докато не докара всички ни до мизерия с непосилните си данъци или рицарите му не ни стрият на прах под краката си. Самият Върховен крал е врагът и трябва да действаме!

Гуитин се извърна към Джосуа, пренебрегвайки протокола.

— Тъкмо ти трябва да ни поведеш, принце. Брат ти крои планове срещу всички нас, което ясно доказват действията му срещу теб и Исгримнур! Не е ли той истинският ни и най-опасен враг?!

— Не! Не е той!

Поразяващият крясък изплющя като камшик през огромната зала на Наглимунд. Саймън и всички останали се извърнаха да видят чий е гласът. Не беше на принца, който изглеждаше объркан като другите.

Старецът сякаш беше изникнал от самия въздух; появил се бе внезапно от сенките и пристъпваше към тях. Беше висок и невъобразимо слаб; светлината на факлите хвърляше дълбоки сенки върху изпитото му лице. Наметалото му беше от вълча кожа, а дългата му бяла брада беше натъпкана в колана му. „Някакъв дух от зимна гора“, помисли си Саймън.

— Кой си ти, старче? — викна му Джосуа. Двама от стражата пристъпиха напред и застанаха от двете страни на стола на принца. — И как попадна на нашия съвет?

— Някой от шпионите на Елиас! — изсъска един от северните лордове, а останалите заповтаряха казаното.

Исгримнур се изправи.

— Той е тук, защото аз го доведох, Джосуа — дрезгаво каза херцогът. — Чакаше ни на пътя за Вественби — знаеше накъде сме се запътили и че ще дойдем тук. Каза, че каквото и да се случи, ще дойде да разговаря с теб.

— И че за всички ще е по-добре да дойда колкото е възможно по-скоро — добави старецът, втренчил блеснали очи в принца. — Имам да ви съобщя важни неща — на всички вас. — Той огледа насядалите по масата с тревожния си поглед и шушукането моментално замря. — Дали ще ме чуете, или не, е ваш избор… в такива случаи винаги е така.

— Това са гатанки, старче — подметна иронично Девазалес. — Кой си ти всъщност и какво знаеш за нещата, които обсъждаме? В Набан — той се ухили на Джосуа — изпращаме такива глупави старчета на Вилдериванските братя, които се грижат за малоумните.

— Тук не обсъждаме Юга, бароне — отвърна с ледена усмивка старецът, — макар че и Югът скоро ще усети студени пръсти върху шията си.

— Стига! — кресна Джосуа. — Говори веднага или наистина ще те окова във вериги като шпионин. Кой си и каква работа имаш с нас?!

Старецът сковано се поклони.

— Моля за извинение. Отдавна не ми се е налагало да спазвам добрите обноски. Името ми е Джарнауга, от някогашния Танголдир.

— Джарнауга! — възкликна Бинабик и отново се покатери на стола си, без да откъсва поглед от новопристигналия. — Изумително! Джарнауга! Хей, аз съм Бинабик! Дълго чиракувах при Укикук!

Старецът прикова ясния си стоманен поглед в трола.

— Да. Ще разговаряме — и то скоро. Но преди това имам работа с мъжете в тази зала.

Стоеше изправен гордо срещу принца.

— Чух младият хернистирец да казва, че крал Елиас е врагът, и чух други да му пригласят. Всички вие приличате на мишоци, които си шушукат за ужасния котарак и скрити по дупките си мечтаят един ден да се справят с него. Никой от вас не осъзнава, че проблемът не е в котарака, а в господаря, който го е довел, за да унищожи мишките.

Джосуа се наведе напред, неволно показвайки, че е заинтригуван.

— Да не би да искаш да кажеш, че самият Елиас е нечия пионка? На кого? На онзи демон Приратес?

— Приратес си въобразява, че е демон — отвърна с презрение старецът, — но всъщност е дете. Имам предвид онзи, за когото животът на един крал е краткотраен миг… който ще отнеме много повече от земите ви.

Всички се разшумяха.

— Този обезумял монах да не е дошъл да ни чете лекция за делата на дявола? — викна един от бароните. — За никого не е тайна, че Сатанаил се възползва от хора, за да постигне целите си.

— Не говоря за вашия ейдонитски сатана — отвърна Джарнауга и отново извърна лице към принца. — Говоря за истинския господар на злото в Остен Ард, който е реален като този камък — той клекна и удари пода с дланта си, — а също така и частица от земята ни.

— Богохулство! — изкрещя някой. — Изхвърлете го!

— Не, оставете го да говори!

— Продължавай, старче!

Джарнауга вдигна ръце.

— Не съм някой невменяем премръзнал светец, дошъл да спасява изпадналите ви в опасност души. — Той присви устни в мрачна усмивка. — Идвам при вас като представител на Лигата на свитъка на старинните ръкописи, прекарал живота си край — наблюдавайки я непрестанно — смъртоносната планина, наречена Стормспайк. Ние от Лигата на свитъка, което може да потвърди и тролът пред вас, прекарахме дълго време в бдение, докато други спяха. Сега идвам да изпълня отдавна даден обет… и да ви разкажа неща, които не бихте искали да чуете никога.

В залата надвисна напрегната тишина. Старецът отиде до вратата към двора и я блъсна. Воят на вятъра, слабо стенание допреди миг, ги оглуши.

— Месец ювен! — продължи Джарнауга. — Само няколко седмици до лятото! Вслушайте се: може ли един крал, дори да е Върховен крал, да направи това?! — Вихрушка от дъжд профуча като облак прах покрай него. — Облечени в кожи гиганти ловуват хора във Велдхелм. От студената земя изпълзяват букени и нападат въоръжени воини във Фростмарч, а на север в Стормспайк ковашките огнища горят цяла нощ. Лично аз съм наблюдавал отблясъците им в небето и съм чувал гърма от стоварващите се замръзнали чукове! Мислите ли, че е възможно Елиас да докара всичко това? Не виждате ли, че по никое време настъпва черна, свирепа зима, което нито един от вас не е в състояние да проумее?

Исгримнур отново се надигна — с пребледняло лице и присвити очи.

— И какво, човече, какво? Да не искаш да кажеш, че трябва да се помолим на едноокия Удун да победим… Белите лисици от старите приказки?

Думите му бяха последвани от хор от сподавени въпроси и възмутено мърморене.

Джарнауга се втренчи в херцога и на набразденото му от бръчки лице се изписа съжаление и печал.

— О, херцог Исгримнур, де да бяха Белите лисици — някои ги знаят като норните. Би било истинска благодат за нас, ако работата беше в тях. Но ви заявявам, че Утук’ку, самата кралица на норните, господарката на ужасяващата планина Стормспайк, има толкова общо с всичко това, колкото и Елиас.

— Спри, човече, задръж езика зад зъбите си за момент. — Девазалес подскочи вбесен. — Простете ми, принц Джосуа, но е непростимо този луд да нахълтва и да разтуря съвета, вземайки думата без никакви обяснения кой или какво е всъщност, и аз, пратеникът на херцог Леобардис, да си губя времето да слушам северняшките му измишльотини за вампири. Това е нетърпимо!

Всички отново се развикаха и Саймън потръпна от някакъв странен възбуждащ студ. Нима двамата с Бинабик се бяха оказали в центъра на събития, много по-страховити от всичко, което можеше да измисли Шем Коняря! Но щом се замисли за историята, която би могъл да разказва един ден край камината, си спомни муцуните на норнските хрътки, бледите лица в мрачната планина от сънищата си и отново, нито за първи, нито за последен път, отчаяно му се прииска да си е пак в кухнята в Хейхолт, без нищичко да се е променяло и изобщо никога да не се променя…

Старият епископ Ейнодис, наблюдавал до този момент новодошлия с острия, ожесточен поглед на хиена, към чиято мърша са посегнали, се надигна и каза високо:

— Трябва да заявя, без да чувствам никакъв срам да го призная, че почти не съм мислил за този… този съвет. Елиас вероятно е допускал грешки, но Негово светейшество лектор Ранесин предложи посредничеството си, за да се опита да постигне мир между ейдонитите, включвайки, разбира се, техните уважавани езически съюзници — той кимна към Гуитин и хората му, — но чувам само войнствени призиви за проливане на ейдонитска кръв като отмъщение заради незначителни оскърбления.

— Незначителни оскърбления? — възкликна гневно Исгримнур. — Наричаш присвояването на моето херцогство незначително оскърбление ли, епископе? Ами ако се прибереш у дома и намериш църквата си превърната в… конюшня от проклетите хирки или в свърталище на троли, дали това за теб ще бъде „незначително оскърбление“?

— Свърталище на троли? — възкликна възмутено Бинабик.

— Това още веднъж доказва твърдението ми — отсече Ейнодис, стиснал във възлестия си юмрук Дървото като нож за защита от разбойници. — Виж се, крещиш на духовник, който се опитва да поправи глупостите ти. — Той се изправи в цял ръст. — А сега — епископът размаха Дървото към Джарнауга — сега този… брадат отшелник ни разправя приказки за вещици и демони и издълбава още по-широка пропаст между единствените синове на Върховния крал! Кому носи облага това, а? На кого служи този Джарнауга, а?

Зачервен и разтреперан, епископът се стовари върху стола си, грабна подадената от прислужника му гарафа с вода и отпи жадно.

Саймън дръпна Бинабик за ръката и приятелят му седна на мястото си.

— Настоявам за обяснение на „свърталище на троли“ — изръмжа той, но видя смръщеното лице на Саймън, сви устни и не пророни нито дума повече.

Принц Джосуа продължаваше да гледа втренчено Джарнауга, но той издържа на погледа му със спокойния израз на котка.

— Чувал съм за Лигата на свитъка — каза накрая Джосуа. — Не знаех, че нейните последователи се опитват да оказват влияние върху владетели и държави.

— Аз пък нищо не съм чувал за тази така наречена Лига — намеси се Девазалес — и мисля, че е крайно време този странен старец да ни каже кой го изпраща и какво е това, което ни заплашва, щом не е Върховният крал, както, изглежда, предполагат повечето събрали се тук.

— По изключение съм съгласен с набанеца — викна Гуитин от Хернистир. — Нека Джарнауга каже всичко, за да можем да вземем решение дали да му повярваме, или да го изхвърлим.

Седналият на най-високия от всички столове принц Джосуа кимна. Старият римър обходи с поглед напрегнатите в очакване лица, след това вдигна ръце в странен жест — допря палци и показалци, сякаш държеше пред очите си тъничка нишка.

— Добре — каза той. — Добре. И така, това са първите ни крачки по пътя, единствения път, който би могъл евентуално да ни изведе от черната сянка на планината.

Разпери ръце, сякаш изтегляше невидимата нишка, след което разтвори пръстите си.

— Историята на Лигата е съвсем кратка — започна той, — но е само частица от една по-голяма история.

Отново отиде до вратата, която един паж беше затворил, за да не излиза топлината, и докосна тежката рамка.

— Можем да затворим тази врата, но това няма да спре снега и градушката отвън. Така и вие можете да ме наричате луд — това няма да ви спаси от онзи, който ви заплашва. Пет века е чакал той, за да си възвърне онова, което смята за свое, а ръката му е по-студена и по-силна, отколкото би могъл да си представи който и да било от вас. Негова е голямата история, сред която е сгушена приказката за Лигата и Носителите на свитъка като забит в огромно дърво връх на стрела, скрит под кората му. Негова е връхлетялата ни зима, която измести лятото от полагащото му се място. Тя е знак за могъществото му и за попълзновенията му да подреди нещата според собствената си воля.

Джарнауга млъкна и в залата надвисна тишина, нарушавана единствено от самотния вой на вятъра зад стените.

— Кой? — попита най-после Джосуа. — Как е името му, старче?

— Мислех, че знаеш, принце — отвърна Джарнауга. — Научил си много неща. — Той го изгледа. — Твоят враг… нашият враг… нашият враг… умря преди петстотин години; мястото, където приключи първият му живот, е под темелите на замъка, където е започнал твоят живот. Казва се Инелуки — Кралят на бурите.

33. От пепелищата на Асу’а

— Истории в историите — произнесе напевно Джарнауга, докато сваляше наметката си от вълча кожа.

Пламъците осветиха увитите около дългите му ръце змии и това предизвика нови шушукания.

— Не мога да ви разкажа историята на Лигата на свитъка, без първо да проумеете рухването на Асу’а. Залезът на крал Ейлстан Фискерн, създателя на Лигата като стена срещу мрака, не може да бъде отделен от залеза на Инелуки, чийто мрак се стоварва върху ни сега. Тъй че историите са преплетени една с друга като нишките на платно. Ако изтеглите само една от тях, тя си остава една отделна нишка. Никой не е в състояние да разгадае целия гоблен само от една-единствена нишка.

Докато говореше, Джарнауга прокарваше тънките си пръсти през сплетената си брада, приглаждаше я и я подреждаше, сякаш самата тя беше гоблен, който би могъл да придаде някакъв смисъл на разказа му.

— Дълго преди хората да дойдат в Остен Ард — продължи той — тук живеели ситите. Нито един мъж и нито една жена не знаят кога са пристигнали те от изток, от земите на изгряващото слънце, за да се заселят тук. В Еркинланд, там, където сега се възправя Хейхолт, те изградили най-величавото си творение, замъка Асу’а. Изкопали дълбок ров, за да положат основите му в самата сърцевина на Остен Ард, след което построили стени от слонова кост, перли и опал, по-високи от дърветата, и кули, които се възправяли в небето като корабни мачти, кули, от които се виждал целият Остен Ард, а притежаващите остро зрение сити можели да наблюдават великия океан, който опасва западното крайбрежие.

— Безброй години те живели сами в Остен Ард и построили по планинските склонове и в горските усои своите крехки градове, които приличали на цветя от лед, както и горските си поселища, напомнящи лодки с много платна — продължи той. — Но Асу’а бил най-величествен и кралете на ситите царували векове наред тъкмо там.

Джарнауга спря и огледа насядалите около масата.

— Първите хора, които пристигнали, били прости пастири и рибари, оставили зад гърба си пустошта на запад, вероятно побягнали от нещо ужасно или просто в търсене на нови пасища. Ситите не им обърнали повече внимание, отколкото на сърните или на дивите котки, дори след като броят им бързо нараснал и хората започнали да издигат каменни градове и да изковават инструменти и оръжия от бронз. Тъй като не посягали към онова, което принадлежало на ситите, и не напускали границите на предоставените им земи, царувал мир. Дори Набанската империя на юг, прочута със своите изкуства и бойна слава, скрила под огромната си сянка всички простосмъртни от Остен Ард, не причинявала никакви грижи на ситите и техния ърл-крал Ию’унигато.

Джарнауга се огледа за нещо за пиене и докато един паж му наливаше, сред слушателите се разнесоха недоумяващи шушукания.

— Доктор Моргенес ми разказваше за това — прошепна Саймън на Бинабик.

Тролът се усмихна и кимна разсеяно, очевидно замислен за нещо свое.

— Сигурен съм, че няма нужда — подхвана отново Джарнауга, повишил глас, за да привлече вниманието на мърморещото множество — да говоря за промените, настъпили с появата на първите римъри. И без това достатъчно стари рани ще зейнат, без да се спираме на всичко случило се, когато те успели да прекосят водната шир, пристигайки от запад. Но онова, за което трябва да се каже, е походът на крал Фингил от север и рухването на Асу’а. Пет дълги столетия са покрили голяма част от историята с отломките на времето и невежеството, но преди двеста година кралят-рибар Ейлстан основал Лигата именно за да изрови и съхрани това знание. Тъй че сега ще ви разкажа неща, които повечето от вас не са чували никога… При битката на Чука и равнината Ач Самрат, и в Утануош Фингил и войските му победили и стегнали примката около Асу’а. Ситите загубили последните си съюзници сред хората при Самърфилд в Ач Самрат, а след разгрома на хернистирците никой измежду ситите не бил в състояние да противостои на северното желязо.

— Разгром, постигнат с цената на предателство — обади се принц Гуитин; лицето му бе зачервено и целият трепереше. — Само предателство е пропъдило Синах от бойното поле — продажните тритинги нападнали хернистирците в гръб с надеждата да получат трохите от кървавата трапеза на Фингил!

— Гуитин! — изрева Джосуа. — Чу Джарнауга: това са стари рани. Тук не присъства нито един тритинг. Би ли прескочил масата, за да се нахвърлиш срещу херцог Исгримнур, тъй като той е римър?

— Ами да опита — изръмжа Айнскалдир.

Гуитин сконфузено наведе глава.

— Прав си, Джосуа. Джарнауга, приеми извиненията ми.

Старецът кимна и синът на Лут се извърна към Исгримнур.

— И разбира се, херцоже, тук ние сме най-близките съюзници.

— Никой не е обиден, млади господине — усмихна се Исгримнур, но застаналият до него Айнскалдир не откъсваше очи от Гуитин, който го гледаше не по-малко напрегнато.

— И така — продължи Джарнауга, сякаш никой не го бе прекъсвал — макар стените на Асу’а да били скрепени с древни и могъщи вълшебства, витаела прокобата, че настъпва краят на тази крепост и сърцевина на рода на ситите, че простосмъртните са на път да сринат този дом и ситите ще изчезнат завинаги от Остен Ард. Крал Ию’унигато се облякъл целият в бял траур и заедно със своята кралица Амерасу прекарал дългите дни на обсадата на Фингил — които се превърнали в месеци, а след това в години, тъй като дори хладната стомана не била в състояние да разруши съграденото от ситите за една нощ, — заслушан в меланхолична музика и поезия, която разказвала за щастливите времена на ситите в Остен Ард. Отвън, от лагерите на обсадилите крепостта северняци, Асу’а продължавала да внушава могъщество, обгърната от вълшебства и магьосничество… но зад блещукащата обвивка пулсирало затихващото й сърце. Но имало все пак измежду ситите един, който не искал да се примири и да прекарва последните си дни в оплакване на изгубеното спокойствие и поруганата невинност. Това бил синът на Ию’унигато и се казвал… Инелуки.

Без да изрече нито дума, но съвсем не безшумно, епископът беше започнал да събира нещата си. Сега махна с ръка към младичкия дякон, който го придружаваше, за да му помогне да се изправи на крака.

— Извини ме, Джарнауга — каза Джосуа. — Епископе, защо ни оставяш? Както сам чуваш, ужасяващи неща са се насочили срещу нас. Очакваме твоята мъдрост и могъществото на Майката Църква да ни поведе.

Епископът го изгледа сърдито.

— Да не искаш да остана тук на този военен съвет, който никога не съм одобрявал, за да слушам този… този налудничав човек как изрежда имената на езически демони? Погледнете се всички — гълтате думите му, сякаш всички до една са от Книгата на Ейдон.

— Тези, за които говоря, са родени много преди вашата свещена книга, епископе — обади се кротко Джарнауга, но наклони заплашително глава напред.

— Фантазии — изсумтя епископът. — Мислиш, че съм някой заядлив дъртак, но ти казвам, че тези детински приказки ще те докарат до проклятие. По-тъжното е, че заради теб то ще се стовари върху цялата ни земя.

Той очерта с ръка знака на Дървото във въздуха пред себе си — като щит — и се заклатушка към изхода, опрян на ръката на младия свещеник.

— Фантазии или не, демони или сити — каза Джосуа и огледа събралите се, — това е моята зала и помолих този човек да ни разкаже онова, което знае. Никакви пререкания повече.

И седна на мястото си.

— Сега внимавайте — продължи Джарнауга, — защото идва най-същественото. Говоря за Инелуки, сина на краля-ърл Ию’унигато. Инелуки, чието име на езика на ситите означава „ясно слово“, бил по-младият от двамата сина на краля. Заедно с по-големия си брат Хакатри той победил змея Хидохебхи Черния, майка на червения змей Шуракай, убит от Престър Джон, както и на Игджарджук, белия дракон на Севера.

— Ще ме извиниш ли, Джарнауга? — изправи се един от приближените на Гуитин. — За нас това е доста странно, макар и не съвсем неизвестно. Ние, хернистирците, познаваме легендите за един черен дракон, майката на всички змейове, но в тях тя е наречена Дрочнатаир.

Джарнауга кимна като учител на своя ученик.

— Това е името, с което са я знаели първите хора на запад, дълго преди Херн да построи Тайг в Хернисадарк. Ето така оцеляват отломки от древни истини — в приказките, които децата слушат в леглата си вечер или които войници и ловци си разказват край огньовете. Но Хидохебхи е нейното ситско име, а тя била по-силна от всяко от децата си. В битката с нея, която е дълга и знаменита история, братът на Инелуки — Хакатри — пострадал ужасно, обгорен от ужасяващите й пламъци. Нито умирал, нито можел да бъде намерен лек за раните му и облекчение за безкрайните му мъки в целия Остен Ард. Накрая кралят го положил в една лодка с най-доверения му прислужник и двамата потеглили през океана на запад, тъй като ситите вярвали, че отвъд залязващото слънце съществува земя, където няма болка и където Хакатри ще оздравее.

— Така Инелуки станал наследник на баща си под сянката на оттеглянето на Хакатри — продължи той; — Може би обвинявайки сам себе си, той прекарал дълги години в издирването на знания, по всяка вероятност запретени както за хората, така и за ситите. Първоначално сигурно се е надявал да помогне на брат си и да го върне от неизследвания запад… но както обикновено се случва, много скоро диренията му го обсебили изцяло и Инелуки, чиято хубост била тихата музика на замъка Асу’а, започнал да изглежда все по-странен на околните — един търсач сред мрака… Случило се така, че когато северняците се надигнали да грабят и убиват, за да сключат най-накрая смъртоносен железен кръг около Асу’а, именно Инелуки се заел да разбие капана. В дълбоките пещери под Асу’а, осветени от умело конструирани огледала, имало магьоснически градини, където ситите отглеждали странните дървета, които използвали така, както южняците използвали бронза и северняците желязото. За вълшебните дървета, чиито корени според някои стигали чак до центъра на земята, се грижели посветени градинари-жреци. Всеки ден те повтаряли древните заклинания и изпълнявали вечните ритуали, от които дърветата заяквали, а през това време кралят и придворните му в замъка отгоре потъвали във все по-дълбоко отчаяние и забрава.

— Но Инелуки не забравял градините, нито пък тайните книги, които бил прочел, и забулените пътеки, които избродил в търсене на мъдростта. — Джарнауга си пое дъх. — В покоите си, където не пристъпвал вече никой, се заел с нещо, с което се надявал да спаси Асу’а и ситите. С огромни мъки той успял по някакъв начин да произведе черно желязо, което присадил на вълшебните дървета така, както градинар облагородява своите овошки. Много от дърветата, не по-малко чувствителни от самите сити, се поболели и загинали, но едно оцеляло. Инелуки обсипал това дърво със заклинания и думи, вероятно по-древни и от ситите, които проникнали по-надълбоко и от корените му. Дървото отново израснало мощно, но този път в жилите му като кръв течало отровното желязо. Като видели съсипаната свещена градина, пазачите побягнали. Съобщили на крал Ию’унигато и той се обезпокоил, но нищо не можело да спре сина му, независимо от неизбежния край. Какво можела да им помогне вълшебната гора срещу всичките тези светлооки мъже със смъртоносното желязо в ръцете си, обградили отвсякъде крепостта?

— Колкото повече заяквало дървото — продължи старецът, — толкова по-зле се чувствал Инелуки, но волята му била по-силна от всяка болест. Останал непреклонен, докато най-после не дошло време да пожъне плодовете на упорството си. Грабнал страховитото растение, цялото пронизано от гибелно желязо, и се качил в ковачниците на Асу’а. Изтощен, изпаднал в умопомрачение, но изпълнен с мрачна решителност, той наблюдавал с безразличие бягащите презглава майстори-ковачи на Асу’а. Сам разпалил ковашките пещи и ги нажежил както никога преди това; сам изрекъл Думите на Сътворяването, блъскайки с Чука, който формира, хващан дотогава единствено от Главния ковач. Сам сред червените отблясъци на ковачницата изковал меч, страховит сив меч, който всявал ужас дори само като го погледнеш. И призовал такива смразяващи и сатанински магии, докато го изковавал, че дори въздухът в Асу’а пращял и пукал от жегата, а стените се люшкали, сякаш разтърсвани от гигантски юмруци. След това отнесъл новоизкования меч в огромната зала на баща си, за да покаже на своя народ това, което ще го спаси. Но видът му бил толкова ужасен, а сивият меч толкова страховит, искрящ с почти ослепяващ очите блясък, че ситите хукнали подплашени от залата и в нея останали само Инелуки и баща му Ию’унигато.

В надвисналата тишина след думите на Джарнауга, толкова дълбока, че дори и огънят сякаш бе стаил дъха си и бе престанал да пращи, Саймън усети как настръхва, изпаднал в някаква странна замаяност.

„Меч! Сив меч! Виждам го толкова ясно! Какво означава това? Защо не мога да се отърва от тази мисъл?“

Той се зачеса с всичка сила по главата, като че ли болката би могла да роди някакъв отговор.

— Когато кралят-ърл най-после видял какво е направил синът му, сърцето му се смразило, тъй като острието, което държал в ръцете си Инелуки, не било просто оръжие, а проклятие срещу земята, родила едновременно желязо и омагьосано дърво. Това било отвор в тъканта на съзиданието, през който изтичал животът.

„Не бива да се създава такова нещо — казал той на сина си. — По-добре да потънем в пустошта на забравата, по-добре простосмъртните да оглозгат кокалите ни, по-добре изобщо да не бяхме се раждали, отколкото да създаваме такова нещо, а камо ли да го използваме“.

Но Инелуки бил изпаднал в умопомрачение от могъществото на творението си.

„Това е единственото оръжие, което ще ни спаси! — отвърнал той на баща си. — В противен случай тези създания, тези насекоми ще се нароят върху лицето на земята и ще унищожат всичко по пътя си, ще заличат красотата, която нито виждат, нито възприемат. Трябва да им се попречи на всяка цена!“

„Не — настоял Ию’унигато. — Не. Понякога цената е прекалено висока. Погледни се! То вече е съсипало разума и сърцето ти. Аз съм твой крал и твой отец и ти заповядвам да го унищожиш, преди да те е погълнало изцяло“.

Като чул тези думи, с които баща му настоявал да унищожи онова, заради което едва не загинал, докато го изковавал — и то с единствената цел да спаси народа си от окончателния мрак, — Инелуки изпаднал в умопомрачение, вдигнал меча и го стоварил върху баща си. Така погубил краля на ситите.

Подобно нещо не се било случвало никога и щом Инелуки видял Ию’унигато да лежи бездиханен пред него, дълго ридал безутешно не само заради баща си, но и за себе си, и за своя народ. Накрая вдигнал сивия меч пред очите си.

„В печал беше създаден — изрекъл той — и печал донесе със себе си. Печал ще бъде името ти“.

И го нарекъл Джингизу на езика на ситите.

„Печал… меч, наречен Печал…“, отекна в съзнанието на Саймън и мислите му се запремятаха, заглушавайки думите на Джарнауга, бурята отвън и всичко останало. Защо му прозвуча толкова познато? „Печал… Джингизу… Печал…“

— Но историята не свършва с това — продължи северянинът и повиши глас, което вся допълнителен смут в душите на и без това тревожните му слушатели. — Обезумял както никога заради онова, което сторил, Инелуки грабнал брезовата корона от главата на баща си и се самообявил за крал. Всички били потресени от убийството и никой от семейството и роднините му не се осмелил да му се противопостави. Дори някои тайно се зарадвали на промяната, особено петима, които като Инелуки били разгневени от идеята за пасивна капитулация пред обкръжилите ги простосмъртни. С Печал в ръката си, Инелуки бил направо неукротим. С петимата си съратници — които ужасените и суеверни северяни нарекли Червената ръка заради техния брой и огненочервените им наметала — Инелуки за първи път през продължилата почти цели три години обсада повел битка извън стените на Асу’а. Само благодарение на численото си превъзходство железните пълчища на Фингил попречили на превърналия се в кошмар за тях Инелуки да разбие обсадата. Ако и останалите сити се били присъединили към тях, вероятно и досега по крепостите на Хейхолт щяха да крачат техни крале.

Но народът на Инелуки нямал никаква воля за битка. Уплашени от своя нов крал и ужасени от убийството на Ию’унигато, ситите се възползвали от причинената от Инелуки и Червената ръка неразбория, за да напуснат Асу’а, предвождани от кралица Амерасу и Шима’онари, син на брата на Инелуки Хакатри, и се скрили в мрачните дебри на гората Алдхеорте от кръвожадните простосмъртни и своя крал.

Така Инелуки се оказал изоставен почти само с петимата си ратници сред стените на величествения Асу’а. Дори мощните му магии били безсилни пред многочислената армия на Фингил. Заклинанията на северните шамани превъзмогнали непристъпността на древните стени. С катран, слама и факли римърите подпалили изящните постройки. Пълзящите пушеци и пламъци накарали и последните сити да ги напуснат, онези, които били твърде слаби или боязливи, за да побегнат, или изпитвали твърде силна привързаност към вековния си дом. Римърите на Фингил извършили ужасяващи неща; останалите сити нямали сили да се съпротивляват. Настъпил краят на техния свят. Свирепите убийства, жестоките мъчения и изнасилвания на беззащитните жертви, вандалското унищожение на хиляди изящни и незаменими предмети, всичко сторено от армията на Фингил оставило кървавия си отпечатък върху нашата история и това петно никога няма да бъде заличено. Бегълците в гората чували стенанията и тръпнели, и отправяли молитви към предците си за справедливост.

В този последен, най-фатален час Инелуки се изкачил заедно с Червената ръка на върха на най-високата кула. Очевидно бил взел решение онова, което ситите нямало повече да обитават, никога да не стане дом на хората.

Този ден изрекъл думи, по-ужасяващи от всичко, което бил изрекъл дотогава, и далеч по-гибелни дори от онези думи, с помощта на които закалил Печал. Докато гласът му отеквал над буйните пламъци, римърите се строполявали със стенания в крепостния двор, с овъглени лица и изтичаща от очите и ушите им кръв. Екотът станал непоносим, превръщайки се във всеобщ предсмъртен писък. Огромна светкавица нажежила до бяло небето, последвана от абсолютен мрак, толкова непрогледен, че дори Фингил, който се намирал в палатката си на повече километър, помислил, че е ослепял.

Все пак Инелуки се провалил. Асу’а все така се издигала на мястото си и продължавала да гори, макар много от воините на Фингил да се гърчели във вопли и предсмъртни ридания на земята в основите на кулата. На самия връх, странно как недокоснат от пушеците и пламъците, вятърът отвявал шест купчинки сива пепел и бавно я разпръсквал из двора.

„Печал…“, въртеше се в главата на Саймън, който едва успяваше да си поеме дъх. Светлината на факлите трептеше като побесняла. „Хълмът. Чух колелата на каруцата… те докараха Печал! Сякаш Дяволът, затворен в кутия… ядрото на всичката печал“.

— Така умрял Инелуки. Мигове преди да издъхне, един от офицерите на Фингил се заклел, че видял огромен пурпурен като нажежени въглени силует да изскача от кулата и да се вие като пушек, сякаш протегната към небето гигантска червена ръка…

— Неееее! — изкрещя Саймън и скочи от мястото си.

Нечия ръка се протегна да го спре, след това още една, но той се освободи от тях като от паяжина.

— Те донесоха сивия меч, ужасяващия меч! А после го видях! Видях Инелуки! Той беше! Той беше!…

Залата се заклатушка и лицата с втренчени в него очи — на Исгримнур, на Бинабик, на стареца Джарнауга — заподскачаха пред погледа му като риби над повърхността на езеро. Искаше да каже още нещо, да им разкаже всичко за хълма и за белите демони, но пред него дръпнаха някаква черна завеса…

Саймън препускаше из мрачни пространства и единствените му спътници в празното бяха думи.

„Урод! Ела при нас! Има специално място за теб!“

„Едно момче! Дете на простосмъртни! Какво видя то, какво видя то?“

„Вкочани очите му и го спусни в сянката. Покрий го с лепкав, хаплив мраз“.

Пред него изникна някакъв огромен като хълм силует с формата на глава на елен с разклонени рога. Имаше корона от белезникави камъни, а в очите му горяха огньове. Червена беше и ръката му и когато го сграбчи и го повдигна, пръстите й го изгориха като главни. Наоколо проблясваха бели лица, блуждаещи в мрака като пламъчета на свещи.

„Колелото се върти, простосмъртни, върти, върти… Кой си ти да го спреш?“

„Мушица е той, нищожна мушица…“

Кървавочервените пръсти го стиснаха, а огнените очи припламнаха с мрачна и безгранична насмешка. Саймън надаваше пронизителни писъци, но в отговор отекваше безсърдечен кикот.

Събуди го някаква странна вихрушка от тътнещи гласове и притискащи го ръце и се озова в свят, отразил като в огледало съня му, обкръжен от надвиснали над него призрачно бледи като гъби лица, осветени от отблясъците на факли. Зад неясните им овали по стените блещукаха светли точици и чезнеха в надвисналия отгоре сумрак.

— Събужда се — каза някакъв глас и проблясващите точици внезапно се приближиха и образуваха редици закачени един до друг глинени съдове.

Лежеше на пода на някакъв килер.

— Не изглежда добре — обади се друг неспокоен и плътен глас. — Най-добре да му дам още вода.

— Сигурна съм, че ще се оправи, ако искате да се върнете вътре — отвърна първият и Саймън се усети да мига и да се кокори, за да види лицето на този, комуто принадлежеше гласът.

Беше Мария — не, беше Мириамел, застанала на колене до него; не можеше да не забележи смачкания ръб на роклята й върху нечистия каменен под.

— Не, не — каза другият, херцог Исгримнур, и подръпна нервно брадата си.

— Какво… стана?

Дали не бе паднал и не бе ударил главата си? Опипа внимателно главата си, но не усети никаква подутина.

— Катурна се, момче — измърмори Исгримнур. — Разкрещя се, че… че си видял разни неща. Изнесох те тук и…

— И остана да те гледа как лежиш на пода — обади се със строг глас Мириамел. — Добре, че дойдох. — Тя вдигна поглед към римъра. — Нали си участвал в битки? Какво правиш, когато някой е ранен — пулиш се насреща му ли?

— Това е друго — оправда се херцогът. — Превързваме ги, ако са ранени и им тече кръв. Отнасяме ги върху щитовете им, ако са мъртви.

— Много умно — изсумтя Мириамел, но Саймън забеляза усмивка да опъва устните й. — А ако не им тече кръв или не са мъртви, вероятно просто ги прекрачвате? Няма значение.

Исгримнур стисна устни и подръпна брадата си.

Принцесата продължи да попива челото на Саймън с навлажнената си кърпичка. Той нямаше представа дали това върши някаква работа, но в момента му беше приятно да лежи и да се грижат за него. Съзнаваше, че съвсем скоро ще му се наложи да дава обяснения.

— Аз… аз те познах, момче — каза най-после Исгримнур. — Беше в „Свети Хоудрунд“, нали? И този трол… мисля, че го видях…

Вратата на килерчето се открехна по-широко.

— А, Саймън! Надявам се, че дойде на себе си.

— Бинабик! — възкликна Саймън и опита да се надигне. Мириамел го натисна внимателно, но категорично по гърдите, принуждавайки го да остане легнал. — Наистина го видях, видях го! Точно това не можех да си спомня! Хълмът, пожарът и… и…

— Знам, приятелю Саймън, започнах да проумявам много неща, когато се изправи — но не всичко все пак. Все още има доста неясни неща в тази загадка.

— Сигурно си мислят, че съм луд — изпъшка Саймън и отблъсна ръката на принцесата, наслаждавайки се на мигновеното съприкосновение.

Какво си мислеше тя? Наблюдаваше го, както пораснало момиче гледа по-малкия си палав брат. По дяволите и момичета, и жените!

— Не, Саймън. — Бинабик приклекна до Мириамел и го заоглежда загрижено. — Разказах много истории, сред които и общото ни приключение. Джарнауга потвърди много от онова, за което намекваше моят господар. Той също е получил едно от последните съобщения на Моргенес. Не, никой не те мисли за луд, макар доста хора все още да не осъзнават реалната заплаха. Особено барон Девазалес, струва ми се.

— Мммм… — Исгримнур затътри ботуша си по пода. — Ако момъкът е наред, по-добре да вляза вътре. Саймън, нали така беше? Да, добре… пак ще си поговорим.

Херцогът успя да измъкне огромно си туловище от тясното килерче и затрополи по коридора.

— И аз ще отида. — Мириамел се изправи и изтупа набързо праха от роклята си. — Има неща, които не могат да бъдат решени, преди да бъда изслушана, каквото и да си мисли чичо ми.

На Саймън му се прииска да й благодари, но не можа да се сети за нищо, което да каже и което не би го накарало да се почувства още по-неловко. Докато успее да се освободи от скрупулите си, принцесата се отдалечи сред вихрушка от коприна.

— Ако се чувстваш достатъчно добре, Саймън — обади се Бинабик и протегна малката си груба ръка, — има неща, които трябва да чуем в заседателната зала. Струва ми се, че в Наглимунд никога не е имало подобен съвет.

— На първо място, млади момко — започна Джарнауга, — макар да вярвам на всичко, което ни каза, трябва да си наясно, че този, когото си видял на хълма, не е Инелуки.

Пламъците в камината се бяха превърнали в тлеещи въглени, но никой не бе напуснал залата.

— Ако бе видял Краля на бурите в образа, който би трябвало да има сега, той щеше да те превърне на пихтия, полепнала върху Камъните на гнева. Не, онзи, когото си видял — освен бледоликите норни и Елиас с неговите васали, — е един от Червената ръка. Дори да е така, за мен е невероятно, че след срещата с това среднощно привидение си запазил разсъдъка си.

— Но… но…

Щом започна да си припомня казаното от стареца в мига преди да загуби съзнание, когато спомените му за тази ужасна нощ — смразяваща я бе нарекъл докторът — бяха започнали да изплуват, Саймън отново изпита объркване и смут.

— Но нали казахте, че Инелуки и неговите… Червената ръка… са мъртви?

— Мъртви, да. Земните им обвивки са се изпепелили в последните гибелни мигове. Но нещо е останало: някой или нещо, което е претворило меча Печал. По някакъв начин — и без да бях узнал за преживяното от теб, защото доказателство именно за това е възникването на Лигата на свитъка — Инелуки и неговата Червена ръка са оцелели: като сън наяве или като неумираща идея може би, скрепени единствено от омраза сенки, както и от последните ужасни заклинания на Инелуки. Така или иначе мракът, обсебил съзнанието му накрая, все още е жив.

— Крал Ейлстан Фискерн пристигнал след три столетия в Хейхолт, замъка, който се издигал върху костите на Асу’а — продължи той. — Ейлстан бил мъдър човек, който се стремял към познанието, и в развалините под Хейхолт открил неща, благодарение на които разбрал, че Инелуки не бил погубен окончателно. Създал Лигата, на която съм член и чийто брой силно намаля със загубата на Моргенес и Укикук, за да не изчезне старото знание. Не само за мрачния господар на ситите, но и за много други неща, случили се през тези злокобни времена в северните предели на Остен Ард. С годините постепенно станало ясно, че по някакъв начин Инелуки или неговият дух, или привидение, или оживяла воля отново се проявил сред единствените същества, които биха могли да го приемат.

— Норните! — отсече Бинабик, сякаш плътен облак мъгла внезапно се бе вдигнал от очите му.

— Норните — потвърди Джарнауга. — Съмнявам се, че дори Белите лисици първоначално са знаели какво се е случило с него, но скоро влиянието му в Стормспайк явно станало много силно, за да може да се отрече. Петимата от Червената ръка също се завърнали с него, макар и във вид, какъвто никой на тази земя не познавал преди това.

— А ние сме смятали, че почитаният от черните римъри Льокен е бил само наш езически бог на огъня — отбеляза учудено Исгримнур. — Ако знаех колко много са се отдалечили от пътеката на светлината… — Той докосна закаченото на шията му Дърво. — Усирис!

Принц Джосуа, който бе слушал, без да отрони дума, се наведе напред.

— Но защо, ако този изскочил от миналото демон е истинският ни неприятел, не ни се представи? Защо използва като маша моя брат Елиас?

— Ето че стигаме до мястото, където дългите години на проучвания на върха на Танголдир не могат да ми помогнат — сви рамене Джарнауга. — Наблюдавах и слушах, и пак наблюдавах — именно затова бях там, — но какво става в мозъка на такива като Краля на бурите не съм в състояние да ви кажа.

Етелферт от Тинсет се изправи и се окашля. Джосуа му кимна да говори.

— Ако всичко това е истина… а трябва да призная, че ми се вие свят от всички тези истории… може би… аз съм в състояние да ви го кажа.

Той се огледа, сякаш очакваше някой да го прекъсне заради самонадеяността му, но тъй като върху лицата на околните се четяха единствено тревога и объркване, отново се окашля и продължи:

— Римърите — той погледна Джарнауга — казват, че именно нашият Ейлстан Фискерн пръв забелязал завръщането на Краля на бурите. Това е станало три столетия след превземането на Хейхолт от Фингил. Почти преди двеста години. Ще рече, че на този… демон, мога да допусна, му е трябвало много време да възвърне силата си.

— Ние, които владеем земи, заобиколени от ненаситни съседи — той погледна крадешком Ордмаер, но тлъстият барон беше съвсем пребледнял и не реагира на прикритата му нападка, — знаем, че най-добрият начин да се защитиш е като накараш съседите си да воюват един срещу друг. Струва ми се, че тъкмо това се случва тук. Този римърсгардски демон дава подарък на Елиас, след което го скарва с неговите барони, херцози и останалите.

Етелферт изгледа околните, придърпа туниката си и седна.

— Не е „римърсгардски демон“ — изръмжа Айнскалдир. — Ние сме ейдонити.

Джосуа не обърна внимание на забележката на северняка.

— Има истина в това, което казвате, лорд Етелферт, но мисля, че тези, които познават Елиас, ще се съгласят, че той също не е лишен от собствени намерения.

— Не му беше нужен някакъв ситски демон, за да ми отнеме земята — вметна натъртено Исгримнур.

— Въпреки това — продължи Джосуа — намирам, че на Джарнауга, Бинабик от Ийканук… и младия Саймън, който беше чирак на доктор Моргенес… за съжаление може да им се вярва. Бих предпочел да мога да заявя, че не вярвам на тези приказки, все още не съм сигурен на какво точно вярвам, но не мога и да не ги взема под внимание. — Той отново се извърна към Джарнауга, който побутваше с ръжен огъня в най-близката камина. — Ако мрачните прокоби, които вещаеш, са истина, кажи ми едно нещо: какво иска Инелуки?

Старецът продължи да гледа в огъня, после изведнъж замахна с ръжена.

— Както вече казах, принц Джосуа, моята задача е да бъда очите на Лигата. И Моргенес, и господарят на младия Бинабик знаеха по-добре от мен какво би могло да се спотайва в главата на Господаря на Стормспайк. — Той вдигна ръка, сякаш за да предотврати по-нататъшни въпроси. — Ако трябваше да гадая, бих казал следното: помислете за омразата, съхранила жив Инелуки в празнотата и измъкнала го обратно от пламъците на собствената му смърт…

— Значи онова, което иска Инелуки — прозвуча тежко гласът на Джосуа в мрачната, притаила дъх зала, — е мъст?

Джарнауга продължи да се взира в жарта.

— За много неща трябва да помисля — въздъхна господарят на Наглимунд — и не бива да се вземат прибързани решения. — Той се изправи, висок и бледен, скрил мислите си зад слабото си лице като зад маска. — Ще се върнем тук утре по залез.

И излезе, придружен от двете страни от облечените в сиви наметала стражи.

Мъжете в залата се запоглеждаха, след което се надигнаха и си тръгнаха на мълчаливи групички. Саймън зърна Мириамел, на която така и не бе дадена думата, да излиза заедно с Айнскалдир и накуцващия херцог Исгримнур.

— Да вървим, Саймън — обади се Бинабик и го подръпна за ръкава. — Мисля да пусна Куантака да търчи — дъждът поутихна. Трябва да се възползваме от такива неща. Все още ми харесва да размишлявам, докато вятърът брули лицето ми… а за доста неща трябва да помисля.

— Бинабик — рече най-после Саймън, все още напрегнат от този изумителен и изтощителен ден. — Помниш ли онзи сън, който сънувах… всички сънувахме… в къщата на Гелое? Стормспайк… и онази книга?

— Да — отвърна начумерено дребосъкът. — Това е едно от нещата, които ме тревожат. Думите, думите, които си видял, не ме оставят на мира. Боя се, че в тях се крие някаква ужасно важна загадка.

— Ду… Ду Свар… — опита се да проясни замъгления спомен Саймън. — Ду…

— Ду Сварденвирд, така беше — въздъхна Бинабик. — Пророчеството за мечовете.

Горещият въздух шибаше до болка лицето на Приратес, но то не изразяваше дори капчица напрежение. Докато прекосяваше леярната с развята като криле мантия, той с удоволствие наблюдаваше опулените и боязливо отдръпващи се от пътя му работници, нахлузили маски върху лицата си и метнали плащове върху раменете си. Въодушевен от пулсиращата светлина на ковачницата, той се изкикоти, като се представи, че е някакъв архидемон, крачещ по плочите на самия Ад, пред когото пребягват подплашени дребни дяволчета.

Миг по-късно доброто му настроение се стопи и той се навъси. Нещо се бе случило с онзи нещастник, момчето на вещера — Приратес си го знаеше. Беше го почувствал съвсем отчетливо, сякаш го бяха проболи с нещо остро. След нощта сред изправените камъни между двамата все още беше останала някаква странна, едва доловима връзка, която му пречеше и го тормозеше. Тази нощ му предстоеше прекалено важна и опасна работа, за да си позволява каквито и да било отклонения. Сега момчето отново си мислеше за онази нощ и вероятно разказваше всичко, което знаеше, на Лут, Джосуа или на някой друг. Трябваше да направи нещо с този противен любопитко.

Спря пред един огромен тигел и се изпъчи със скръстени на гърдите ръце. Постоя така, ядосвайки се все повече и повече от напразното очакване. Най-после един от леярите пристигна забързан и тромаво коленичи пред него.

— С какво можем да ви обслужим, господарю Приратес? — запита мъжът с глух глас, тъй като долната част на лицето му бе омотана с влажна кърпа.

Свещеникът го гледа дълго, докато на лицето на мъжа не се появи истински страх.

— Къде ти е надзирателят? — изсъска Приратес.

— Ей там, отче. — Мъжът посочи към едно от мрачните отверстия в стената на напомнящата пещера леярна. — При лебедката… ваше високопреосвещенство.

Последното нямаше основания, тъй като официално засега той беше само свещеник, но прозвуча приятно за слуха му.

— Хайде де! — подкани го Приратес. Мъжът не реагира и той го ритна силно по омотания с кожа пищял. — Докарай го тук! — изкрещя той.

Мъжът се поклони и забърза да изпълни заповедта. Олюляваше се като прохождащо дете във ватираното си облекло. Приратес усещаше капчиците пот по челото си и бълвания от пещите въздух, който изгаряше дробовете му, но въпреки това върху слабото му лице потрепна усмивка. Беше преживявал и по-неприятни неща — Бог… или който и да беше… отлично го знаеше.

Най-накрая надзирателят се появи, огромен и флегматичен. Дори само ръстът му, когато най-после се дотътри и се извиси над Приратес, можеше да се изтълкува като оскърбление.

— Предполагам, знаеш защо съм дошъл? — присви недоволно устни свещеникът и черните му очи проблеснаха гневно.

— Заради машините — отвърна надзирателят със спокоен, но по детински сприхав глас.

— Именно заради обсадните машини! — изсумтя Приратес. — Свали тази проклета маска, Инч, за да те виждам, когато ти говоря.

Надзирателят вдигна покритата си с четина лапа и смъкна маската си. Набразденото му от белези от изгаряния лице и празната дясна очна кухина засилиха усещането на свещеника, че е застанал в някое от преддверията на пъкъла.

— Машините не са завършени — отсече Инч. — Загубих вече трима души. Бавно върви.

— Знам, че не са завършени. Вземи повече хора. Ейдон ми е свидетел що боклук се мота из Хейхолт. Ще ти дадем някои от благородниците да работят, нека им излязат пришки на ръчичките. Но кралят ги иска готови. Веднага. След десет дни тръгва на бран. Десет дни, да те вземат мътните!

Едната вежда на Инч бавно се повдигна — като подвижен мост.

— Към Наглимунд. Тръгва към Наглимунд, нали?

Очите му засвяткаха лакомо.

— Това не е грижа за такива като теб, белязана маймуно — изсумтя презрително Приратес. — Просто приключвай! Знаеш защо ти дадохме такъв висок пост — но можем и да ти го отнемем…

Докато се отдалечаваше, Приратес усещаше забития в гърба му поглед на Инч и изопнатия като каменна статуя силует сред блещукащата, просмукана от пушеци светлина. За стотен път се запита дали не бе сбъркал, като бе оставил този скот жив, и дали не трябва да поправи грешката си.

Свещеникът тъкмо беше стигнал до една от обширните площадки с отвеждащи наляво и надясно коридори и издигащо се нагоре стълбище, когато някакъв тъмен силует внезапно изникна от сенките.

— Приратес?

Макар нервите му да бяха толкова здрави, че не би извикал дори ако го цапардосат със секира, той усети как пулсът му се ускори.

— Ваше величество? — отвърна спокойно Приратес.

С омотаната около лицето му качулка Елиас приличаше на карикатура на леярите под тях. През последните дни се движеше неизменно по този начин, поне когато напускаше покоите си — по същия начин, както не се разделяше и с пъхнатия в ножницата меч. Придобивката му му бе донесла такава сила, с каквато можеха да се похвалят малко простосмъртни, но това си имаше своята цена. Червеният свещеник отлично знаеше, че подобни сделки са тънка работа.

— Не… не мога да спя, Приратес.

— Напълно разбираемо, кралю. Много тегоби лежат върху плещите ви.

— Ти ми помагаш… да ги понасям. Обсадните машини ли нагледа?

Приратес кимна, но се сети, че Елиас може би не го вижда в тъмното.

— Да, ваше величество. Бих искал да изпека това прасе надзирателя Инч в една от собствените му пещи. Ще ги имаме все пак.

Кралят дълго не каза нищо; само потупваше дръжката на меча си.

— Наглимунд трябва да бъде смазан — отрони накрая Елиас. — Джосуа ме предизвиква.

— Той вече не ви е брат, ваше величество, а само враг — отвърна Приратес.

— Не, не… — каза бавно Елиас, потънал в размисъл. — Той е мой брат. Затова не бива да бъде разрешавано да ме предизвиква. Това ми изглежда очевидно. Не е ли очевидно, Приратес?

— Разбира се, ваше величество.

Кралят се загърна по-плътно в наметалото си, сякаш за да се предпази от внезапно задухал студен вятър, макар пещите под тях да бълваха на талази горещ въздух.

— Намери ли дъщеря ми, Приратес? — попита неочаквано Елиас.

Свещеникът едва успя да зърне блесналото око върху потъналото в пещерата на качулката лице.

— Както ви казах, ваше величество, ако не е заминала в Набан, при семейството на майка си — а нашите агенти не смятат така, — значи е при Джосуа в Наглимунд.

— Мириамел. — Изреченото с едно издишване име отекна по каменното стълбище. — Трябва да я върна тук. Трябва! — Кралят вдигна ръка пред лицето си и бавно я сви в юмрук. — Тя е единственото късче свястна плът, което ще спася от разтрошената черупка на къщата на брат ми. Останалото ще го изпепеля.

— Вече имате силата да го сторите, кралю — обади се Приратес. — А имате и могъщи приятели.

— Да. — Върховният крал бавно кимна. — Да, така е. А какво ново за ловеца Инген Джегер? Нито намери дъщеря ми, нито се завърна. Къде е?

— Все още търси момчето на вещера, ваше величество.

— Струва ми се, че хвърлихме огромни усилия в опити да открием това момче, което според теб знае някои от тайните ни. — Кралят се намръщи и заговори остро: — Бих желал толкова грижи да бъдат положени за собствената ми плът и кръв. Не съм удовлетворен.

За момент потъналите му в сянка очи просветнаха гневно, после той попита:

— Приратес? — Гласът му отново се бе променил.

— Да, ваше величество?

— Мислиш ли, че ще мога да спя… когато съсипя Наглимунд и дъщеря ми се завърне при мен?

— Сигурен съм, кралю.

— Добре. Ще ми достави още по-голяма наслада, като го знам.

Елиас се отдалечи по сенчестия коридор. Приратес не помръдваше, заслушан в отдалечаващите се стъпки на краля.

34. Забравени мечове

Воршева беше разгневена. Четката се тресеше в ръката й, а върху брадичката й бе очертана ярка червена линия.

— Вижте какво направих! — измърмори ядосано тя. — Жесток сте, като ме карате да бързам.

Избърса уста с една кърпичка и поднови заниманията си.

— В името на Ейдон, предстоят ни по-съществени неща от едно червене!

Джосуа се надигна и отново закрачи.

— Не ми говорете така, принце! И не се разхождайте зад гърба ми… — Тя размаха ръка, докато се мъчеше да намери подходящите думи. — Щом се налага да ме изхвърлите, първо поне ще се приготвя.

Принцът вдигна един ръжен и се наведе да разбърка въглените.

— Никой не ви изхвърля, милейди.

— Щом съм ви лейди — намуси се Воршева, — защо да не мога да остана? Вие се срамувате от мен.

— Защото ще разговаряме за неща, които не ви засягат. Ако все още не сте забелязали, готвим се за война. Съжалявам, ако това ви причинява главоболия. — Той изсумтя, изправи се и внимателно остави ръжена до камината. — Вървете да разговаряте с другите дами. И се радвайте, че не ви се налага да носите моя товар.

Воршева се извърна да го погледне.

— Другите дами ме мразят! — отсече тя, присвила очи: върху бузата й бе провиснал кичур черна коса. — Чувам ги да си шушукат за повлеканата на принц Джосуа. И аз ги мразя — тия северни крави! Във владенията на баща ми щяха да ги нашибат с камшик за такова… такова… такова неуважение!

Пое дъх, за да се успокои, и попита:

— Защо сте така хладен с мен, сър? И защо ме доведохте тук, в тази студена страна?

Принцът вдигна очи и за миг непреклонният му израз се смекчи.

— И аз понякога се питам. — Той бавно поклати глава. — Моля ви, ако ненавиждате придворните дами, идете и накарайте арфиста да ви посвири. Моля ви. Тази нощ нямам нищо против.

— Нито пък която и да било нощ — сви устни Воршева. — По всичко личи, че изобщо не ме желаете, но вашите вехтории, да, да, само от тях се интересувате! Вие и вашите овехтели книги!

Търпението на Джосуа беше на път да се изчерпи.

— Събитията, които ще обсъждаме тази вечер, наистина са отдавнашни, но са от огромно значение за настоящето. Хиляди проклятия, аз съм принц на тази страна и не мога да загърбя отговорностите си!

— С това се справяте по-добре дори отколкото предполагате, принц Джосуа — отвърна ледено тя и наметна плаща върху раменете си.

Когато стигна до изхода, се извърна.

— Мразя това, че мислите единствено за миналото — стари книги, стари битки, стари истории… — тя пак сви устни — стари любови.

Вратата се затръшна зад гърба й.

— Благодарности, принце, задето ни допуснахте в покоите си — каза Бинабик. Върху кръглото му лице се четеше тревога. — Не бих си позволил подобна молба, ако не смятах, че е наложително.

— Разбира се, Бинабик — отвърна принцът. — Аз също предпочитам да разговаряме в по-спокойна обстановка.

Тролът и старият Джарнауга бяха придърпали до масата твърди дървени табуретки, за да седнат близо до Джосуа. Отец Странгиард, който ги придружаваше, се разхождаше спокойно из стаята и разглеждаше гоблените. За всичките си години в Наглимунд за първи път попадаше в частните покои на принца.

— Все още съм замаян от всичко, което чух снощи — каза Джосуа, след което посочи пергаментите, които Бинабик беше разпръснал пред него. — Да не би да искате да кажете, че има още неща, които ми предстои да узная? — Принцът се усмихна криво. — Господ сигурно ме наказва, като ми отнема кошмара да управлявам един обсаден замък, а след това усложнява нещата до такава степен.

Джарнауга се наведе напред.

— Ако си спомняте, принц Джосуа, това, за което говорим, не е никакъв кошмар, а самата жестока действителност. Никой от нас не може да си позволи лукса да смята, че това е фантазия.

— С отец Странгиард ровихме дни наред в архивите на замъка — обади се Бинабик — при моето първо идване, за да се опитаме да открием значението на Пророчеството за мечовете.

— Имаш предвид съня, за който ми разказа? — попита Джосуа и заотгръща напосоки изписаните листове върху масата. — Който сте сънували с момчето в къщата на магьосницата?

— А и не само те — намеси се Джарнауга, присвил сините си очи. — През нощите преди да напусна Танголдир аз също сънувах една огромна книга. Върху нея с огнени букви беше изписано „Ду Сварденвирд“.

— Разбира се, че съм чувал за книгата на свещеник Нисес — кимна принцът, — когато бях млад ученик при усирианските братя. Прокълната книга, която вече не съществува. Да не искате да кажете, че сте открили копие от нея в библиотеката на замъка?

— Не, въпреки че отделихме доста време — отвърна Бинабик. — Ако въобще я е имало някъде, освен може би в Санселан Ейдонитис, би трябвало да е тук. Странгиард събира изключителна библиотека.

— Много мило — обади се архиварят, преструвайки се, че разглежда внимателно един гоблен, за да не би непристойната руменина да накърни репутацията му на уравновесен историк.

— Всъщност, колкото и да търсихме със Странгиард, тъкмо Джарнауга е на път отчасти да реши нашия проблем — продължи Бинабик.

Възрастният мъж се наведе напред и почука с костелив пръст по пергамента.

— Това беше късмет, който, надявам се, предвещава добро за всички нас. Навремето Моргенес ми изпрати въпроси за Нисес — разбира се, римър като мен, — отговорите на които да му помогнат да запълни някои бели петна в описанието му за живота на баща ви крал Джон. Боя се, че не му помогнах много. Казах му, каквото знам. Но запомних въпросите.

— Друг късмет е — възкликна възбуден Бинабик, — че единственото нещо, което младият Саймън успя да спаси при разрушаването на покоите на Моргенес, е… тази книга! — Той грабна сноп листа с малката си кафява ръка и го размаха. — „Животът и царуването на крал Джон Презвитер от Моргенес Ерсестрес“. Тъй че докторът продължава да е с нас!

— Дължим му повече, отколкото може да бъде изречено — произнесе тържествено Джарнауга. — Той прозря настъпването на мрачните времена и направи много приготовления, за някои от които все още не подозираме.

— Но най-важното в момента — продължи нетърпеливо тролът — е това: животописът му за крал Джон. Погледнете!

Той мушна листовете в ръката на Джосуа. Принцът ги попрелисти, след което вдигна поглед и се усмихна едва-едва.

— Заплетеният и архаичен език ми напомня студентските дни, когато се ровех из архивите на Санселан Ейдонитис. — Той поклати глава със съжаление. — Това, разбира се, е изумително и се моля някой ден да имам достатъчно време, за да прочета цялата творба на Моргенес, но все пак… — Джосуа вдигна страницата, която четеше. — Ето например описанието за изковаването на меча Печал, но няма нищо повече от онова, което Джарнауга вече разказа. С какво би могло да ни бъде полезно?

Бинабик отново взе ръкописа и каза:

— Трябва да бъдем по-внимателни, принц Джосуа. Моргенес цитира Нисес — а фактът, че действително е прочел поне части от „Ду Сварденвирд“, за мен само доказва съобразителността му — цитира Нисес, който говори за други два „Велики меча“. Освен Печал. Ето, нека прочета това, което според Моргенес са думи на самия Нисес.

Бинабик се прокашля и започна да чете:

— Първият Велик меч се появил в същинския си образ от Небето преди хиляда години.

Усирис Ейдон, Когото ние, чедата на Майката Църква, наричаме Син и Въплъщение на Бога, висял девет дни и нощи, прикован за Своите Ръце и Крака към Дървото за екзекуции на площада пред Храма на Ювенис в Набан. Този Ювенис бил езическият бог на справедливостта и набанският император имал навика да провесва такива осъдени от неговите съдилища инаковярващи престъпници на могъщите клони на дървото на Ювенис. Така висял с главата надолу и Усирис като бут говеждо, обвинен в светотатство и размирици за това, че обявил възшествието на Единия бог.

През тази Девета нощ от Небесата се спуснала със страховито бучене една светкавица и свистяща мълния разсякла Храма на хиляда отломъци, убивайки езическите съдии и свещеници в него. Когато пушеците и изпаренията се разпръснали, Тялото на Усирис Ейдон го нямало и се надигнал огромен вопъл, че Бог Го е възкачил отново на Небето и е наказал враговете Му, макар други да твърдели, че ревностните ученици на Усирис са свалили тялото Му и са избягали по време на Бъркотията. Тези неверници били накарани бързо да замлъкнат и Словото за чудото обходило всички кътчета на Града. Това сложило началото на провала на езическите богове на Набан.

Сега сред руините на Храма лежал обгърнат от изпарения огромен Камък. Ейдонитите оповестили, че на това място се намирал езическият олтар, разтопен от отмъщаващите пламъци на Единия бог.

Аз, Нисес, обаче мисля, че това е била огнена Звезда, каквито понякога падат от небето.

И така, императорските майстори на мечове взели един голям отломък от разтопените останки и установили, че е годен за обработка, и изковали от небесния метал огромен Меч. Заради клоните-камшици, смъкнали кожата от Гърба на Усирис, звездният меч — за какъвто го мисля — бил наречен ТРЪН и в него се криела огромна мощ…

— По този начин — продължи Бинабик, — предаван по наследство на всеки следващ набански владетел, мечът Трън най-после стигнал до…

— До сър Камарис, любимия приятел на баща ми — допълни Джосуа. — Безброй са историите за меча Трън, но до днес не знаех откъде пристига… ако може да се вярва на Нисес. Разказаното понамирисва на ерес.

— Онези негови твърдения, които са насочени срещу вярата, звучат основателно — обади се Джарнауга и потупа брадата си.

— И все пак — отвърна Джосуа, — какво означава това? Когато Камарис се е удавил, е изчезнал и мечът му.

— Позволете ми да ви прочета още малко от ръкописа на Нисес — намеси се Бинабик. — Ето тук той говори за третата част на нашата загадка.

— Вторият от Великите мечове се появил от Морето, прекосявайки соления океан от Запад до Остен Ард.

В продължение на няколко години Морските нашественици пристигали до тези земи от далечната студена страна, която наричали Ийсгард, за да се завърнат обратно върху вълните, след като приключвали с плячкосването.

Тогава някаква Трагедия или ужасяваща Случка в родния им край принудила мъжете на Ийсгард да напуснат земята си, да доплуват със своите семейства в Остен Ард и да се заселят на Север в Римърсгард, земята, където съм се родил много след това.

Когато слезли на брега, техният крал Елврит благодарил на Удун и останалите езически богове, след което наредил да изковат меч от железния кил на неговия кораб-дракон, за да защитава Народа си в тази нова земя.

Случило се така, че дали кила на двернингите или дуорите, потаен и коварен народ, и те отделили Чистия и Важен метал незнайно как и изковали дълго блестящо острие.

Когато започнали да се пазарят за парите, крал Елврит и майсторът на двернингите се спречкали и кралят посякъл ковача и отмъкнал меча, без да плати, което много по-късно причинило Беди.

В памет на заселването им в Новата земя Елврит нарекъл меча МИНИЯР, което означава „Година на паметта“ или „на спомена“.

Тролът млъкна, пристъпи към масата и отпи вода от каната.

— Ще рече, Бинабик от Ийканук, два могъщи меча — обади се Джосуа. — Вероятно от тази кошмарна година мозъкът ми е омекнал, но не проумявам какво значение имат те за нас.

— Три меча — поправи го Джарнауга, — ако прибавим Джингизу на Инелуки — който наричаме Печал. Три Велики меча.

— Трябва да прочетете тази последна част от книгата на Нисес, която цитира Моргенес, принц Джосуа — намеси се най-после Странгиард и вдигна оставения от Бинабик на масата пергамент. — Ето тук. Откъсът в стихове в края на ръкописа на този луд.

Джосуа зачете на висок глас:

— Щом скреж покрий камбаната на Калвес

и Сенки изпълзят на пътя,

щом притъмней във Кладенеца и водата,

три Меча ще се появят.

Щом Букен от Земята изпълзи

и спусне се от висотите Хунин,

кошмарът щом налегне Сън спокоен,

три Меча ще се появят.

Да променят Съдбата те,

на Времето Мъглите да разсеят,

щом Древното е устояло,

три Меча ще се появат…

— Мисля… мисля, че разбирам — каза принцът, явно заинтригуван. — Това е едва ли не пророчество за нашето време — че един ден Инелуки ще се завърне.

— Да — каза Джарнауга; решеше с пръсти брадата си, загледан над рамото на Джосуа. — Очевидно, ако всичко съвпада, „три Меча ще се появят“.

— Според нас, принце — обади се Бинабик, — ако Кралят на бурите изобщо може да бъде сразен, то ще стане, ако намерим трите меча.

— Трите меча, за които споменава Нисес ли? — запита Джосуа.

— Така изглежда.

— Но ако е вярно онова, което е видял Саймън, Печал вече е в ръцете на брат ми. — Принцът свъси вежди и бръчици прорязаха бледото му чело. — Ако беше толкова лесно да отидем и да го вземем от него в Хейхолт, нямаше да се спотайваме тук в Наглимунд.

— Печал е последната ни грижа, принце — обади се Джарнауга. — Трябва да се размърдаме, за да си осигурим другите два. Всички познават проницателния ми поглед, но дори аз не провиждам в бъдещето. Вероятно ще възникне възможност да вземем Печал от Елиас или пък той ще допусне някаква грешка. Но сега трябва да се погрижим да намерим Трън и Минияр.

Джосуа се отпусна в стола си и стисна слепоочията си.

— Прилича на детска приказка! — възкликна той. — Как да оцелеят обикновените хора в такива времена? Мразовита зима през ювен… възкръсналият Крал на бурите, който е мъртъв ситски принц… а сега и отчаяно търсене на някакви отдавна забравени мечове — истинска лудост! Безумие! — Той отвори очи. — Все пак какво можем да направим? Вярвам на всичко, което чух… значи също съм полудял!

Принцът се изправи и закрачи из стаята. Останалите го наблюдаваха, доволни, че въпреки крехката си надежда най-после бяха успели да накарат Джосуа да повярва в необикновената и тягостна истина.

— Отец Странгиард — обърна се накрая принцът към свещеника, — ще отидете ли да намерите херцог Исгримнур? Освободих прислугата и всички останали, за да останем насаме.

— Разбира се — отговори архиварят и бързо излезе от стаята.

— Каквото и да се случи — продължи Джосуа, — тази вечер трябва да изясня доста неща на съвета. Исгримнур трябва да е до мен. Бароните го познават като практичен мъж, докато мен все още ме подозират заради прекараните в Набан години и странните ми маниери. — Принцът се усмихна уморено. — Ако всички тези налудничави неща са истина, задачата ни е наистина ужасно сложна. Ако херцогът на Елвритшала ме подкрепи, мисля, че и бароните ще го направят — въпреки че не възнамерявам да споделям с тях тази последна информация, макар тя да представлява някаква крехка надежда. Не ми се вярва някои от лордовете да са способни да запазят в тайна такива изумителни неща. — Принцът въздъхна. — Достатъчно неприятно беше Елиас да ми е единственият враг. — Той се втренчи в пламъците в камината и присви очи, но не заплака. — Бедният ми брат.

Сепнат от тона му, Бинабик вдигна поглед към него.

— Бедният ми брат — повтори Джосуа. — Сигурно сънува кошмари — Кралят на бурите! Белите лисици! Не мога да допусна, че е знаел какво върши.

— Някой е знаел какво вършат те, принце — натърти тролът. — Струва ми се, че господарят на Стормспайк и фаворитите му не обикалят от къща на къща като амбулантни търговци, за да продават стоката си.

— О, изобщо не се съмнявам, че Приратес се е докопал до тях по някакъв начин — съгласи се Джосуа. — Още от семинарията на усирианските братя познавам и него, и сатанинската му жажда за забранени знания. — Той поклати печално глава. — Но макар и изключително храбър, Елиас винаги е изпитвал подозрение към тайните в старинните книги и презрение към начетеността. Освен това избягва да говори за духове и демони. Стана още по-зле след… след смъртта на съпругата му. Питам се какво ли го е накарало да преживее целия този ужас заради подобна сделка. Дали не съжалява сега — с такива ужасни съюзници! Бедният, глупав Елиас…

Пак валеше и когато Странгиард се върна с херцога, и двамата бяха станали вир-вода, докато успеят да прекосят обширния вътрешен двор. Исгримнур стоеше на вратата на покоите на Джосуа и потропваше с крак като неспокоен кон.

— Занимавах се със съпругата си — заобяснява той. — Тя и другите жени не дочакали пристигането на Скали и отишли при тан Тонруд, нейния вуйчо. Доведе със себе си шестима от моите мъже и двайсетина жени и деца. Пръстите й са измръзнали. Бедната Гутрун.

— Съжалявам, че те накарах да я оставиш сама, Исгримнур, особено след като е пострадала — извини се принцът, докато стискаше ръката на херцога.

— Не мога да направя кой знае какво. Момичетата ще й помогнат. — Намръщи се, но в гласа му прозвуча нотка на уважение. — Тя е силна жена. Роди ми силни синове.

— А ние ще помогнем на Изорн, най-големия ти син, не изпадай в униние. — Джосуа отведе Исгримнур до масата и му подаде ръкописа на Моргенес. — Все пак май ще ни се наложи да водим повече от една битка.

Херцогът прочете пасажите за съдбоносните мечове и зададе няколко въпроса, после зачете отново.

— Тези стихове, така ли? — попита накрая той. — Мислите ли, че в тях е ключът за всичко това?

— Ако имаш предвид ключ за врата — отвърна Джарнауга, — да, наистина се надяваме, че е така. Защото, изглежда, тъкмо това трябва да направим: да намерим мечовете от пророчеството на Нисес, които да ни защитят от Краля на бурите.

— Но твоето момче твърди, че Елиас притежава меча на ситите — и аз действително го видях да носи един чудат меч, когато ми каза, че мога да замина за Елвритшала. Беше огромен и странен.

— Това ни е известно, херцоже — обади се Бинабик. — Първо трябва да открием другите два.

Исгримнур го погледна със скептично присвити очи.

— И какво искаш от мен, дребосъко?

— Единствено помощта ти, под каквато и да е форма — отговори Джосуа и потупа римъра по рамото. — Бинабик от Ийканук е тук поради същата причина.

— Чували ли сте нещичко за съдбата на Минияр, меча на Елврит? — попита Джарнауга. — Признавам, че аз би трябвало да знам, тъй като целта на нашата Лига е да събира такова знание, но Минияр е изчезнал от известните нам приказки.

— Знам за него от баба си, която беше разказвачка на приказки — отвърна Исгримнур и задъвка мустака си, докато се опитваше да си припомни. — По родословната линия на Елврит стига до Фингил Червеноръкия, от когото го наследява синът му Хйелдин, а когато той пада от кулата — с мъртвия Нисес на пода зад него, — го поема неговият помощник Икфердиг заедно с короната на римърите и владичеството на Хейхолт.

— Икфердиг умира в Хейхолт — обади се плахо Странгиард, който грееше ръцете си на камината. — В моите книги е наречен Изгорелия крал.

— Изпепелен от драконовите пламъци на Червения Шуракай — добави Джарнауга. — Опечен в тронната си зала като заек.

— Тъй че — продължи замислен Бинабик, докато деликатният Странгиард потръпваше от думите на Джарнауга — Минияр е или някъде сред стените на Хейхолт… или е изпепелен от огненото дихание на дракона.

Джосуа се надигна и се приближи към камината, загледан в потрепващите пламъци. Странгиард отстъпи настрана, за да не притеснява принца.

— Две неясни и нерадостни възможности — каза Джосуа и погледна навъсено отец Странгиард. — Днес не ми носите добри новини. — При тези думи архиварят смръщи лице. — Първо ми казвате, че едничката ни надежда е да намерим тези три легендарни меча, а след това, че два от тях са в крепостта на моя враг брат ми — ако въобще съществуват. — Принцът изпъшка. — А третият? Да не би Приратес да си реже мръвките на масата с него?

— Трън — обади се Бинабик и се покатери на ръба на масата. — Мечът на великия рицар Камарис.

— Изкован от звездния камък, разрушил храма на Ювенис в древен Набан — допълни Джарнауга. — Но по всяка вероятност е потънал в морето заедно с великия Камарис, когато е бил пометен от вълните в залива Фиранос.

— Ето виждате ли! — викна Джосуа. — Два в ръцете на брат ми, а третият в още по-яката хватка на ревнивия океан. Прокълнати сме още преди да започнем!

— Невероятно е, че и книгата на Моргенес е оцеляла след унищожаването на покоите му и на самия него — прозвуча твърдо гласът на Джарнауга, — за да стигне през опасности и безнадеждност до нас и да прочетем пророчеството на Нисес. Но тя наистина е оцеляла. И стигна до нас. Надежда винаги съществува.

— Извинете, принце, но изглежда, можем да направим само едно — обади се Бинабик и поклати мъдро глава, както бе възседнал масата. — Отново да разровим архивите, докато не открием отговора на загадката за Трън и другите мечове. И то колкото е възможно по-бързо.

— Наистина бързо — подкрепи го Джарнауга, — тъй като губим скъпоценно време.

— На всяка цена — отсече Джосуа и придърпа стола си до камината. — На всяка цена побързайте, макар дълбоко да се боя, че времето ни е изтекло.

— По дяволите, по дяволите, по дяволите — повтаряше Саймън и мяташе камъни от крепостната стена срещу фучащия насреща му вятър.

Наглимунд се издигаше сред огромното разпенено сивкаво нищо, сякаш поникнала сред изсипващите се дъждовни водопади планина.

— По дяволите — изруга отново той, докато се навеждаше да потърси друг камък на мократа каменна стена.

Сангфугол вдигна очи към него изпод провисналата си подгизнала коса.

— Саймън — измърмори сърдито той, — не става и така, и така. Първо ги ругаеш, че те мъкнат като чувал на амбулантен търговец, а след това проклинаш и мяташ камъни, че не са те поканили на следобедните дебати.

— Знам — отвърна Саймън и запрати следващия камък от стената. — Не знам какво искам. Нищо не знам.

Арфистът се намръщи.

— Това, което аз бих искал да знам, е: какво правим тук? Няма ли по-добри местенца, където човек би могъл да се чувства нещастен и изоставен? На тази стена измръзнах като ташаците на копач на кладенец. — И той затрака със зъби с надеждата да предизвика съчувствие. — Чий го крепим тук горе?

— Вятърът и дъждът проясняват главата — извика Таусър зад гърба му. — Няма по-добър лек, след като си се наливал цяла нощ.

Дребният старец намигна на Саймън, който предположи, че Таусър отдавна би слязъл долу, ако не предпочиташе да се наслаждава на гледката на треперещия в красивото си сиво кадифено наметало Сангфугол.

— Е — изръмжа арфистът, нещастен като мокър котарак, — пиеш като някой младок, Таусър — или като вдетинен, — тъй че за мен не е никаква изненада да те видя да подскачаш по стената като хлапак.

— О, Сангфугол — ухили се Таусър, — прекалено си… Ха! — посочи той. — Това не е ли херцог Исгримнур? Чух, че се е върнал. Хей, херцоже!

Шутът се разкрещя и размаха ръце. Исгримнур, присвил очи срещу забиващите се в тях дъждовни капки, погледна нагоре.

— Херцог Исгримнур! Аз съм — Таусър!

— Ти ли си, Таусър? — извика херцогът. — Да те вземат мътните, наистина си ти, дърт копелдак такъв!

— Качи се де, качи се! — подкани го Таусър. — Ела да ми кажеш какви са новините!

— Не се изненадвам — заключи сардонично Санфугол, когато херцогът нагази в превърнатия в езеро от дъжда двор, за да стигне до виещата се по крепостната стена стълба. — Само един римър, освен този умопобъркан дъртак, може да се изкатери чак тук по собствена воля. Сигурно му е направо горещо, щом като не вали сняг.

Исгримнур кимна уморено на Саймън и арфиста, след което се обърна, сграбчи обсипаната с изпъкнали вени ръка на шута и го млясна приятелски. Изправен в целия си огромен ръст до Таусър, приличаше на мечка, която пошляпва малкото си.

Докато херцогът и шутът говореха, Саймън продължи да мята камъни, а Сангуфол не помръдваше — на лицето му бе изписана мъченическа безнадеждност. Много скоро разговорът между римърите естествено се прехвърли от общите приятели и домашните проблеми към по-мрачни теми. Щом Исгримнур заговори за надвисналата заплаха от война и сянката на Севера, Саймън отново усети студа, за който мразовитият вятър му беше помогнал — странно как — да забрави за известно време. Когато херцогът заприказва с приглушен глас за Владетеля на Севера и спомена, че някои неща са твърде страшни, за да бъдат изречени на глас, Саймън усети студът да прониква още по-дълбоко в него. Загледа се в смрачената далечина и изпита усещането, че отново крачи по пътя от своя сън…

… Неудържимото привличане на каменната планина, ореолът от пламъци… Кралицата със сребърната маска на трона от лед и отекващите гласове в скалистата твърд…

Черните мисли го притиснаха като огромен камък. Толкова лесно би било, сигурен беше, да пристъпи в тъмнината, в топлината отвъд студа…

„… Тъй близо… тъй близо…“

— Саймън! — чу глас в ухото си.

Нечия ръка го сграбчи за лакътя. Той погледна сепнато надолу и видя ръба на крепостната стена на сантиметри от краката си и шибаната от вятъра вода на двора точно под него.

— Какви ги вършиш? — попита го Сангфугол и разтърси рамото му. — Ако паднеш долу, няма да ти се размине само с няколко строшени кокала.

— Аз… — смотолеви Саймън объркано. — Аз…

— Трън? — високо каза Таусър в отговор на нещо казано преди това от Исгримнур. Саймън се извърна и видя как дребният шут дърпа римъра за наметалото като досаден хлапак. — „Трън“ ли каза? А защо не дойде веднага при мен? Знам всичко, което би могъл да знае някой! — Старецът се обърна към Саймън и арфиста. — Кой е прекарал най-дълго с нашия Джон? Кой? Никой, освен мен, разбира се. Правех смешки и се премятах, и го забавлявах цели шейсет години. Както и великия Камарис. Виждал съм го да идва в двора. — Извърна се отново към херцога с грейнал поглед, какъвто Саймън не беше забелязвал преди. — Аз съм този, който ви трябва — гордо заяви Таусър. — Бързо! Заведи ме при принц Джосуа.

Кривокракият шут почти заподскача от нетърпение, докато водеше слисания римър към стълбите.

— Слава на Бога и ангелите му — възкликна Сангфугол, докато ги гледаше да се отдалечават. — Предлагам веднага да вървим да излеем нещо във вътрешностите си — за компенсация на влагата отвън.

И поведе Саймън, който продължаваше да поклаща глава, надолу по кънтящото, осветено от факли стълбище, далеч от мократа от дъжда стена и северните ветрове към топлината.

— Ние разбираме мястото ти в тези събития, Таусър — рече нетърпеливо Джосуа.

Вероятно за да се предпази от проникващия отвсякъде студ, принцът бе омотал около врата си вълнен шал. Върхът на тънкия му нос беше червен.

— Тъкмо уточнявам това място, така да се каже, ваше височество — заяви самодоволно Таусър. — Ако мога да получа чаша вино, което ще улесни разказа, ще пристъпя направо към най-главното.

— Исгримнур — изпъшка Джосуа, — ще бъдеш ли така добър да намериш нещо за пиене на нашия многоуважаем шут? В противен случай се боя, че ще трябва да чакаме края на историята до Второ пришествие.

Херцогът на Елвритшала пристъпи към кедровия шкаф до масата на Джосуа и взе кана червено вино.

— На. — Той подаде напълнен бокал на Таусър. Шутът сръбна една глътка и се ухили.

„Не от виното има нужда той, а от внимание — помисли си римърът. — Времената са твърде сурови дори за младите и способните, камо ли за един остарял смешник, чийто господар е мъртъв“.

Загледа се в лицето на шута и за момент му се стори, че зад бръчките като през тънка завеса съзира детинския му израз.

„Дано Бог ми подари бърза и достойна смърт — помоли се наум Исгримнур, — за да не се превърна някога в един от тези изкуфели глупаци, седнали край огъня да разправят на младоците, че нещата никога няма да бъдат такива, каквито са били“.

Върна се до стола си, заслушан във вълчия вой на ветровете отвън.

„Макар че този път това може и да е вярно. Може би добрите времена са си отишли безвъзвратно. Може би не ни остава нищо друго освен една обречена битка срещу пълзящия от всички страни мрак“.

— Разбирате ли — не спираше Таусър, — Трън, мечът на Камарис, не потъна заедно с него в океана. Беше го дал на съхранение на своя оръженосец Колмънд от Родстанби.

— Дал му меча си?! — учуди се Джосуа. — Това не отговаря на нито една от историите за Камарис-са-Винита, които съм чувал.

— Да, но не го познаваш през тази последна година… а и как би могъл, след като току-що се бе пръкнал на този свят? — Таусър сръбна още един гълток и се вторачи замислено в тавана. — Сър Камарис стана много особен и рухна след смъртта на майка ти кралица Ебека. Той й се беше посветил, както знаеш, и боготвореше дори плочките, по които стъпваха краката й — сякаш беше самата Божия майка Елисия. Винаги съм си мислил, че се самообвиняваше за смъртта й, сякаш би могъл да я излекува с помощта на оръжието си или с чистотата на сърцето си… нещастен идиот.

Забелязал нетърпението на Джосуа, Исгримнур се приведе напред.

— Та значи дал звездния меч Трън на оръженосеца си?

— Да, да — отвърна старчето сопнато, раздразнено, че го пришпорват. — Когато Камарис изчезнал в морето отвъд остров Харча, Колмънд си го присвоил. Възвърнал си семейните земи в Родстанби във Фростмарч и станал лорд на доста обширната провинция. Славата на Трън се носела по цял свят и щом враговете му само го зървали — а никой не можел да го сбърка, целия черен и блестящ, с изключение на сребърната му дръжка, изящен и смъртно опасен, — не смеели да застанат насреща му. Твърде рядко му се налагало да го изважда от ножницата дори.

— Значи е в Родстанби? — обади се възбудено Бинабик. — На два дни път оттук?!

— Не, не, не — измърмори Таусър и размаха бокала към Исгримнур, за да го напълни отново. — Ако мъничко почакаш, троле, ще ви разкажа всичко.

Преди Бинабик или принцът, или някой от останалите да успее да отговори, Джарнауга, който бе приклекнал край огъня, се надигна и се наведе към дребния шут.

— Таусър — каза той с твърд и хладен като лед глас, — не можем да те чакаме повече. От север надвисва гибелен мрак като сянката на смъртта. Ние трябва да се доберем до меча, схващаш ли? — В прилив на ярост той приведе лице още по-близо до неговото и рунтавите вежди на дребосъка подскочиха от уплаха. — Ние трябва да намерим Трън, тъй като много скоро самият Крал на бурите ще почука на врата ни. Разбираш ли?

Джарнауга отново приклекна до камината. Таусър го гледаше зяпнал.

„Ха така — помисли си Исгримнур. — Ако искахме новината да се разчуе в цял Наглимунд, сега ни е в кърпа вързано. И все пак, изглежда, успя да го вразуми“.

Изминаха няколко секунди, преди шутът да отмести уплашения си смаян поглед от светлоокия северняк. Когато се обърна, в очите му вече не се четеше задоволството, което излъчваха допреди малко.

— Колмънд — подхвана той, — сър Колмънд бил чувал разкази за легендарното съкровище на дракона Игджарджук на връх планината Урмшайм. Нямало друго такова огромно богатство по широкия свят.

— Само на един равнинец би му хрумнало да търси дракон из планините — или пък злато! — възмути се Бинабик. — Моят народ отдавна живее край Урмшайм и живеем дълго, защото не стъпваме там.

— Но нали разбирате — продължи Таусър, — че за цели поколения драконът е бил единствено легенда. Никой не го е виждал, никой не го е чувал… с изключение на полудели из снежните полета скитници. А Колмънд притежавал меча Трън, вълшебен меч, който го предвождал в диренето му на вълшебното съкровище!

— Що за идиотизъм! — възкликна Джосуа. — Нима не е имал всичко, което е искал? Могъщо владение? Меч на герой? Защо му е било да скитосва подир привиденията на малоумни?

— Да ме вземат мътните, Джосуа — изруга Исгримнур, — защо въобще хората вършат това или онова? Защо са окачили нашия повелител Усирис с главата надолу на Дървото? Защо му е нужно на Елиас да хвърли в затвора родния си брат и да се съюзява с демони, след като вече е Върховен крал на цял Остен Ард?

— Нещо наистина подтиква мъжете и жените да посягат към неща, които не биха могли да достигнат — обади се Джарнауга от ъгъла до камината. — Понякога онова, към което се стремят, прескача границите на разбираемото.

Бинабик скокна лекичко на пода.

— Много приказки за нещо, което никога няма да проумеем — заяви той. — Въпросът остава: къде е мечът? Къде е Трън?

— Загубен някъде на север, сигурен съм — отвърна Таусър. — Не съм чувал сър Колмънд да се е завръщал от диренето си. Една от легендите твърди, че е станал крал на Хунен и продължава да живее там в ледена крепост.

— Напомня ми старинните предания за Инелуки — подхвърли замислено Джарнауга.

— Стигнал до манастира „Свети Скенди“ в Хейтстед — неочаквано се обади отец Странгиард от дъното на стаята. — Думите на Таусър ми го припомниха. Сетих се, че имам някои от книгите на ордена Скенди, спасени при опожаряването на манастира. Ето тук главната счетоводна книга от годината на основаването, хиляда сто трийсет и първа. Вижте, има списък на снаряжението на отряда на Колмънд.

Той я подаде тържествено на Джосуа, който я вдигна към очите си.

— „Сушени месо и плодове — започна Джосуа, напрягайки се да разчете потъмнелия ръкопис. — Вълнени наметала, два коня…“ — Той вдигна поглед. — Пише, че отрядът се състои от „една дузина и един“ — тринайсет.

Подаде книгата на Бинабик, който се върна до огъня и двамата с Джарнауга я заразглеждаха внимателно.

— Значи ги е сполетяла беда — отбеляза Таусър, докато напълваше отново бокала си. — Според историите, които съм чувал, е тръгнал от Родстанби с две дузини избраници от най-добрите си мъже.

Исгримнур се бе втренчил в трола.

„Сигурно е доста умен — мислеше си римърът, — макар да нямам много вяра нито на него, нито на такива като него. И с какво държи това момче под властта си? Това също не ми харесва особено, макар да ми се струва, че историите, които разказват, са до голяма степен верни“.

— И каква работа ни върши всичко това? — попита той. — Щом мечът е изчезнал, просто го няма и се налага да направим всичко възможно да се укрепим добре тук.

— Херцог Исгримнур — обади се Бинабик, — вие май не разбирате: ние нямаме избор. Ако Кралят на бурите наистина е по-опасният ни враг — за което, мисля, сме единодушни, — изглежда, единствената ни надежда е да се сдобием с трите меча. Засега за два от тях не можем да направим нищичко. Остава Трън и трябва да го намерим — ако това въобще е възможно.

— Не ме поучавай, дребосък — изръмжа Исгримнур, но Джосуа махна уморено с ръка, за да предотврати свадата им.

— Престанете — каза принцът. — Оставете ме да помисля. Умът ми е трескав от толкова налудничави неща, струпани на едно място. Имам нужда от малко спокойствие.

Странгиард, Джарнауга и Бинабик заразглеждаха монашеската счетоводна книга и ръкописа на Моргенес, като разговаряха шепнешком; Таусър довърши виното си: до него навъсеният Исгримнур отпиваше малки глътки. Джосуа не откъсваше очи от огъня. Изтощеното лице на принца приличаше на изопнат върху кост пергамент; херцогът на Елвритшала избягваше да го поглежда.

„Дори баща му на смъртното си ложе не изглеждаше по-зле — мислеше си Исгримнур. — Дали има сили да ни поведе през обсадата, която, както изглежда, ще ни сполети много скоро? Има ли сили да оцелее самият той? Винаги е бил мислител, всичко го безпокои… макар, честно казано, да не е мухльо, когато хване меча и щита“.

Той пристъпи с тежка крачка към принца и отпусна мечата си лапа върху рамото му. Джосуа вдигна очи.

— Можеш ли да ми дадеш сигурен човек, приятелю? Имаш ли някой, който познава североизточните земи?

Исгримнур се замисли.

— Има двама-трима. Фреке обаче е твърде стар, за да издържи на пътуването, което замисляш. Айнскалдир не би ме изоставил, освен ако насила не го изблъскам с копието си през вратата на Наглимунд. А и положително ще ни дотрябва с неговата необузданост тук, когато битката стане прекалено напечена. Като язовец е — става най-свиреп и безпощаден, когато го набуташ в някоя дупка. — Херцогът се умълча за известно време. — От останалите бих ти дал Слудиг. Млад и силен е, а освен това и умен. Да, Слудиг ще ти свърши работа.

— Добре — бавно каза Джосуа. — Имам трима-четирима, които ще изпратя, но по-добре малка група, отколкото голяма.

— А за какво по-точно?

Исгримнур огледа обширната зала и отново се запита дали не им се привиждат призраци и дали зимният студ не е вкочанил разсъдъка им.

— Да търсят меча на Камарис — отвърна принцът с едва доловима усмивка. — Абсолютна лудост, а и нямаме на какво да се опрем, освен на отколешни истории и няколко нечетливи думи във вехти книги, но не бихме могли да си позволим да отхвърлим тази възможност. Посред лято ни връхлитат зимни бури. Всичките ни съмнения с нищо не променят този факт.

Той заоглежда залата, присвил замислено устни.

— Бинабик от Ийканук — извика накрая и тролът бързо дойде при него. — Ще поемеш ли водачеството на отряд по дирите на Трън? Познаваш северните планини по-добре от всички тук, с изключение на Джарнауга, може би, който, надявам се, ще се присъедини.

— За мен е огромна чест, принце — отвърна Бинабик и коленичи.

Дори Исгримнур не се сдържа и се ухили.

— За мен също е чест, принц Джосуа — каза Джарнауга, — но мисля, че не бива. Тук в Наглимунд ще служа най-добре. Краката ми са стари, но очите ми все още са зорки. Ще помагам на Странгиард в проучването на архивите, тъй като все още има много въпроси, които се нуждаят от отговор, много загадки се крият в разказите за Краля на бурите и за местонахождението на Минияр, меча на Фингил. А има и други възможности, с които също бих могъл да помогна.

— Ваше височество — попита Бинабик, — ако все още има непопълнено място, мога ли да получа разрешението ви да взема младия Саймън? В последното си желание Моргенес помоли момчето да бъде наглеждано от моя господар. След смъртта на Укикук сега аз съм господарят и не се отказвам от тази грижа.

Джосуа го изгледа скептично.

— И мислиш да се грижиш за него, като го вземеш със себе си в подобна налудничава експедиция из непознатия север?

Бинабик повдигна вежди.

— Непознат за големите хора, може би. За моя народ той е като домашен двор. А и по-безопасно ли е за него да остане в замък, на който предстои битка с Върховния крал?

Принцът стисна челото си, сякаш го болеше главата.

— Сигурно си прав. Ако тази крехка надежда се стопи, за всички, които са застанали на страната на господаря на Наглимунд, няма да има безопасно кътче. Ако момчето иска да тръгне, вземи го. — Той прегърна Бинабик. — Добре, малки човеко — ти си малък, но храбър. Върни се при книгите си, а утре сутрин ще ти изпратя трима добри еркинландци и човека на Исгримнур — Слудиг.

— Моите благодарности, принц Джосуа — отвърна Бинабик. — Но мисля, че трябва да потеглим през нощта. Малка група сме и е по-добре да не привличаме вниманието на злонамерените.

— Така да бъде — съгласи се Джосуа, изправи се и вдигна ръка, сякаш го благославяше. — Кой би могъл да каже дали това е някакво глупашко поръчение, или спасение за всички нас? Би трябвало да потеглите с фанфари и овации. Но необходимостта налага да няма почести и дискретността трябва да бъде съблюдавана неотклонно. Помнете, че мислите ни са с вас.

Исгримнур се поколеба, след което се приведе и стисна малката ръка на Бинабик.

— Всичко е дяволски странно — промълви той, — но Бог да е с вас. Ако Слудиг започне да се заяжда, бъди снизходителен. Лесно кипва, но е с добро сърце и е беззаветно предан.

— Благодаря ти, херцоже — отвърна замислено тролът. — Дано твоят бог наистина ни благослови. Тръгваме към непознати места.

— Като всички смъртни — добави Джосуа. — Рано или късно.

— Какво! Казал си на принца и на всички, че ще тръгна с вас? — Саймън сви юмруци от гняв. — Кой ти даде право?

— Приятелю Саймън — отвърна кротко Бинабик, — никой не те заставя да тръгнеш. Само поисках разрешение от Джосуа да участваш в това дирене и той го даде. Изборът зависи от теб.

— Мамка му! Какво друго бих могъл да избера? Ако кажа не, всички ще ме помислят за страхливец!

— Саймън. — Дребосъкът бе самото търпение. — Първо, моля те да не използваш войнишките попържни, които си усвоил току-що. Ние кануките сме благовъзпитан народ. Второ, не е хубаво да се съобразяваш чак толкова с мнението на другите. Така или иначе, тези, които остават в Наглимунд, съвсем не са страхливци.

Саймън въздъхна отчаяно и обви ръце около гърдите си. Загледа се в навъсеното небе и мътно прозиращото иззад облаците слънце.

„Защо хората винаги вземат решения вместо мен, без да ме питат? Да не съм дете?“

Остана неподвижен още няколко мига, със зачервено не само от студа лице. Бинабик протегна ласкаво малката си ръка към него.

— Приятелю, тъжно ми е, че за теб това не е чест, каквато се надявах, че ще бъде — свързана с една наистина ужасяваща опасност, разбира се, но чест все пак. Обясних колко важно ни се струва това дирене и че съдбата на Наглимунд и целия Север може да зависи от неговия успешен край. Естествено, всичко може да приключи без слава и триумф в бялата северна пустош.

Той потупа тържествено Саймън по ръката, след което бръкна в джоба на подплатения си с кожа елек.

— Вземи. — И пъхна в шепата му нещо твърдо и студено.

Обърканият Саймън погледна ръката си. Беше пръстен, най-обикновена тъничка халка с инкрустиран простичък знак: издължен овал с наклонен триъгълник в единия край.

— Рибешкият знак на Лигата на свитъка — обясни Бинабик. — Моргенес го е сложил на крачето на врабчето заедно с бележката, за която споменах. В края на бележката пишеше, че това е за теб.

Саймън се опита да огледа пръстена на слабата слънчева светлина.

— Не съм виждал Моргенес да го носи — каза той зачуден, че пръстенът не събужда у него никакъв спомен. — Всички членове на Лигата ли имат такива пръстени? А и имам ли право да го нося? Едва-едва чета. А и с писането не съм много добре.

Бинабик се усмихна.

— Моят господар нямаше такъв пръстен или поне никога не съм го виждал. Колкото до другото: Моргенес е искал да го имаш и съм сигурен, че това е достатъчно.

— Бинабик — Саймън присви очи, — от вътрешната страна има надпис. — Той вдигна пръстена към очите на трола. — Не мога да го прочета.

Тролът присви очи.

— Надписът е на някакъв ситски език… и е трудно да се прочете, защото е много ситен и шрифтът ми е непознат. — Продължи да оглежда пръстена още няколко мига. — Този знак означава „дракон“… а този, предполагам, „смърт“… „Смърт и дракон“?… „Смърт на дракона“? — Вдигна очи към Саймън, ухили се и сви рамене. — Нямам представа какво би могло да означава. Нямам достатъчно знания. Вероятно някаква приумица на твоя доктор или семеен девиз. Може би Джарнауга би могъл да го разчете.

Пръстенът без усилие се плъзна на средния пръст на дясната ръка на Саймън, сякаш му беше по мярка. Моргенес беше толкова дребен! Как го бе носил?

— Мислиш ли, че е магически? — попита внезапно младежът и присви очи, сякаш така би могъл да открие кръжащи като ситни мушици заклинания около пръстена.

— Дори да е — отвърна шеговито Бинабик, — Моргенес не е оставил никакви указания за употребата му. — И поклати глава. — Не ми се вярва. Просто спомен от човек, който държи на теб.

— Защо ми го даваш чак сега? — попита Саймън и усети, че се просълзява.

— Защото утре тръгвам на север. Ако решиш да останеш тук, може и да не се видим вече.

— Бинабик!

Беше му все по-трудно да удържи сълзите. Почувства се като малко дете, което препиращи се възрастни подбутват насам-натам.

— Чуй ме. — Лицето на трола беше съвсем сериозно. Той вдигна ръка, за да предотврати излишни възражения и въпроси. — Сега ти трябва да решиш, приятелю. Аз потеглям към покритата със сняг и лед земя с едно поръчение, което може да се окаже лудост и да погуби живота на безумците, които са решили да го изпълнят. Тези, които останат, ще се изправят срещу гнева на кралските войски. Боя се, че такъв избор е пагубен. — Бинабик поклати глава. — Но, Саймън, какъвто и да е изборът ти, да тръгнеш на север или да останеш да се сражаваш за Наглимунд — и принцесата, — ще си останем приятели, нали?

Той се вдигна на пръсти, тупна Саймън над лакътя, след това се обърна и закрачи през двора към архивите.

Саймън я завари сама да хвърля камъчета в кладенеца. Беше облечена в тежко наметало за дълъг път с качулка против студа.

— Здравей, принцесо — каза той.

Тя вдигна поглед и се усмихна печално. Изглеждаше много по-голяма, направо жена.

— Здравей, Саймън.

Дъхът й образува около главата й ореол от мъгла.

Той понечи да се поклони, но тя вече не го гледаше. Поредното камъче изтрака в стените на кладенеца. Той се подвоуми дали да не приседне, което би било нормално, но единственото подходящо място беше ръбът на кладенеца, което или би го поставило в неловка близост до принцесата, или би го принудило да гледа встрани. Предпочете да остане прав.

— Как си? — попита накрая.

Тя въздъхна.

— Чичо ми се държи с мен като с рохко яйце — все едно ще се строша, ако вдигна нещо или ме докосне някой.

— Сигурен съм… сигурен съм, че просто е притеснен за безопасността ти, след като преживя това рисковано пътуване, за да пристигнеш тук.

— Рискованото пътуване, което преживяхме двамата с теб. Но на теб никой не ти върви по петите, за да внимава да не си ожулиш коленете. Дори те обучават да се биеш с меч!

— Мири… Принцесо! — Саймън беше повече от изумен. — Надявам се, не искаш да се биеш с мечове?!

Тя вдигна глава и погледите им се срещнаха. За момент очите й лумнаха като слънца, с някакъв необясним копнеж; миг по-късно тя отново сведе уморено глава.

— Не — промълви тя. — Всъщност не. Но наистина бих искала да направя нещо!

Изненада го нескритата болка, прозвучала в гласа й, и в същия момент си я спомни по време на бягството им нагоре по Стайл — как търпеливо понасяше всички трудности; спътник, за какъвто човек би могъл само да мечтае.

— Какво… какво искаш да направиш?

Тя отново го погледна, доволна от сериозния му тон.

— Добре — започна тя, — не е тайна, че на Джосуа му е трудно да убеди Девазалес, че неговият господар херцог Леобардис трябва да се опълчи срещу баща ми. Джосуа би могъл да ме изпрати в Набан!

— Да те изпрати… в Набан!?

— Разбира се, идиот такъв. — Тя се намръщи. — От страна на майка ми аз съм от дома Ингадарин, много благороден род от Набан. Леля ми е омъжена за Леобардис! Кой по-добре от мен би могъл да убеди херцога!?

Тя плесна с пъхнатите си в ръкавици ръце, за да е по-категорична.

— О… — Саймън не знаеше какво да отговори. — Може би Джосуа смята, че това ще е… би било… не знам. — Той се замисли. — Имам предвид дали е редно дъщерята на Върховния крал да бъде тази… която организира съюзи, насочени срещу него?

— А кой познава по-добре намеренията на Върховния крал?

Вече наистина беше ядосана.

— А какво… — Той се поколеба, но любопитството му надделя. — Какво изпитваш към баща си?

— Дали го мразя? — В гласа й прозвуча горчивина. — Мразя това, в което се превърна. Мразя това, което мъжете около него го подучиха да върши. Ако все пак открие доброта в сърцето си и осъзнае грешките си… е, тогава отново бих го обикнала.

В кладенеца се изсипа цяла лавина камъчета. Саймън продължаваше да стои неловко до нея.

— Съжалявам, Саймън — каза накрая тя. — Станала съм много лоша. Старата ми дойка би се изумила, че съм забравила възпитанието си, обикаляйки из горите. Как си ти, как вървят нещата ти?

— Бинабик ме помоли да тръгна с него в мисията, на която го изпраща Джосуа — отговори той неочаквано за самия себе си. — На север — добави многозначително.

Очакваше да се притесни и дори да се уплаши, но лицето й сякаш грейна отвътре; и макар да му се усмихваше, тя като че ли не го виждаше.

— О, Саймън! — възкликна тя. — Колко смело! Колко прекрасно! Можеш ли… Кога тръгвате?

— Утре — отвърна той, смътно съзнавайки, че поради някаква странна причина „помоли да тръгна“ се бе превърнало в „тръгвам“. — Но все още не съм решил — едва чуто добави той. — Помислих си, че може да съм по-нужен тук, в Наглимунд — да мятам копия от крепостната стена.

Последното беше казано, за да не би тя случайно да си помисли, че остава, за да работи в кухнята или нещо от този сорт.

— О, Саймън — продължи Мириамел и внезапно хвана студената му ръка. — Ако чичо ми има нужда да го направиш, трябва да го направиш! Толкова е слаба надеждата, която ни крепи, ако е вярно всичко, което чувам…

Тя посегна към шията си и бързо размота небесносиния шал, който носеше — нежна, прозрачна ивица плат, — и му го подаде.

— Вземи това и го носи.

Саймън усети кръвта да нахлува с бучене в главата му и да избива върху бузите му и положи максимални усилия устните му да не се разтегнат в малоумна усмивка от изумление.

— Благодаря… принцесо — промълви най-после той.

— Ако го носиш — тя се изправи, — ще бъде все едно и аз самата съм там.

Направи лека танцова стъпка и се разсмя.

Саймън напразно се опитваше да проумее какво точно се бе случило, и то за толкова кратко време.

— Точно така, принцесо — смотолеви той. — Все едно сте там.

Нещо в тона му мигновено промени настроението й: изражението й стана сериозно, дори тъжно. Усмихна се още веднъж, но този път усмивката й бе вяла и някак унила, след това светкавично пристъпи към него — той така се стресна, че за малко не вдигна ръка да я отблъсне — и докосна със студените си устни бузата му.

— Знам, че ще се държиш храбро, Саймън. Върни се невредим. Ще се моля за теб.

И мигновено изчезна — хукна през двора като момиченце, с пелерината си приличаше на тъмносива вихрушка, и се скри в сумрака на свода. Саймън стоеше с шала в ръка. Мислеше за него, за усмивката й, докато целуваше бузата му, и усети в него да лумва някакво пламъче. Сякаш по някакъв необясним начин една-единствена факла се възправяше с пламъка си срещу огромния сив мраз, вкочанил целия север. Едничка ярко блещукаща светлинка сред ужасяващ ураган… но дори едно самотно огънче е в състояние да отведе пътника невредим до дома му.

Събра мекия плат на топка и го пъхна под ризата си.

— Радвам се, че дойдохте толкова скоро — каза лейди Воршева.

Великолепието на жълтата й рокля сякаш се отразяваше в тъмните й очи.

— За мен е чест, милейди — отвърна свещеникът; погледът му блуждаеше из стаята.

Воршева се засмя дрезгаво.

— Вие сте единственият, за кого е чест да ме посети. Но това няма значение. Нали разбирате какво трябва да направите?

— Сигурен съм, че съм разбрал правилно. Трудно е за изпълнение, но лесно за проумяване.

Той приведе глава.

— Добре. В такъв случай не чакайте повече — колкото по-дълго е чакането, толкова по-малък е шансът за успех. А и плъзват всевъзможни слухове.

Тя изчезна в задната стаичка сред облака от коприни.

— Ъъ… милейди?

Мъжът духна в шепите си. Покоите на принца бяха студени — огънят не бе запален.

— Остава проблемът с… плащането?

— Нима не го правите от почит към мен? — извика Воршева от стаичката.

— Уви, госпожо, аз съм беден човек. Това, което ви трябва, изисква средства.

Той пак духна в шепите си и пъхна ръце дълбоко под робата си.

Тя се върна с кесия от лъскав плат.

— Това го знам. Ето. В злато, както обещах — половината сега, останалата половина, щом се убедя, че работата е свършена. — Подаде му кесията и се дръпна. — Воните на вино! Това ли е човекът, комуто е поверена толкова важна работа?

— Това е светопричастно вино, милейди. Понякога, при изпълнените ми с премеждия пътувания, то ми остава единственото нещо за пиене. Трябва да разберете.

Усмихна й се притеснено, след което направи знака на Дървото над златото и го изпразни в джоба на робата си.

— Правим онова, което отговаря на Божията воля.

Воршева бавно кимна.

— Това го разбирам. Не ме проваляйте. Вие служите на велика цел, не само на мен.

— Разбирам, госпожо.

Той се поклони, обърна се и излезе. Воршева стоеше, забила поглед в разхвърляните върху масата на принца пергаменти. След малко въздъхна дълбоко — работата беше свършена.

По залез-слънце на другия ден след разговора с принцесата Саймън се озова в покоите на принц Джосуа, за да се сбогува. Усещаше се някак замаян, сякаш току-що се бе събудил, докато слушаше последния разговор на принца с Бинабик. Момчето и тролът цял ден бяха приготвяли багажа си, бяха намерили нова подплатена с кожа пелерина и шлем, както и ризница, която Саймън да носи под връхните си дрехи. Тя едва ли би могла да го предпази от пряк удар на меч или улучила го в гърдите стрела, но щеше да му е от полза при някое не чак толкова смъртоносно нападение.

Тежестта й му вдъхна увереност, но Хейстън го предупреди че в края на целодневните преходи няма да му е особено весело.

— Да си воин е тежко бреме, момче — каза едрият мъжага, — а най-тежкото е да оживееш.

Самият Хейстън бе един от тримата еркинландци, направили крачка напред, когато капитаните подканиха желаещите. Като своите двама спътници — едрия почти колкото него Етелбърн, ветеран с рунтави мустаци и с белег върху лицето, и кльощавия Гримрик с лоши зъби и проницателен ястребов поглед — той се бе подготвял за обсада толкова дълго, че всичко, което би го размърдало, беше за предпочитане, дори едно такова опасно и тайнствено приключение, каквото се очертаваше да бъде това. Когато Хейстън разбра, че и Саймън тръгва, решението му да се присъедини стана още по-непреклонно.

— Да пращаш такова момче е лудост — изломоти той, — особено кат не се е научило да върти меча и да опъва лъка. По-добре да ида да го науча.

Слудиг, човекът на херцог Исгримнур, беше също там, млад римър в същите доспехи като на еркинландците — кожи и конусообразен шлем. Вместо дълъг меч, с каквито бяха въоръжени другите, русобрадият Слудиг беше пъхнал в колана си два нащърбени топора. Хилеше се веселяшки на Саймън, предугаждайки въпросите му.

— Случва се единият да заседне в нечий череп или гръден кош — обясни римърът. — Добре е да имаш един в резерва.

Саймън се опита да се усмихне.

— Добра повторна среща, Саймън — протегна мазолестата си ръка Слудиг.

— Повторна ли?

— Срещнахме се преди време в манастира „Хоудрунд“ — разсмя се Слудиг. — Но ти яздеше със задника нагоре на седлото на Айнскалдир. Надявам се, че можеш да яздиш и както трябва.

Саймън се изчерви, стисна ръката на северняка и се извърна.

— Не сме в състояние да ви подпомогнем кой знае с какво — изказваше съжаленията си Джарнауга на Бинабик. — Скендианските монаси не са оставили почти никакви записки за експедицията на Колмънд, освен сметките от продажбата на екипировката. Вероятно са го помислили за луд.

— Сигурно са имали основание — отбеляза тролът.

— Все пак открихме нещо — намеси се Странгиард.

Косата на свещеника стърчеше на кичури във всички посоки, а превръзката на окото му се бе поизместила настрани, все едно току-що бе вдигнал глава от книгите, в които се бе взирал цяла нощ… както всъщност си беше.

— Счетоводителят на манастира е написал — продължи той: — „Лордът не знае колко ще продължи пътуването му до Дървото на Римър…“

— То е неизвестно — каза Джарнауга. — Всъщност вероятно монахът погрешно е разбрал или е стигнало до него от трета ръка… но с положителност е име. Вероятно ще научите, когато стигнете до планината Урмшайм.

— Може би — добави замислено Джосуа — е град, през който ще минете, или селище в подножието на планината?

— Възможно е — не скри колебанието си Бинабик, — но от онова, което знам за тези места, между разрушения Скенди и планината няма нищо такова — нищо, освен лед, дървета и скали, разбира се.

Докато се сбогуваха, до слуха на Саймън достигна гласът на Сангфугол от стаята в дъното: пееше на лейди Воршева:

— … Дали да се заскитам

сред този зимен мраз?

Или да се завърна у дома?

Каквото и да кажеш, аз…

Саймън взе колчана си и провери за трети или четвърти път дали Бялата стрела е там. Като в просъница си даде сметка, че отново потегля на път — и отново не беше съвсем наясно защо. Толкова кратко беше времето, прекарано в Наглимунд. И вече изтичаше. Докосна хлабаво вързания около врата му син шал и си даде сметка, че повече може и да не срещне тези, които оставаха в тази стая или в Наглимунд… Сангфугол, стария Таусър или Мириамел. За момент му се стори, че сърцето му спира, той протегна ръка да се подпре на нещо и усети една силна ръка да го сграбчва за лакътя.

— Дръж се, момче. — Беше Хейстън. — Не стига, че не знаеш да въртиш меча и да стреляш, ами сега ще трябва и да те качим на коня.

— На кон? — възкликна Саймън. — Това ще ми хареса.

— Няма да ти хареса — ухили се Хейстън. — Първите месец-два.

Джосуа се обърна с по няколко думи към всеки от тях, след което си заразменяха сърдечни и тържествени ръкостискания. Малко по-късно се озоваха в мрачния мразовит двор, където ги очакваше Куантака заедно със седем потропващи с копитата си и изпускащи пара коне, пет от които ездитни и два товарни за тежкия багаж. Ако въобще имаше луна, беше се скрила като заспала котка зад одеялото на облаците.

— Добре, че е тъмно — обади се Бинабик и се метна в новото седло върху сивия гръб на Куантака.

Мъжете, които за първи път виждаха „коня“ на трола, се спогледаха изненадани. Бинабик цъкна с език и вълчицата се понесе пред тях. Стражата вдигна бариерите и скоро спътниците излязоха под необятното небе сред ширналото се, тънещо в сенки поле.

— Сбогом на всички — промълви Саймън.

Високо в Стайл, от билото на извисяващия се над Наглимунд хълм ги наблюдаваше един черен силует.

В безлунната нощ Инген Джегер не успя да види почти нищо, освен това, че някакви хора излизат от замъка през източната врата. Това все пак беше достатъчно, за да възбуди любопитството му.

Потри ръце и помисли да извика някой от хората си, за да се спуснат и да огледат по-добре. Вместо това вдигна юмрук към устата си и избуха като снежен бухал. След секунди от шубрака се измъкна огромен силует. Беше хрътка, по-голяма дори от онази, която бе удушила опитомената вълчица на трола, грейнала в бяло под лунната светлина; очите й проблясваха като два перлени прореза върху издължената ухилена муцуна. Звярът изръмжа глухо и дълбоко и завъртя глава.

— Да, Нику’а, да — изсъска Инген. — Пак е време да половуваме.

35. Гарванът и котелът

Щом хлопането се възобнови — скръбен звън, знак за толкова много и все неприятни неща — Мейгуин трепна. Едно от момичетата, дребна белокожа красавица, която Мейгуин от пръв поглед бе преценила като кръшкачка, пусна гредата, която избутваха, и затисна уши с ръце. Тежката греда, с която се опитваха да затворят портата, за малко да се стовари върху тях, но Мейгуин и другите две момичета успяха да я задържат.

— По дяволите, Сифга — изръмжа Мейгуин, — да не си полудяла?! Гредата можеше да ни счупи краката.

— Съжалявам, госпожо — отвърна момичето с пламнали страни. — Просто този звън… стреснах се!

Тя зае отново мястото си и всички забутаха, опитвайки се да наместят тежката дъбова греда в жлеба, за да затворят вратата. Зад оградата струпаните червеникави говеда мучаха, разтревожени също като младите жени от несекващото хлопане.

Със скърцане и блъскане гредата застана на мястото си и всички задъхани отпуснаха ръце.

— Богове милостиви — изпъшка Мейгуин, — изкривих си гърба!

— Не е справедливо — отбеляза Сифга и огледа нацупено кървящите драскотини по дланите си. — Това е мъжка работа!

Металическото блъскане престана и за момент сякаш самата тишина пропя. Дъщерята на Лут въздъхна и вдиша дълбоко ледения въздух.

— Не, Сифга — отвърна тя, — това, което мъжете вършат сега, е мъжка работа, а всичко останало е женска работа — освен ако не искаш да държиш меч и копие.

— Сифга? — разсмя се едно от момичетата. — Че тя не може да убие и паяк.

— Винаги викам Тюйлет за това — отвърна Сифга, горда с чувствителността си — и той винаги идва.

Мейгуин се намръщи.

— По-добре да свикваме сами да се оправяме с паяците. Скоро няма да останат много мъже наоколо, а тези, които останат, ще имат доста друга работа.

— За теб е различно, принцесо — отвърна Сифга. — Ти си голяма и силна.

Мейгуин я изгледа остро, но не каза нищо.

— Не очаквате битките да продължат цяло лято, нали? — запита друго момиче, сякаш ставаше дума за някаква дребна неприятност.

Мейгуин ги огледа всичките, влажните им от потта лица и блуждаещите им погледи, в които вече проблясваше желанието да подхванат по-приятна тема. За момент й се прииска да изкрещи, да ги сплаши и да ги накара да проумеят, че не става дума за някакъв турнир, за някакво развлечение, а за фатално сериозни неща.

„Защо да завирам лицата им в калта точно сега? — помисли си тя. — Много скоро на всички ще ни стане достатъчно непоносимо“.

— Не знам дали ще продължи толкова дълго, Гуилан — поклати глава тя. — Надявам се да не е така. Наистина се надявам.

Щом се запъти от яхъра към голямата зала, двамата мъже подновиха блъскането по огромния бронзов котел, обърнат наопаки в рамка от дъбови пръти пред централната порта на Тайг. Докато притичваше покрай тях, грохотът от свирепите удари на обкованите с метал сопи бе толкова силен, че тя запуши уши. Отново се запита как въобще успяват да мислят баща й и съветниците му, камо ли да правят някакви стратегически планове при това ужасяващо бумтене досами залата. Но пък ако не беше Котелът на Рин, щяха да минат дни, за да бъдат предупредени едно по едно отдалечените градчета, особено онези, които се гушеха по склоновете на Грианспог. Така селищата и замъците, намиращи се достатъчно близо, за да чуят бумтенето на котела, щяха да изпратят ездачи до по-отдалечените. Повелителите на Тайг бяха използвали котела във времена на опасност дълго преди Херн Ловеца и Ойндут Могъщото копие да превърнат земите си във велико кралство. Децата, които никога не бяха чували звука му, моментално го разпознаваха, толкова много приказки се разправяха за Котела на Рин.

Капаците на високите прозорци на Тайг бяха затворени срещу мразовития вятър и мъглите. Мейгуин завари баща си и съветниците му в сериозна дискусия пред камината.

— Дъщеря ми — обяви Лут, като се надигна, и положи видимо усилие, за да й се усмихне.

— С няколко жени затворихме последните говеда — докладва Мейгуин. — Не мисля, че е редно да ги тъпчем толкова натясно.

Лут махна пренебрежително с ръка.

— По-добре да загубим малко от тях сега, отколкото да ни се наложи да ги събираме, ако бъдем принудени да се оттеглим бързо към хълмовете.

Вратата в дъното на залата се отвори и караулът хлопна мечове върху щитовете, сякаш пригласяше на пронизителния тътен на Котела.

— Наистина съм ти благодарен, Мейгуин — добави кралят и се обърна към новопристигналия, — Еолаир! — викна той, докато графът крачеше към тях в изпоцапаните си от пътя дрехи. — Толкова скоро се връщаш от лечителите! Как са хората ти?

Графът на Над Мулах се приближи и коленичи, но веднага се изправи заради нетърпеливия жест на Лут.

— Петима са в добро състояние; двамата ранени не изглеждат добре. За останалите четирима ще извикам Скали да даде лично обяснение.

Най-накрая видя дъщерята на Лут и й се усмихна широко, но умореният и угрижен израз върху лицето му остана непроменен.

— Милейди Мейгуин — каза той, поклони се и целуна дългите й пръсти, които, притеснено забеляза тя, бяха мръсни.

— Чух, че си се върнал, графе — каза тя. — Само бих искала обстоятелствата да са по-благоприятни.

— Ужасно съжалявам за твоите храбри мулахи, Еолаир — намеси се кралят и седна отново до стария Краобан и останалите си доверени мъже. — Но да благодарим на Бриниох и Мураг Едноръкия, че попадна на този разузнавателен отряд. Иначе Скали и неговите копелета северняците щяха да ни нападнат изневиделица. След като си получи заслуженото в схватката с твоите мъже, ще е много по-разсъдлив, убеден съм в това — а може и изцяло да промени намеренията си.

— Би ми се искало да е истина, кралю — отвърна Еолаир и поклати унило глава.

На Мейгуин й прималя от възхита пред непреклонността, с която той понасяше изтощението си, но наум се наруга заради детинската си милозливост.

— Но — продължи той — боя се, че не е. Щом Скали си позволява подобно коварно нападение толкова далеч от собствения си дом, значи е сигурен в превъзходството си.

— Но защо все пак, защо? — възрази Лут. — Години наред поддържаме мир с римърите!

— Допускам, ваше величество, че в случая това е без значение. — Тонът на Еолаир бе почтителен, но без нотки на боязън, че си е позволил да поправи краля. — Ако старият Исгримнур все още управляваше в Елвритшала, бихте имали право да се учудвате, но Скали е абсолютна креатура на Елиас, мисля аз. Според слуховете в Набан Елиас ще тръгне срещу Джосуа всеки момент. Той знае, че сме отхвърлили ултиматума на Гутулф, и се бои от необезпокояваните от никого хернистирци в тила си, когато тръгне срещу Наглимунд.

— Но Гуитин е все още там! — не скри страха си Мейгуин.

— С петдесетина от най-добрите ни мъже, за беда — измърмори седналият до камината Краобан.

Еолаир погледна Мейгуин ласкаво, но и снизходително.

— Брат ти без съмнение е в по-голяма безопасност зад дебелите стени на замъка на Джосуа, отколкото би бил тук в Хернисадарк. А ако узнае за нашето положение и успее да излезе, неговите петдесет мъже ще се окажат в тила на Скали, което е в наша полза.

Крал Лут разтърка очи, сякаш за да изтрие грижите и тревогата от последния ден.

— Не знам, Еолаир, не знам. Имам лошо предчувствие за всичко това. Не е нужен гадател, за да разбере човек, че нищо добро не ни чака, което е ясно още от първия ден на тази година.

— Аз все още съм тук, татко — обади се Мейгуин и пристъпи напред, за да коленичи до него. — Оставам с теб.

Кралят я помилва по ръката.

Еолаир се усмихна и кимна при думите на момичето, но очевидно в ума му бяха неговите двама умиращи мъже и огромната римърска войска, която се спускаше по Фростмарч към Инискрих.

— Онези, които останат, надали ще са ни благодарни — измърмори едва чуто той.

Бронзовият тътен на котела ехтеше над Хернисадарк, изпращайки неспирни призиви към далечните хълмове: „Пазете се… Пазете се… Пазете се…“

Лорд Девазалес и малобройният му набански отряд бяха съумели някак си да превърнат помещенията си във ветровитото източно крило в нещо, което поне малко от малко наподобяваше южните им домове. Макар необичайният студ да не позволяваше широко разтворените прозорци и врати, така характерни за мекия климат на Набан, те бяха покрили каменните стени с яркозелени и небесносини гоблени и бяха запълнили всяка подходяща повърхност със свещи и светилници, поради което стаите грееха от светлина.

„И по обяд вътре е по-светло, отколкото навън“ — помисли си Исгримнур.

Ноздрите на херцога потрепнаха като на подплашен кон. Девазалес бе изпонаслагал панички с благоуханно масло навсякъде; в тях плуваха запалени фитили като бели червеи и изпълваха стаята с тежкия аромат на островни подправки.

„Дали не му харесва миризмата на всеобщия страх, или на доброто почтено желязо?“

Исгримнур изсумтя от погнуса.

Девазалес остана изненадан от непредизвестеното и неочаквано посещение на херцога и принца, но веднага ги покани да влязат и да седнат.

— Съжалявам, че те обезпокоих, лорде — каза Джосуа, като опря лакти на коленете си, — но исках да поговорим насаме преди приключването на съвета тази вечер.

— Разбира се, принце, разбира се — закима Девазалес.

Докато оглеждаше с отвращение лъскавата му коса и блещукащите дрънкулки по врата и китките му, Исгримнур се запита как е възможно този да е смъртоносно опасният фехтовач, за какъвто се славеше.

„По-скоро прилича на човек, който би се обесил на синджирчетата си“.

Джосуа набързо разказа за събитията през последните два дни, които бяха истинската причина за това, че съветът не бе продължил. Девазалес, който подобно на останалите събрали се владетели се бе усъмнил, но бе приел за достоверни твърденията за заболяването на принца, повдигна вежда, но не каза нищо.

— Не можех да говоря открито, а и все още не мога — подчерта Джосуа. — В цялото това безумно струпване, свикването на местни войски и пристигания и заминавания един друговерец или някой от шпионите на Елиас много лесно би могъл да съобщи новините за нашите страхове и планове на Върховния крал.

— Но нашите страхове са известни на всички — прекъсна го Девазалес, — а и не сме планирали нищо — засега.

— До момента, в който ще бъда готов да говоря за тези неща на всички владетели, ще съм осигурил необходимата безопасност — но разберете, лорде, вие все още не знаете цялата история.

След което принцът заразказва на Девазалес за всички последни разкрития, за трите меча и за пророческата поема в книгата на лудия свещеник и как тези неща съвпадат със сънищата на много хора.

— Но щом като съвсем скоро смяташ да кажеш това на своите васали, защо на мен го казваш сега? — попита Девазалес.

Исгримнур изсумтя: и той си бе задавал същия въпрос.

— Защото имам голяма нужда от твоя херцог Леобардис, и то веднага! — отвърна Джосуа. — Имам нужда от Набан!

Той се изправи и закрачи из стаята, сякаш за да огледа драпериите, но погледът му бе съсредоточен върху нещо, което се намираше на километри отвъд стените.

— Нуждая се от гаранцията на твоя херцог от самото начало, но сега той ми трябва повече от всякога. Поради всевъзможни практически съображения Елиас е предал Римърсгард в ръцете на Скали и неговия гарванов род. По този начин заби нож в гърба на крал Лут; хернистирците ще могат да ми пратят съвсем малко мъже, защото са принудени да защитават собствените си земи. Гуитин, който допреди седмица се канеше да нападне Елиас, сега вече няма търпение да се върне и да помогне на баща си при защитата на Хернисадарк и неговите провинции.

Джосуа се извърна и заби поглед право в очите на Девазалес. Лицето на принца бе застинало в маска на хладна гордост, ръката му върху колосания нагръдник потрепваше, което не пропуснаха да забележат и Исгримнур, и лордът.

— Ако херцог Леобардис се надява да стане нещо повече от лакей на Елиас, този път трябва да свърже съдбата си с моята.

— Но защо го казваш на мен? — попита Девазалес. Изглеждаше истински притеснен. — Всичко това го знам, както и останалите неща — мечовете, книгата и всичко друго, — които са без значение.

— По дяволите, те имат огромно значение! — почти изкрещя Джосуа. — Без Леобардис и с намиращия се под заплахата на Севера Хернистир моят брат ни държи в примка, при това той е в съюз с демони — а кой би могъл да знае какви ужасни преимущества крие всичко това?! Направихме някакъв нищожен, крехък опит да парираме тези сили, но каква ще е ползата — дори и да успеем, което е твърде невероятно, — ако всички имения вече са опустошени?! Отсега нататък нито твоят херцог, нито някой друг ще може да отговори на крал Елиас с нещо друго освен: „Да, господарю“!

Лордът отново поклати глава и огърлиците му прозвъннаха тихо.

— Объркан съм, господарю. Възможно ли е да не знаеш? Онази нощ по най-бързия си ездач изпратих съобщение до Санселан Махистревис в Набан: съобщих на Леобардис, че се надявам да влезеш в битка и че той трябва да се придвижи и да предостави хората си в твоя подкрепа.

— Какво?!

Исгримнур подскочи, изумен също като принца. Двамата се олюляха над Девазалес, а върху лицата им се четеше изразът на мъже, попаднали в засада.

— Защо не ми каза? — попита Джосуа.

— Но, принце, аз ти казах — изломоти Девазалес, — или по-точно, тъй като бях предупреден да не те безпокоя, изпратих послание с печата си в покоите ти. Нима не си го прочел?

— Благословени да са Усирис и Неговата Майка! — Джосуа се плесна с длан по бедрото. — Сам съм си виновен, защото и в момента е върху нощната ми масичка. Деорнот ми го донесе, но го оставих за по-спокоен момент. И съм забравил. Все пак нищо лошо не е станало, а новината ти е отлична.

— И казваш, че Леобардис ще се присъедини? — попита подозрително Исгримнур. — Защо си толкова сигурен? Самият ти доста се съмняваше.

— Херцог Исгримнур — отвърна с леден тон Девазалес, — положително си давате сметка, че само изпълнявам своя дълг. Херцог Леобардис наистина е отдавна в разбирателство с принц Джосуа. Той също така се опасява, че Елиас става прекалено дързък. От седмици войските са в пълна готовност.

— Тогава защо те изпраща? — запита Джосуа. — Какво очакваше да открие, което да не съм му съобщил по моите пратеници?

— Не е очаквал нищо ново — отвърна Девазалес, — макар тук да научихме много повече, отколкото е предполагал някой от нас. Изпрати ме по-скоро за да видят това някои в Набан.

— Има ли съпротива сред васалите му? — попита със светнали очи Джосуа.

— Разбира се, но в това няма нищо необикновено… и не е причина за моята мисия. По-важно бе да се разклати една по-непосредствена съпротива.

Макар в стаичката очевидно да нямаше никой, освен тях тримата, Девазалес се огледа.

— Съпругата му и синът му се противопоставят най-вече на съюзяването му с теб — каза накрая той.

— Имаш предвид по-големия, Бенигарис?

— Да, в противен случай самият той или някой от по-малките синове на Леобардис щеше да е тук вместо мен. — Лордът помръдна рамене. — Бенигарис харесва много неща в управлението на Елиас, както и херцогиня Несаланта…

Пратеникът на Набан отново помръдна рамене.

— Тя също предпочита Върховния крал — усмихна се горчиво Джосуа. — Несаланта е умна жена. Жалко, че сега ще бъде принудена да подкрепи съюзниците, които е избрал съпругът й. Опасенията й могат да се окажат основателни.

— Джосуа! — възкликна потресен Исгримнур.

— Шегувам се, приятелю — успокои го принцът, но изражението му го издаваше. — Значи херцогът ще излезе на бойното поле, Девазалес?

— Веднага щом стане възможно, принц Джосуа. Заедно с цвета на набанското рицарство.

— И могъща армия от копиеносци и стрелци, надявам се. Е, Ейдон да пази всички ни, херцоже.

Двамата с Исгримнур се сбогуваха и излязоха от украсените покои в мрачния коридор.

— Един човек, когото познавам, ще остане много доволен от тази новина, Исгримнур.

Херцогът повдигна учудено вежди.

— Моята племенница. Мириамел много се разстрои при мисълта, че Леобардис може да не се присъедини. Все пак Несаланта й е леля. Тази новина наистина ще я зарадва.

— Да отидем да й кажем — предложи Исгримнур. — Може да е с останалите придворни дами. Омръзна ми да гледам мустакати войници. Може и да съм дърт, но все още ми е приятно да огледам някоя и друга дама от време на време.

— Добре — усмихна се Джосуа с първата непринудена усмивка, която Исгримнур бе забелязал от няколко дни. — След което ще отидем да посетим съпругата ти, за да й разкажеш за нестихващата си любов към дамите.

— Принц Джосуа — отвърна загрижено старият херцог, — за мен никога няма да станеш толкова стар или високопоставен, та да не мога да ти издърпам ушите, в което мога да те уверя още сега, по дяволите.

— Не и днес — захили се Джосуа. — Ще ми трябват, за да чуя онова, което ще ти каже Гутрун.

Нашепващият откъм водата вятър ухаеше на кипариси. Тиамак обърса капките пот от челото си и поблагодари безмълвно на Този, който винаги стъпва по пясъка за ненадейния полъх. На връщане, след като беше проверил въдиците и рачилата, усети буреносният въздух да се спуска над Вран: горещ, гневен и неумолим като крокодил, който обикаля около пробита лодка.

Тиамак отново избърса челото си и посегна към купата с чай от жълтикорен върху огнеупорната тухла. Докато посръбваше — напуканите устни го боляха, — се замисли какво му предстои да стори.

Тревожеше го странното съобщение на Моргенес. Дни наред злокобните думи трополяха в главата му като камъчета в суха кратуна, докато насочваше лодката си през страничните ръкави на Вран или си проправяше път към пазара в търговското селище Кванитупул, разположено край изтичащата от езерото Еадне река. Всяко новолуние правеше тридневен преход с лодката до Кванитупул, разчитайки на необикновеното си умение да печели по сергиите, като помагаше на по-дребните врански търговци в сделките им с набанските и пердруински търговци, които обикаляха крайбрежните селища. Уморителните пътувания до Кванитупул бяха необходимост, ако не за друго, поне за да спечели няколко монети и евентуално чувалче ориз. Ориза използваше като добавка към раците, прекалено глупави или прекалено самоуверени, за да не се хванат на въдиците и в рачилата му. Все пак малко раци проявяваха благосклонност, тъй че обикновената му храна беше риба и корени.

Свит в мъничката си колиба от смокинови пръти, докато тревожно премисляше съобщението на Моргенес за стотен път, той си спомни за оживените хълмисти улички на Ансис Пелипе, столицата на Пердруин, където за първи път срещна застарелия доктор.

Наравно с врявата и зрелищността на огромното пристанище, сто, не, стотици пъти по-голямо от Кванитупул — нещо, на което приятелите му от Вран никога не биха повярвали, каквито провинциални простаци си бяха, — Тиамак беше запомнил най-вече миризмите, милионите всевъзможни благоухания: влажния солен мирис на кейовете, подправен с острия лъх на рибарските лодки; огньовете по улиците, край които брадати островитяни предлагаха шишове с цвъртящо печено овнешко; миризмата на потни хрупащи коне, чиито горделиви ездачи, търговци и войници, галопираха нагло по средата на калдъръмените улици, разгонвайки пешеходците, които се криеха, където свърнат; и, разбира се, носещите се из пазара за подправки ухания на шафран и канела, като изкусителен шепот на леки жени.

От спомените така огладня, че му се доплака, но напрегна волята си. Имаше работа и не биваше да се разсейва с подобни плътски размишления. По някаква причина Моргенес имаше нужда от него и Тиамак трябваше да е готов.

Всъщност тъкмо храната беше онова, с което привлече вниманието на Моргенес преди толкова много години в Пердруин. Докторът — търсеше някакво лекарство из пазарите на Ансис Пелипе — едва не събори младежа от Вран, така напрегнато се бе вторачил младият Тиамак в една редица марципани върху сергията на някакъв сладкар. Пристигналият от отдалечените мочурливи области момък развесели и заинтригува доктора с грижливо заучените набански фрази, които използваше, докато му се извиняваше. Когато Моргенес разбра, че момчето е послушник на усирианските братя в столицата на Пердруин и е първият човек от своето село, напуснал блатистия Вран, му купи голямо парче марципан и чаша мляко. От този момент Моргенес се превърна в бог за изумения Тиамак.

Макар да беше препис на изпокъсаното от употреба оригинално съобщение, зацапаният пергамент пред него беше твърде нечетлив. Беше се взирал в писмото толкова пъти, че то вече беше загубило смисъл. Беше използвал и оригиналния шифър, превеждайки го отново и отново, само и само за да се увери, че не е пропуснал някоя неуловима и важна подробност.

„Времето на Звездата Завоевател несъмнено настъпва…“, бе написал докторът, предупреждавайки Тиамак, че това по всяка вероятност е последното му писмо за доста дълго занапред. Ще е необходима неговата помощ, уверяваше го Моргенес, „… ако определени страховити неща, за които — казано е — се загатва в скандалната изгубена книга на свещеник Нисес…“ не могат да бъдат избегнати.

При първото си отиване в Кванитупул след получаването на изпратеното по врабче съобщение Тиамак попита Мидастри, пердруинския търговец, с когото понякога изпиваше по бира, какви страховити неща се случват в Ерчестър, града, в който живееше Моргенес в Еркинланд. Мидастри му отговори, че е чувал за някакъв конфликт между Върховния крал Елиас и Лут от Хернистир, а и месеци наред всички обсъждали спречкването между Елиас и брат му принц Джосуа, но не се сети за нищо по-особено. Тиамак, когото съобщението на Моргенес бе накарало да се опасява от по-значителна и непосредствена заплаха, се поуспокои. И все пак неясният смисъл на съобщението на доктора не му даваше мира.

„Скандалната изгубена книга…“ Откъде знаеше тайната Моргенес? Тиамак не бе казал на никого; искаше да изненада доктора при посещението си, което възнамеряваше да направи следващата пролет, когато за първи път щеше да се отправи на север от Пердруин. Излизаше, че Моргенес знае нещичко за неговия трофей — но защо не му бе казал? Защо вместо това само намекваше и загатваше като рак, който внимателно измъква рибешката глава от някое рачило?

Вранът остави чашата чай и запристъпва из схлупената стая почти приклекнал. Горещият, задушен вятър се усили, залюля къщичката върху високите й подпори и повдигна сламения покрив, със змийски съсък. Тиамак потърси в дървената ракла увитото си в хартия съкровище, грижливо скрито под купчината пергамент — собствения му препис на „Ефикасни лекове“, за който тайно си мислеше като за своето „велико дело“. Измъкна го и го разви, за кой ли път през последните две седмици.

Докато го сравняваше със собствения си препис на съобщението на Моргенес, остана впечатлен от разликата. Думите на Моргенес бяха преписани старателно с черно мастило върху евтин пергамент, толкова тънък, че пламъкът на свещ би могъл да го изпепели от разстояние една длан. Другият, трофеят, беше изписан върху дебела гладка кожа. Червеникавокафявите думи се нижеха разкривени през страницата, сякаш пишещият бе яздил кон или ги бе писал по време на земетресение.

Това беше най-голямата скъпоценност в колекцията на Тиамак — и ако наистина беше онова, което предполагаше, щеше да е бисерът на всяка колекция. Беше го открил в огромен куп изписани пергаменти, които един търговец в Кванитупул продаваше за упражнения по краснопис. Търговецът не знаеше чия собственост са били ръкописите, а само че ги е спечелил на търг на домакинско движимо имущество в Набан. Опасявайки се късметът да не му избяга, Тиамак потисна желанието си да задава повече въпроси и моментално го купи — заедно с още една връзка пергаменти — за един изтрит набански куинис.

Отново заби поглед в него — макар да го беше чел повече пъти дори от съобщението на Моргенес, ако това можеше да е възможно — и най-вече в горната част на пергамента, не толкова изпокъсана, колкото изгризана, където едва се разчиташе някаква драскулка, която завършваше с буквите „…АРДЕНВИРД“.

Заглавието на прочутата, изчезнала книга на Нисес — някои я смятаха за измислена — не беше ли „Ду Сварденвирд“? Откъде би могъл да знае Моргенес? Тиамак все още не беше споменал на никого за щастливото си откритие.

Северняшките руни под заглавието, на някои места зацапани, а на други превърнали се в люспици с ръждив цвят, все пак бяха напълно разбираеми, изписани на архаичния набански език отпреди пет века:

Доведете от Скалистата градина на Нуани

слепеца, който може да вижда,

открийте Меча-избавител на Розата

под великото Римърско дърво…

Под странния текст имаше едно-единствено име, изписано с едри разкривени руни: „НИСЕС“.

Макар да гледаше втренчено ръкописа, просветлението си оставаше мъчително отдалечено. Накрая той въздъхна, нави старинния свитък и го прибра в раклата.

Какво всъщност искаше от него Моргенес? Да му отнесе това нещо в Хейхолт? А дали пък да не го прати на друг мъдрец като вълшебницата Гелое, дебелия Укикук в Ийканук или познатия му в Набан? Вероятно най-умното беше просто да изчака следващия знак от доктор Моргенес, вместо да избързва глупашки, без да е схванал за какво става дума. В края на краищата от думите на Мидастри излизаше, че от каквото и да се опасява Моргенес, угрозата е все още твърде далечна; положително разполагаше с време, за да узнае какво точно иска докторът.

„Време и търпение — посъветва се наум той, — време и търпение…“

Дърветата зад прозореца простенваха под грубите пориви на вятъра.

Вратата внезапно се отвори и Сангфугол и лейди Воршева подскочиха като заварени в непристойна поза, въпреки че ги разделяше цялата дължина на обширната стая. Лютнята, която певецът бе подпрял на стола си, се катурна и падна в краката му. Той бързо я вдигна и я притисна към гърдите си като дете.

— По дяволите, Воршева, какви си ги свършила!? — попита ядосано Джосуа.

Херцог Исгримнур стоеше на входа и гледаше тревожно.

— Успокой се, Джосуа — настоя той и подръпна късото сиво палто на принца.

— Когато науча истината от тази… тази жена — изсъска Джосуа. — Дотогава стой настрана.

Воршева бързо се овладя и попита;

— За какво намекваш? Втурваш се като бик и задаваш въпроси. За какво намекваш?

— Не се опитвай да ме баламосваш. Току-що разговарях с капитана на портала; сигурно предпочита да не бях го срещнал, толкова разгневен бях. Каза ми, че Мириамел е излязла вчера преди обяд с мое разрешение — каквото никога не съм й давал, но му е показала моя печат върху фалшив документ!

— И защо ми крещиш? — отвърна надменно Воршева.

Сангфугол започна да се измъква боязливо към вратата, все така стиснал инструмента си.

— Много добре знаеш — изръмжа Джосуа: зачервеното му лице започна да възвръща естествената си бледност. — А ти стой на мястото си, арфисте, защото не съм приключил с теб. Напоследък се ползваш от прекомерното доверие на съпругата ми.

— По ваша заповед, принц Джосуа — отвърна Сангфугол, — за да облекча самотата й. Но, кълна се, не знам нищо за принцеса Мириамел!

Джосуа пристъпи в стаята и тръшна тежката врата, без да погледне назад. Въпреки възрастта и килограмите си Исгримнур отскочи пъргаво встрани.

— Скъпа Воршева, не се дръж с мен като с някое от каруцарчетата, с които си отрасла. Единственото, което съм чувал от теб, е колко печална е нещастната принцеса и как й липсва семейството й. Сега Мириамел е напуснала с някакъв разбойник, а друг негов съучастник е използвал печата на пръстена ми, за да премине необезпокоявана през портата! Не съм глупак!

Тъмнокосата жена срещна за миг погледа му и устните й се разтрепериха. От очите й бликнаха сълзи от гняв. Тя седна в стола си, което бе съпроводено от шумоленето на дългите й поли.

— Чудесно, принц Джосуа — отвърна тя, — отрежи ми главата, щом искаш. Помогнах на нещастното момиче да се върне при родителите си в Набан. Ако не беше така коравосърдечен, самият ти щеше да я изпратиш с въоръжен конвой. Вместо това единственият й спътник е един благ монах. — Тя измъкна кърпичка от деколтето на роклята си и попи очите си. — И все пак така е по-щастлива, отколкото да седи тук затворена като в клетка.

— Сълзите на Елисия! — изруга Джосуа и размаха ръка във въздуха. — Глупава жена! Желанието на Мириамел е да играе ролята на посланик — намислила е да се прослави, като привлече роднините си в Набан на моя страна в тази битка.

— Може би не е честно да казваш „да се прослави“, Джосуа — намеси се Исгримнур. — Мисля, че принцесата искрено желае да помогне.

— И какво лошо има в това?! — отсече предизвикателно Воршева. — Нуждаете се от подкрепата на Набан, не е ли така? Или сте прекалено горделиви?

— Боже Господи, набанците са вече на наша страна! Разбираш ли? Преди час имах среща с лорд Девазалес. А ето че дъщерята на Върховния крал се скита някъде из земите, в които войските на баща й са готови да нахлуят всеки момент и които гъмжат от негови шпиони!

Джосуа размаха безпомощно ръце, след което се тръшна върху един стол и изопна дългите си крака.

— На мен и това ми е в повече, Исгримнур — продължи уморено той, а ти се питаш защо не обявя съперничество за трона на Елиас. Та аз дори не съм състояние да гарантирам безопасността на едно момиче под собствения си покрив.

Исгримнур се усмихна печално.

— Баща й също не успя да се справи с това, доколкото си спомням.

— И все пак… — Принцът вдигна ръка и разтри челото си. — Усирис, главата ми направо ще се пръсне.

— Чуй ме, Джосуа — продължи херцогът и хвърли предупредителен поглед към останалите да не се намесват, — не всичко е загубено. Просто трябва да пратим взвод сигурни мъже да намери Мириамел и този монах… Кедрик или както му е името…

— Кадрах — отвърна глухо Джосуа.

— Добре, Кадрах. Е, една млада девойка и един благочестив монах не могат да се придвижват кой знае колко бързо. Просто ще изпратим няколко конници, за да ги настигнат.

— Освен ако лейди Воршева не е предоставила коне и на тях — отвърна ядосано Джосуа и се изправи. — Не сте го направили, нали?!

Воршева не посмя да го погледне.

— Милостиви Ейдон! — възкликна Джосуа. — Това е последният номер! Ще те върна на оня варварин баща ти в чувал, дива котко!

— Принц Джосуа? — обади се арфистът и тъй като не получи отговор се изкашля и почна отново: — Ваше височество?

— Какво? — отвърна раздразнено Джосуа. — Да, ти си върви. Ще си поговоря с теб по-късно. Върви.

— Но, сър… мога ли… Не казахте ли, че името на монаха е… Кадрах?

— Да, така каза капитанът на порталната стража. Защо, познаваш ли го?

— О, не, принц Джосуа, но мисля, че момчето, Саймън, го е срещало. Разказваше ми за приключенията си и името ми звучи доста познато. О, принце, ако това наистина е той, може би принцесата е в опасност.

— Какво искаш да кажеш? — Джосуа се приведе напред.

— Този Кадрах, за който ми е разказвал Саймън, е мошеник и крадец, сър. Може да е предрешен като монах, но не е никакъв божи човек, това е абсолютно сигурно.

— Не може да бъде! — обади се Воршева. Беше пребледняла. — Срещала съм се с този мъж и ми е цитирал Книгата на Ейдон. Брат Кадрах е благороден, прекрасен човек.

— И дяволът може да цитира Книгата — отвърна Исгримнур и тъжно поклати глава.

Принцът тръгна към вратата.

— Веднага трябва да изпратим хора, Исгримнур — отсече той, след което се върна и сграбчи ръката на Воршева. — Хайде, госпожо — заповяда й грубо той. — Нищо не е в състояние да поправи стореното от теб, но поне можеш да дойдеш и да разкажеш всичко, което знаеш, къде си скрила конете и всичко останало.

— Но аз не мога да изляза! — отвърна изумена тя. — Вижте, аз съм разплакана! Лицето ми е ужасно.

— За болката, която причини на мен, а вероятно и на глупавата ми племенница, това наказание е твърде недостатъчно. Тръгвай!

И я избута от стаята. Исгримнур ги последва. Гневните им гласове отекнаха по каменния коридор.

Останал сам, Сангфугол наведе очи и изгледа опечалено лютнята си. Цепнатина раздираше по цялата дължина издължения й извит гръб от ясен, а една от струните бе увиснала като безполезна къдрица.

— Да, тази вечер музиката ще е скръбна — промълви той.

Когато Лут застана до леглото й, оставаше още час до зазоряване. Не беше спала цяла нощ, изтръпнала от безпокойство за него, но когато той се приведе да докосне ръката й, се престори на заспала: искаше да му спести единственото, което можеше да му спести — съзнанието за собствения й огромен страх.

— Мейгуин — тихо каза той.

Плътно стиснала очи, тя преодоля порива да го прегърне. В пълно въоръжение, с изключение на шлема, което тя разбра от шумовете при приближаването му и миризмата на масло, вероятно щеше да му е трудно да се изправи, ако го принудеше да се наведе още повече. Дори раздялата, въпреки цялата й горчивина, бе по-поносима, в сравнение с мисълта за това, че умората и възрастта му могат да проличат именно през тази нощ.

— Ти ли си, татко? — промълви най-накрая тя.

— Аз съм.

— Тръгваш ли?

— Трябва. Слънцето скоро ще се покаже, а се надяваме да стигнем Коумуд преди пладне.

Тя се надигна. Огънят бе угаснал и в стаята не се виждаше почти нищо. Иззад стената долитаха хлиповете на мащехата й Инахуен. Мейгуин усети пристъп на гняв от тази демонстрация на скръб.

— Щитът на Бриниох да те пази, татко — каза тя и протегна ръка в тъмното, за да пипне сбръчканото му лице. — Бих искала да съм ти син, за да воювам до теб.

Усети помръдването на устните му върху пръстите си.

— О, Мейгуин, както винаги си неукротима. Нима нямаш достатъчно задължения тук? Няма да ти е лесно да си господарка на Тайг, докато ме няма.

— Забравяш жена си.

Лут се усмихна в тъмнината.

— Не я забравям. Ти си силна, Мейгуин, по-силна от нея. Трябва да й дадеш малко от силата си.

— Обикновено получава онова, което иска.

Макар кралят да стисна здраво юмрука й в ръката си, гласът му бе нежен.

— Недей, дъще. Наред с Гуитин, в целия свят вас тримата обичам най-много. Помагай й.

Мейгуин мразеше да плаче. Издърпа ръката си и затърка с все сила очи.

— Добре — процеди накрая. — Прости ми.

— Няма за какво да ти прощавам — отвърна той и отново стисна ръката й. — Сбогом, дъще, до завръщането ми. Из полетата ни грачат освирепели гарвани и се налага да ги прогоним.

Тя светкавично скокна от леглото и обви ръце около него. Миг по-късно вратата се отвори и се затвори и тя чу по коридора стъпките му и подрънкването на шпорите му, напомнящо печална музика.

Малко след това вече се тресеше от ридания, завита с одеялото, за да не я чуе никой.

36. Пресни рани и стари белези

Конете се плашеха от Куантака, тъй че Бинабик яздеше огромната сива вълчица на доста голямо разстояние пред Саймън и останалите; носеше фенер, за да ги насочва в мрака, и потрепващата светлинка се полюшваше пред тях като пламъче на погребална свещица.

Луната се гушеше в гнездото си от облаци и те напредваха бавно и предпазливо. Подрусването на коня под него и топлината, която излъчваше широкият му гръб, на няколко пъти за малко да приспят Саймън, но всеки път го сепваха одрасквания по лицето: бяха сведените клони на дърветата. Почти не говореха. От време на време някой от мъжете прошепваше окуражителна думичка на коня си или пък Бинабик подвикваше за някое препятствие пред тях; но ако не бяха тези редки звуци и приглушеното барабанене на копитата, можеха да минат за сива колона от изгубени души.

Малко преди зазоряване спряха да си направят лагер. Лунният блясък превръщаше дъха им в сребристосини облаци. Не запалиха огън. Етелбърн пое първия караул; увити в тежките си наметала, останалите се свиха на влажната земя да подремнат.

Саймън се събуди под надвиснало като овесена каша утринно небе с вледенени нос и уши. Докато клечеше до малкия огън и дъвчеше парчето хляб и твърдото сирене, които му даде Бинабик, Слудиг приседна до него. Бузите на младия римър пламтяха от червенина от свежия вятър.

— Сякаш е ранна пролет в моя край — ухили се той, набоде комата хляб на ножа си и го сложи над огъня. — Така по-бързо се става мъж, ще разбереш.

— Надявам се, че има начини да възмъжееш и без да замръзнеш до смърт — изсумтя Саймън, докато търкаше ръце една в друга.

— Можеш да убиеш мечка с копие — каза Слудиг. — И това правим.

Саймън не схвана дали се шегува.

Бинабик, който тъкмо бе пратил Куантака на лов, седна с кръстосани крака до тях и попита:

— Готови ли сте за яка езда днес?

Саймън не отговори, тъй като устата му бе пълна с хляб; понеже и Слудиг не отвърна, Саймън вдигна очи. Римърът се бе втренчил в огъня, плътно стиснал устни. Увисна неловка тишина.

Саймън преглътна.

— Мисля, че да, Бинабик — отвърна той. — Далеч ли трябва да стигнем?

Бинабик се усмихна, сякаш мълчанието на римъра беше напълно естествено.

— Докъдето искаме. Днес ми се струва добър ден за дълга езда, тъй като небето е ясно. Дъждовете и снеговете могат да ни настигнат по-скоро, отколкото ни се иска.

— Знаем ли накъде да вървим?

— Отчасти, приятелю Саймън. — Бинабик взе една клонка и започна да чертае върху влажната земя. — Тук се намира Наглимунд. — Той описа груб кръг. След това очерта раковинообразна линия, започваща от дясната страна на кръга. — Това е Велдхелм. На този кръстопът се намираме ние.

Нарисува знак недалеч от кръга. След това очерта набързо огромен овал до отдалечения край на планината, няколко по-малки кръгчета по продължението й и нещо, което приличаше на друга верига хълмове, от другата й страна.

— Та така — продължи той, надвесен над драсканиците си. — Много скоро ще доближим това езеро. — Той посочи овала, — казва се Дроршул.

— Дроршулвен — Езерото на чука на Дрор. — Слудиг се намръщи, наведе се напред и отбеляза с пръст една точка край северния ръб на езерото. — Това е Вественби — тайнството на онзи предател Сторфот. Много би ми се искало да го прекосим нощно време.

Избърса ножа си и го огледа на слабата светлина на огъня.

— Така или иначе, няма да стигнем дотам — натърти Бинабик — и ще трябва да отложиш отмъщението си. Минаваме от другата страна, покрай Халнир към Хейтстед, близо до който е манастирът „Свети Скенди“, а след това най-вероятно ще пресечем северната равнина към планините. Никакво спиране за рязане на гърла.

И побутна с клонката редицата кръгчета оттатък езерото.

— Говориш така, защото вие, тролите, не знаете какво е чест — отсече огорчено Слудиг и изгледа Бинабик изпод гъстите си руси вежди.

— Слудиг — обади се умолително Саймън, но Бинабик не отвърна на заяждането.

— Имаме задача — продължи спокойно тролът. — Исгримнур, твоят херцог, иска така, а неговата воля не позволява да злоупотребяваме с доверието му със среднощни набези, за да прережем гърлото на Сторфот. Това не значи, че един трол няма чест, Слудиг.

Римърът го изгледа остро за миг, след което поклати глава.

— Прав си. — Саймън се изненада, че в тона му не прозвуча никаква враждебност. — Ядосан съм и не си подбирам думите.

Изправи се и тръгна към Гримрик и Хейстън, които товареха конете; докато се отдалечаваше, разкърши яките си мускулести рамене, сякаш за да се освободи от някакво бреме.

— Той се извини — каза Саймън.

— Не всички римъри са нелюбезни като Айнскалдир — отвърна приятелят му. — Но и не всички троли са като Бинабик.

Яздиха през целия дълъг ден по хълмистите склонове под прикритието на дърветата. Когато най-после спряха за вечеря, Саймън беше съвсем наясно с предупрежденията на Хейстън: макар конят му да ходеше бавно и теренът, по който се движеха, да беше сравнително равен, усещаше краката и чатала си така, сякаш цял ден го бяха измъчвали с някакви ужасяващи уреди за изтезания. Като се хилеше нарочно, Хейстън любезно му обясни, че след като се схване през нощта, го чака най-лошото; след това му даде да пие от меха с вино толкова, колкото му се иска. Когато накрая се сгуши сред разкривените мъхести корени на един останал почти без листа дъб, Саймън се чувстваше малко по-добре, макар от виното да му се причуваха гласове, които пееха странни песни.

Когато на сутринта се събуди, не само установи, че всичко, което му беше казал Хейстън, е десет пъти по-вярно, ами и се сипеше сняг и покриваше всичко със студено плътно одеяло. Треперейки в сумрачния ювенски ден, той продължаваше да чува гласове сред вятъра. Думите им бяха разбираеми: правеха си шеги с времето и се присмиваха на пътниците, които си мислят, че могат безнаказано да кръстосват из новопровъзгласеното царство на зимата.

Принцеса Мириамел се бе втренчила ужасена в разкрилата се пред очите й сцена. Облакът от цветове и черен пушек, който се стелеше на хоризонта пред тях още от сутринта, когато потеглиха с конете, сега се бе превърнал в гоблен на смъртта, изтъкан от плът, метал и разровена пръст. Двамата с Кадрах не можеха да откъснат очи от гледката.

— Милостива Елисия! — задъха се тя и дръпна юздите на подплашения кон. — Какво е станало тук!? Баща ми ли го е сторил?

Закръгленият дребосък примигна и помръдна устни в молитва, както се стори на принцесата.

— Повечето мъртви са хернистирци, милейди — каза накрая той, — а предполагам, че останалите са римъри, доколкото мога да преценя по външния им вид. — Той се намръщи, щом ято уплашени гарвани внезапно литна във въздуха като рояк мухи, направи един-два кръга и отново кацна. — Изглежда, оцелелите са се изтеглили на запад.

Очите на Мириамел се напълниха със сълзи от страх и тя вдигна юмрук да ги изтрие.

— Сигурно отстъпват към Хернисадарк, към Тайг. Защо е трябвало да се случи? Всички ли са полудели?

— Всички отдавна са полудели, милейди — отвърна Кадрах със странна печална усмивка. — Просто дойде време това да излезе наяве.

Ден и половина бяха яздили здраво, пришпорвайки конете на лейди Воршева до възможния предел на изтощение, додето стигнаха и прекосиха река Гринуейд в горното й течение, на около двайсет и пет левги югозападно от Наглимунд. След това забавиха ход, давайки възможност на конете да отдъхнат в случай, че отново се наложи да увеличат темпо.

Мириамел яздеше добре в мъжки стил, подходящ за облеклото — брич и късо палто, — в което се бе предрешила при бягството си от Хейхолт. Подстриганата й коса отново беше боядисана в черно, макар съвсем малка част от нея да се виждаше изпод качулката, както срещу студа, така и за да не я разпознаят; брат Кадрах, който яздеше до нея в изпоцапаното си от пътя сиво облекло, също трудно би могъл да привлече нечие внимание. Така или иначе, в такова неприятно време и в тези опасни времена по крайбрежния път се срещаха твърде малко пътници. Принцесата беше започнала да изпитва увереност, че бягството им е осъществено успешно.

Някъде от около пладне, преди още да бяха прекосили насипа над широката, придошла река, неизменно ги съпътстваше воят на далечни тръби, чиито пискливи медни звуци бяха по-силни дори от стенанията на подгизналия от дъжда вятър. Отначало им се сториха заплашителни и тя си помисли, че по петите ги преследва изпратен от чичо й или баща й наказателен отряд, но скоро стана ясно, че по-скоро двамата с Кадрах наближават източника на гюрултията, отколкото той тях. Същата сутрин бяха видели първите симптоми за битката: отделни виещи се черни пушеци, които се влачеха по спокойното сега небе.

— Не можем ли да направим нещо? — попита Мириамел, която беше слязла и застанала до пръхтящия кротко кон.

Ако не се смятаха птиците, картината под тях беше абсолютно неподвижна — като изваяна от сиви и червени камъни.

— А какво бихме могли да направим, милейди? — залита Кадрах, без да слиза от коня си.

И отпи една глътка от мяха с вино.

— Не знам. Вие сте свещеник! Не трябва ли да се помолите за душите им?

— За чии души, принцесо? Тези на моите земляци-езичници или тези на правоверните ейдонити от Римърсгард?

Пропитите му с горчивина думи увиснаха над тях като пушек.

Мириамел се извърна, за да погледне дребния човек, чийто израз сега беше съвършено различен от онзи на веселяка, какъвто бе през последните няколко дни. Когато разказваше историите си или пееше хернистирски приключенски и пиянски песни, той направо засияваше от радост. А сега приличаше на човек, изпитал вкуса на съмнителната победа от изпълнението на ужасяващо пророчество.

— Не всички хернистирци са езичници! — отсече тя, разгневена от странното му настроение. — Самият ти си ейдонитски монах!

— В такъв случай да сляза ли долу, за да ги попитам кой е езичник и кой не е? — Той размаха месестата си ръка към останките от приключилата касапница. — Не, милейди, тук вече има работа само за лешоядите.

Смуши коня си с пети и се придвижи малко по-напред.

Мириамел остана на мястото си, вторачена в гледката, притиснала буза до конския врат.

— Сигурна съм, че няма вярващ, който да остане безчувствен пред такава сцена — викна подире му тя. — Дори онова червено чудовище Приратес!

Гърбът на Кадрах се сгърчи при споменаването на името на кралския съветник, сякаш го удариха изотзад.

— Елате, милейди — каза той през рамо. — Трябва да се смъкнем от този хълм, където всеки може да ни види. Не всички лешояди са пернати. Някои са двукраки.

Вече със сухи очи, принцесата сви безмълвно рамене, покатери се на седлото и последва монаха надолу по гористия склон, опнал се край окървавената Инискрих.

Тази нощ в лагера им на хълма над просналото се под тях белезникаво езеро Дроршул, по чиито пусти брегове не растеше нито едно дърво, Саймън отново сънува колелото.

То отново го блъскаше и подхвърляше безмилостно като парцалена кукла, издигаше го върху огромния си ръб. Брулеха го студени ветрове и парчета лед разраняваха лицето му, докато се мяташе сред мразовитата чернота.

Когато, блъскан от вятъра и целия в кръв, колелото го вдигна до най-високата точка, той съзря в мрака сияние, блестяща отвесна ивица, която се спускаше от непроницаемата чернота над него към не по-малко непрогледните дълбини под нея. Беше някакво бяло дърво, чийто масивен ствол и тънки клонки блещукаха, сякаш обсипани със звезди. Опита се да се освободи от вкопчилото го колело, да се отблъсне към подканващата го белота, но колелото явно го държеше много здраво. С огромно, последно усилие той се отскубна и скочи.

Гмурна се във вселена от блещукащи листа, понесъл се сякаш сред блясъка на звездите; отправи зов за помощ към благословения Усирис, но ничия ръка не се протегна към него, докато се носеше с все сила отвесно надолу през студената небесната твърд…

В Халнир, град на бавно замръзващия източен бряг на езерото, нямаше дори призраци. Полузатрупан от снеговете, със срутени от ветрове и градушки покриви, той се бе проснал като умрял от глад лос под мрачните и невъзмутими небеса.

— Нима Скали и гарваните му толкова бързо са успели да изтръгнат живота от целия Север? — попита Слудиг, ококорил очи.

— Сякаш всички са побягнали от късния студ — обади се Гримрик и придърпа плаща под заострената си брадичка. — Много е студено тук и много далеч от малкото отворени пътища.

— Вероятно и в Хейтстед ще е същото — отбеляза Бинабик и пришпори Куантака обратно нагоре по стръмното. — Добре, че не разчитахме да намерим храна по пътя.

Тук хълмовете започваха да се снишават и един огромен ръкав на северната Алдхеорте покриваше последните им ниски склонове. Беше съвсем различно от южната част на гората, която познаваше Саймън, и то не само заради снега, покрил земята като килим. Тук дърветата бяха прави като свещи и високи, изопнати като колони под белите си гугли тъмнозелени борове и смърчове, ограждащи широки сенчести коридори. Ездачите сякаш прекосяваха сумрачни катакомби, а снегът се сипеше върху тях като пепелта на времената.

— Там има някой, брат Кадрах! — прошепна Мириамел. И посочи. — Там! Не виждаш ли блясъка — метал е!

Кадрах отпусна меха и се вторачи. Ъгълчетата на устата му бяха моравочервени. Той се намръщи и присви очи, сякаш за да задоволи поредната й прищявка. Миг по-късно изражението му стана наистина сериозно.

— В името на всеблагия Бог, ти си права, принцесо — пошепна той и подръпна поводите. — Там наистина има нещо.

Подаде й поводите, скочи в гъстата зелена трева, направи й знак да пази тишина и запристъпва напред; като се криеше зад дърветата, се приближи на стотина крачки от блестящия предмет и проточи шия, за да го зърне, като дете, което играе на криеница. След малко се обърна и кимна на Мириамел да се приближи с двата коня.

Беше някакъв мъж, подпрян на пълзящите във всички страни корени на един дъб, целият в броня, която все още проблясваше тук-там, въпреки че беше очукана страховито. В тревата от едната му страна лежеше дръжката на строшен меч, скършен прът и зелен флаг с герба на Белия елен на Хернистир.

— Елисия, Божа майко! — ахна Мириамел. — Жив ли е?

Кадрах набързо завърза конете за един извит като свод корен и пристъпи към нея.

— Не ми изглежда жив.

— Жив е! — възкликна принцесата. — Чуй… Диша!

Монахът коленичи, за да огледа мъжа: дишането му наистина се чуваше на пресекулки изпод шлема. Кадрах повдигна забралото под разперения като крила гребен и се видя мустакато лице, покрито с ручейчета засъхнала кръв.

— Небесни хрътки! — изпъшка Кадрах. — Затова е Артпреас, графът на Кюимн.

— Познаваш ли го? — попита Мириамел, докато отпушваше меха с вода и мокреше кърпичката си.

— Всъщност знам за него — отвърна Кадрах и посочи двете птици, извезани върху съдраната туника на рицаря. — Той е владетел на Кюимн, близо до Над Мулах. Знакът му е чучулиги-близнета.

Мириамел попи лицето на Артпреас, а монахът внимателно заоглежда окървавените дупки в ризницата му. Очите на рицаря потрепнаха.

— Свестява се! — ахна принцесата. — Кадрах, мисля, че ще оживее!

— Но не за дълго, милейди — отвърна кротко дребният мъж. — В корема му има широка като ръката ми рана. Нека му дам последно причастие, за да умре в мир.

Графът изстена и от устата му потече струйка кръв. Мириамел я избърса нежно от брадичката му. Очите му се отвориха и клепачите му потрепнаха.

— Е гундхайн, ма коналбен — промълви на хернистирски рицарят. Закашля се едва-едва и от устата му бликна още кръв. — Има едно добро… момче. Те… взеха ли флага?

— Какво иска да каже? — попита шепнешком Мириамел.

Кадрах посочи разкъсаното знаме на тревата под ръката на графа.

— Успяхте да го спасите, граф Артпреас — отвърна тя и доближи лице до неговото. — Знамето е в безопасност. Какво се случи?

— Воините на Скали Гарвана… бяха навсякъде. — Последва продължителна кашлица и очите на рицаря се отвориха още по-широко. — О, мои храбри момчета… мъртви, всички до един… накълцани като… като…

Артпреас изхлипа сухо и болезнено. Очите му се вторачиха в небето; движеха се бавно, сякаш следяха движението на облаците.

— А къде е кралят? — попита най-после той. — Къде е нашият храбър стар крал? Тези гойрах северняци го бяха наобиколили отвсякъде, Бриниох ги провали, Бриниох на ферт уб… уб… строкинх.

— Кралят? — прошепна Мириамел. — Сигурно има предвид Лут.

Очите на графа неочаквано се насочиха към Кадрах и за миг в тях сякаш припламна искра.

— Падреик? — промълви той и вдигна треперещата си окървавена ръка, за да я отпусне върху китката на монаха.

Кадрах трепна и като че ли понечи да се дръпне, но изглежда, не можеше да отдели очи, грейнали от странен блясък.

— Ти ли си, Падреик, фейр? Върна… ли се?…

След което рицарят се вцепени и се закашля ужасно дълго и мъчително, при което червената струя забълва като гейзер. След малко очите му се подбелиха.

— Мъртъв е — обади се Кадрах. Гласът му бе остър. — Усирис да го избави и Бог да смири душата му.

Направи знака на Дървото над неподвижните гърди на Артпреас и се изправи.

— Нарече те Падреик — каза Мириамел, загледана замислено в кървавочервеното парче плат, което продължаваше да държи.

— Припознал се е — отвърна монахът. — Умиращ, който търси стар приятел. Ела. Нямаме лопати, за да изкопаем гроб. Поне да намерим камъни, за да го покрием. Беше… казвали са ми, че бил добър човек.

Докато Кадрах се отдалечаваше през сечището, Мириамел внимателно издърпа металната ръкавица от ръката на Артпреас и я уви в разкъсания зелен флаг.

— Моля ви, елате да ми помогнете, милейди — провикна се Кадрах. — Нямаме време за губене.

— Идвам — отвърна тя и мушна вързопа в дисагите. — Поне малко можем да си позволим да изгубим.

Саймън и спътниците му напредваха бавно покрай дългата страна на езерото през полуостров с високи дървета под несекващия сняг. От лявата им страна се простираше замръзналото огледало на Дроршул; отдясно се възправяха белите рамена на Горен Велдхелм. Воят на вятъра заглушаваше всички думи, които бяха по-тихи от крясък. Саймън не откъсваше очи от огромния тъмен гръб на Хейстън, който се подрусваше пред него; сякаш всички бяха самотни острови сред студено снежно море: постоянно пред очите един на друг, но разделени от непреодолими пространства. Усети, че мислите му се замъгляват, приспани от монотонния ход на коня му.

Странно, но пред вътрешния му поглед току-що напуснатият от тях Наглимунд изглеждаше нереален като далечен спомен от детството. Беше му трудно да си спомни дори лицата на Мириамел и Джосуа, сякаш се опитваше да възстанови в съзнанието си чертите на непознати, придобили значение за него дълго след като са си отишли. Но пък невероятно ярки бяха спомените му за Хейхолт… за дългите летни нощи в двора, за сърбящата го от окосената трева и насекомите кожа или за ветровити пролетни следобеди, в които се катери по стените, а упоителният мирис на розовия плет в двора го привлича като топла прегръдка. Припомни си леко влажния дъх на стената до мъничкото си креватче, набутано в един ъгъл в помещението за прислугата, и се почувства като крал в изгнание, сякаш някакъв узурпатор чужденец го бе лишил от замъка му — както, в известен смисъл, се беше случило.

Останалите също изглеждаха погълнати от собствените си мисли; като се изключеше подсвиркването на Гримрик — тъничко свистене, което само от време на време побеждаваше воя на вятъра, но изглежда, не секваше нито за миг, — те напредваха около езерото Дроршул в пълна тишина.

На няколко пъти, когато успяваше да зърне Куантака сред носещите се снежинки, тя като че ли се вслушваше в нещо. Когато най-накрая спряха да лагеруват, той попита Бинабик.

— Тя чува ли нещо? Има ли нещо пред нас?

Тролът поклати глава и протегна ръце по-близо до огъня.

— Може би. Тя всъщност подушва какво има пред нас — нали яздим срещу вятъра. По-вероятно чува нещо зад или встрани от нас.

Саймън се замисли над думите му за миг и после попита:

— Нима има някой зад нас?

— Съмнявам се. Кой би могъл да е? И защо?

Така или иначе, Слудиг, който яздеше в края на колоната, също бе забелязал неспокойствието на вълчицата. Макар все още да не изпитваше абсолютно доверие към Бинабик, а още по-малко към Куантака — когато си легна да спи, опъна спалния си чувал възможно по-далече от тях, — той не се съмняваше в острите сетива на сивата вълчица. Докато другите ядяха корав хляб и сушено еленско, той точеше брадвичките си с бруса.

— Тук между Димърског — гората северно от нас — и Дроршулвен — каза намусено Слудиг — винаги е било дивотия, дори когато Исгримнур, а преди това и баща му управляваха Елвритшала и зимата си знаеше мястото. Кой знае днес какво броди из бялата пустош или из Тролските планини отвъд нея?

Не спираше да точи оръжията си.

— Най-вече тролове — подхвърли язвително Бинабик, — но мога да ви уверя, че е малко вероятно да ни нападнат през нощта, за да ни изтрепят и ограбят.

Слудиг се ухили кисело, без да пуска бруса.

— Римърът има право — обади се Хейстън и погледна Бинабик с неодобрение. — А самият аз се боя не от тролове.

— Близо ли сме до твоята страна, Бинабик? — попита Саймън. — До Ийканук?

— Ще я доближим, когато стигнем планините, но мисля, че моето рождено място е всъщност на изток оттам, закъдето сме се запътили.

— Така ли мислиш?

— Не забравяй, че все още не сме съвсем сигурни къде точно отиваме. Дървото на Римър — какво значи това? Дърво на римърите? Или на римите може би, тоест на песните? Знам, че планината Урмшайм, където се предполага, че е отишъл Колмънд, се намира някъде на Север между Римърсгард и Ийканук, но тя е голяма планина. — Тролът сви рамене. — В нея ли е дървото? Или преди нея? Или на съвсем друго място?

Саймън и останалите наблюдаваха навъсено огъня. Едно беше да предприемеш рискована мисия за върховния си владетел, а друго да търсиш слепешката из бялата пустош.

Пламъците просъскваха, хапейки влажното дърво. Просналата се в снега Куантака се надигна и вирна глава. Тръгна решително към края на поляната, после се върна и отново легна. Никой не каза нито дума, но сърцата им за пореден път се бяха свили.

Щом приключиха с вечерята, хвърлиха още дърва в огъня — те пукаха и веселяшки изпускаха пара напук на сипещия се сняг. Докато Бинабик и Хейстън разговаряха кротко, а Саймън точеше меча си с бруса на Етелбърн, се надигна тиха мелодия. Саймън се обърна към свирукащия с присвити устни Гримрик, който не откъсваше очи от подскачащите пламъци. Когато видя, че младежът го гледа, жилавият еркинландец разтегна в усмивка щърбата си уста.

— Спомних си нещо — каза той. — Една стара зимна песен.

— Ами изпей я — обади се Етелбърн. — Една песен няма да ни навреди.

— Давай, давай — настоя и Саймън.

Гримрик погледна към Хейстън и трола, сякаш се боеше да не се противопоставят, но те се бяха задълбочили в разговора си.

— Добре — съгласи се той. — Дано не ни навреди. — Окашля се и сведе очи, сякаш притеснен от неочакваното внимание. — Тая песен я пееше баща ми, като излизахме някой декандерски следобед да сечем дърва. — Той отново се окашля. — Зимна песен — добави той, окашля се за пореден път и запя с дрезгав, но мелодичен глас:

— Ледът сковал е сламения покрив,

а прага е затрупал сняг.

Почуква някой на вратата,

навън е мразовита зимна нощ.

Хей-а-хой, хей-а-хой, кой ли е, кой?

В огнището подскачат пламъци

и мятат сенки връз стената.

Иззад заключената си врата

обажда се красавицата Арда.

Хей-а-хой, хей-а-хой, кой ли е, кой?

И в мрака тя дочува глас:

— Вратата бързо отключи

и ме пусни до огъня да се постопля,

че целият съм вкочанен от студ.

Хей-а-хой, хей-а-хой, кой ли е, кой?

А Арда, непорочната девойка,

пак пита: — Кажи ми, господине,

ти кой си, дето скиташ се навън,

когато всеки се е свил на топло?

Хей-а-хой, хей-а-хой, кой ли е, кой?

— Божи човек — шепти гласът —

без хляб и без подслон. —

И в думите му толкоз мъка има,

че лед да беше тя, ще я стопи.

Хей-а-хой, хей-а-хой, кой ли е, кой?

— Тогаз, добри ми отче, ще те пусна,

та старите си кокали да сгрееш.

И вярвам, щом си божи ти човек,

на мен да пакостиш не ще посмееш.

Хей-а-хой, хей-а-хой, кой ли е, кой?

И щом вратата тя отваря, кой стои зад нея?

Един човек, далеч от всяка благост.

Дъртакът Едноок във плащ и с жезъл

и килната широкопола шапка.

— Излъгах те, излъгах те да вляза —

криви се и се хили той. —

Студът е моят дом, обичам да се скитам,

девойче младо…

— Усирис, да не си полудял?!

Слудиг скочи и всички се сепнаха.

Ококорил от ужас очи, той направи с широк жест знака на Дървото пред себе си, сякаш за да укроти връхлитащ го звяр.

— Да не си полудял? — повтори той, вторачен в сащисания Гримрик.

Еркинландецът огледа останалите си спътници и сви безпомощно рамене. После попита:

— Какво му става на този римър, троле?

Бинабик вдигна очи към Слудиг, който не помръдваше.

— Какво има, Слудиг?

Севернякът огледа недоумяващите им лица и изсумтя:

— Всички ли си загубихте акъла? Не знаеш ли за кого пееш?

— За Дъртака Едноок — отвърна Гримрик и вдигна озадачено вежди. — Най-обикновена песен, северняко. Знам я от баща си.

— Пееш за Удун Едноокия — Удун Римъра, стария черен бог на моя народ. Кланяли сме му се, когато сме тънели в езическо невежество. Не призовавай Удун Небесния отец, когато прекосяваш страната му, инак ще се появи — за злочестина.

— Удун Римъра… — тихо каза Бинабик.

— Щом вече не вярвате в него — попита Саймън, — защо се боиш да го споменаваш?

Слудиг го изгледа, все така стиснал устни.

— Не съм казал, че не вярвам… Да ме прости Ейдон… Казах, че ние, римърите, вече не му се кланяме. — Той отново седна. — Сигурно ме мислите за глупак. По-добре това, отколкото да си навличаме гнева на ревнивите стари богове. Сега сме в неговата земя.

— Ама това е песен — защити се Гримрик. — Ничий гняв не си навличам, просто една проклета песен.

— Бинабик, затова ли се казва „удунсдей“? — понечи да попита Саймън, но спря, като видя, че тролът не го слуша.

Дребосъкът се усмихваше доволно, сякаш току-що бе гаврътнал огромна глътка превъзходно питие.

— Точно така, няма съмнение! — възкликна човечето и се обърна към пребледнелия и намръщен Слудиг. — Браво, приятелю!

— Какви ги дрънкаш? — попита ядосано русобрадият северняк. — Не те разбирам.

— Сетих се кое е мястото, към което се е запътил Колмънд. Мислех, че става дума за „рима“, като в поезията, но ти току-що го каза. Удун Римъра. Ние търсим Дървото на Удун.

Няколко секунди погледът на Слудиг остана празен, след това той бавно кимна.

— Света Елисия, троле! Дървото на Удун. Как не се сетих? Дървото на Удун!

— Да не би да знаеш мястото, за което говори Бинабик? — попита Саймън.

— Разбира се. Това е една много стара наша легенда — за дърво от лед. Старите приказки разказват, че Удун го накарал да порасне, за да се изкачи до небето и да царува над всички богове.

— Каква работа ни върши някаква си легенда?

Макар да чу думите на Хейстън, Саймън усети да го обгръща странен, сковаващ студ. Леденото бяло дърво… видя го отново: извисилия се в мрака бял ствол, недостъпната бяла кула, огромна, мержелееща се сред чернотата бледа ивица… проснала се насред живота му, и му беше необяснимо ясно, че няма как да я заобиколи… никаква пътечка около крехкия белезникав пръст — подканващ, предупреждаващ, очакващ.

Бялото дърво.

— Защото легендата също така казва къде се намира то — каза някакъв глас, който отекваше като в дълъг коридор. — Дори да няма нищо такова, знаем, че сър Колмънд вероятно е отишъл там, където сочи легендата — северната страна на Урмшайм.

— Слудиг е прав — добави нечий глас… на Бинабик. — Трябва само да тръгнем, накъдето е тръгнал Колмънд с Трън — всичко останало е без значение.

Гласът на трола идваше от много далеч.

— Аз… трябва да си легна — каза Саймън с надебелял език.

Надигна се и залитна. Никой от останалите, които разговаряха оживено, не му обърна внимание. Той се уви в дебелото си наметало и усети снежният свят да се завърта шеметно около него. Затвори очи и макар все още да усещаше всяка подробност около себе си, в същия момент започна да се спуска в дълбините на съня, неспособен да се противопостави по какъвто и да било начин.

През целия следващ ден продължиха да напредват покрай залива с надеждата в късния следобед да стигнат до разположения в североизточния край на езерото Хейтстед. Решиха, че ако обитателите му не са побягнали от лютата зима на запад, Слудиг би могъл да отиде да купи провизии. В случай, че бе изоставен, вероятно биха могли да намерят подслон в някоя празна къща за през нощта и да се поизсушат преди дългия поход през пустошта. Така пътуването им край брега на езерото минаваше в приятни очаквания.

Хейтстед, състоящ се от петдесетина големи къщи, бе кацнал на един нос, съвсем малко по-широк от самото градче; гледано откъм височината, то сякаш изникваше от замръзналото езеро.

Радостната възбуда на спътниците продължи докъм половината им спускане към носа. Ставаше все по-очевидно, че сградите не са нищо повече от обгорели скелети.

— Да пукна дано! — възкликна гневно Слудиг. — Това не е просто едно напуснато селце, троле. Прогонили са ги!

— Ако въобще са имали късмет да се измъкнат — измърмори Хейстън.

— Съгласен съм с теб, Слудиг — каза Бинабик. — Все пак трябва да отидем и да огледаме, за да разберем кога е било опожарено.

Саймън гледаше обгорените останки на Хейтстед и не можа да не си спомни овъгления скелет на манастира „Св. Хоудрунд“.

„Свещеникът в Хейхолт постоянно повтаряше, че огънят пречиства — помисли си той. — Ако е истина, защо всички се плашат от огъня, от пожара? В името на Ейдон, все пак никой не би искал да бъде пречистен чак до такава степен“.

— О, не! — възкликна Хейстън.

Саймън едва не се блъсна в него, тъй като огромният гвардеец дръпна юздите.

— О, боже! — добави той.

Саймън надникна иззад него и видя редица тъмни фигури, които се измъкваха от дърветата до градчето на около километър разстояние от тях — бяха конници. Саймън започна да ги брои, докато се изнизваха един след друг на откритото… седем, осем, девет. Всички бяха с ризници. Водачът им носеше черен железен шлем във формата на глава на хрътка; профилът на озъбената муцуна се очертаваше ясно всеки път, щом се извърнеше да даде поредната заповед. Деветимата потеглиха напред.

— Ей оня — с кучешката глава. — Слудиг измъкна брадвата си и посочи приближаващите се мъже. — Той устрои засадата срещу нас в Хоудрунд. Точно на него имам зъб заради младия Хоув и монасите в манастира!

— Не можем да се справим — каза спокойно Хейстън. — Ще ни накълцат — деветима срещу шестима, като двама от нас са трол и хлапак.

Бинабик не отвърна нищо, а спокойно измъкна мушнатата под подпругата на седлото на Куантака тояжка. После каза:

— Трябва да бягаме.

Слудиг вече пришпорваше коня си, но Хейстън и Етелбърн го застигнаха след няколко крачки и го хванаха за лактите. Римърът, който дори не бе надянал шлема си, се опита да се освободи; погледът му беше налудничав.

— По дяволите — изруга Хейстън, — хайде! Имаме поне шанс да се скрием в дърветата!

Водачът на приближаващите конници изкрещя нещо и те преминаха в тръс. Изпод конските копита се надигаше бяла мъгла, сякаш препускаха върху морска пяна.

— Обърни го! — изкрещя Хейстън на Етелбърн и грабна юздите на коня на Слудиг; Етелбърн нанесе удар с дръжката на меча си по хълбока на коня на римъра и те побягнаха от връхлитащите конници, които ревяха и размахваха брадви и мечове. Саймън се тресеше върху седлото, уплашен да не се свлече от него.

— Бинабик, накъде? — извика с дрезгав глас той.

— Към дърветата — викна Бинабик. — Опасно е да се катерим обратно по пътя. Давай, Саймън, и не се отдалечавай от мен!

Докато се отдалечаваха от овъглените останки на Хейтстед. Саймън успя да смъкне лъка от раменете си, след което приведе глава до шията на коня си и заби шпорите. Внезапният скок на коня го разтресе до мозъка на костите и в следващия миг той вече се носеше навътре във все по-гъстата гора.

Зърна миниатюрния гръб на Бинабик и подскачащата сива задница на Куантака сред издигащите се от всички страни огромни дървета. Виковете отекваха зад тях, той се обърна и видя четиримата си спътници — препускаха плътно един до друг — и преследвачите между дърветата зад тях. До слуха му достигна звук като от разкъсан пергамент и за момент той зърна трептяща стрела в дървото точно пред себе си.

Глухото барабанене на копитата се носеше отвсякъде. Той се бе прилепил към врата на коня и се молеше да оцелее. Току пред лицето му ненадейно изсвири и се скъса черна нишка, а после още една: преследвачите им ги обхождаха във фланг и ги обстрелваха непрекъснато. Саймън изкрещя срещу профучаващите зад близките дървета силуети и още няколко стрели изсвистяха покрай него. Той посегна и изтегли стрела от подскачащия си колчан, но когато понечи да я сложи на тетивата, тя проблесна белезникаво. Беше Бялата стрела. Как трябваше да постъпи?

За част от секундата, която му се стори безкрайна, той я натика през рамо обратно в колчана и издърпа друга. Някакъв присмехулен глас в главата му се изхили, че в такъв момент е решил да подбира стрелите си. Едва не изпусна и лъка, и стрелата, когато конят му залитна покрай едно покрито със сняг дърво. Миг по-късно чу болезненото и същевременно ужасено и ужасяващо изцвилване на сгромолясващ се кон. Хвърли поглед през рамо и видя само трима от спътниците си и — някъде зад тях — сплетено кълбо от ръце, конски копита и размятан сняг. Необезпокоявани, преследвачите профучаваха край рухналия конник.

„Кой ли е?“, мина му светкавична мисъл.

— Нагоре по склона, по склона! — крещеше Бинабик някъде вдясно от Саймън.

Той видя развятата като флаг опашка на Куантака — вълчицата вземаше на скокове една височина към сгъстяващата се гора: боровете се възправяха като невъзмутими стражи пред бушуващия край тях оглушителен хаос. Саймън дръпна с все сила юздите, които държеше с дясната си ръка, и се понесе нагоре по склона зад подскачащата вълчица. Тримата му спътници профучаха край него — пришпорваха задъханите коне към заслона от източени като върлини стволове на върха.

Слудиг бе все така без шлем, а мършавият със сигурност беше Гримрик, но другият, едър и с шлем, се беше се изкачил малко по-нагоре по склона; преди Саймън да успее да разбере кой е, до слуха му достигнаха дрезгави триумфиращи възгласи и конниците връхлетяха отгоре им.

След миг на вцепенение той опъна лъка, но крещящите нападатели се движеха толкова бързо между дърветата, че стрелата прелетя далече над главата на най-близкия до него мъж и изчезна. Саймън стреля пак и му се стори, че улучи крака на един от бронираните конници. Някой изкрещя от болка. Слудиг пришпори с ответен рев белия си кон и нахлупи шлема върху главата си. Двама от нападателите се отделиха от групата и препуснаха към него. Саймън го видя да се навежда светкавично, за да избегне меча на първия, и после как се извръща и стоварва брадвата в ребрата му, докато профучаваше покрай него; от прореза в ризницата на мъжа бликна ярка кръв. В същия момент вторият го застигна; в последния момент Слудиг успя да отбие удара му с другата секира, но мечът все пак издрънча върху шлема му. Римърът се люшна и едва не падна, докато нападателят му обръщаше коня си.

Преди двамата да застанат отново един срещу друг, до слуха на Саймън достигна пронизително цвилене. Той се извърна и видя към него да се клатушка още един конник — Куантака бе впила зъби в крака му и дереше с нокти цвилещия кон. Саймън изтегли меча си от ножницата, но в този миг, докато безуспешно се опитваше да се освободи от вълчицата, конникът връхлетя върху него. Мечът на Саймън отхвръкна надалеч, след което и самият той увисна в безпомощна безтегловност. След един безкрайно проточил се миг сякаш някакъв гигантски юмрук изкара въздуха от гърдите му и той се просна по очи на земята до цвилещите коне. Куантака се измъкна изпод тях и побягна. Мъжът беше лошо затиснат и крещеше.

Саймън се надигна с мъка, като плюеше сняг, и грабна лъка и колчана си. Битката заглъхваше нагоре по склона и той тръгна натам.

Някой се изсмя и той се обърна.

На двайсетина крачки под него, яхнал неподвижен сив кон, беше мъжът с черната ризница и шлема с глава на хищна хрътка. Върху късото му черно палто беше изрисуван герб с формата на пирамида.

— Ето те и теб, момче — рече Кучешката муцуна с плътен, кънтящ изпод шлема глас. — Теб търся.

Саймън се обърна и продължи нагоре, препъваше се и затъваше в дълбокия до коленете му сняг. Мъжът в черно се разсмя и го последва.

Саймън спря; усещаше вкуса на собствената си кръв от разбития си нос и разкъсаната си устна. Облегна се на един смърч, извади стрела, пусна колчана на земята и опъна лъка. Мъжът в черно спря на пет-шест метра от него и наклони скритата си зад шлема глава на една страна, сякаш имитираше хрътката, която наподобяваше.

— Убий ме, ако можеш, момче — подхвърли подигравателно той. — Стреляй!

И пришпори коня си към разтреперания Саймън.

Чу се съсък. Сивият кон внезапно се изправи на задните си крака и отметна глава назад. В гърдите му потрепваше стрела. Конникът с кучешката глава рухна на снега, а тресящият се в конвулсии кон падна на колене и после го затисна. Саймън гледаше изумен. Миг по-късно погледна невярващо лъка в изпънатата си ръка. Стрелата си беше на тетивата.

— Хейстън? — Той погледна нагоре по склона.

И видя между дърветата три силуета.

Нито един от тях не беше Хейстън. Нито един не беше човешки. Наблюдаваха го със светли котешки очи, стиснали плътно уста.

Ситът, който бе изстрелял стрелата, нагласи нова и бавно насочи леко потрепващия й връх към очите на Саймън.

— Тси им тси, Судхода’я — каза той с едва доловима, хладна като мрамор усмивка. — Кръв… както казвате… за кръв.

37. Уловът на Джирики

Саймън се бе втренчил безпомощно в черния връх на стрелата и в тримата с мършавите лица. Целият се тресеше.

— Скей! Скей! — изкрещя някой. — Спри!

Двама от ситите се извърнаха надясно и погледнаха към височината, но третият продължаваше да държи невъзмутимо лъка.

— Скей, рас-зидай-я! — крещеше една дребна фигура и в същия момент подскочи, строполи се върху снега, търкулна се като снежна топка и спря на няколко крачки от Саймън.

Беше Бинабик. Надигна се бавно на колене, целият овъргалян в сняг, сякаш се измъкваше от чувал с брашно.

— Какво?… — опита се да промълви с вцепенените си устни Саймън, но тролът му даде знак да мълчи.

— Шшш. Отпусни бавно лъка — бавно!

Докато момчето изпълняваше нареждането, Бинабик изригна нов гейзер неразбираеми думи на непознат език, като размахваше умолително ръце срещу немигащия сит.

— Какво… къде са другите… — прошепна Саймън, но Бинабик отново му направи знак да мълчи и изсъска:

— Не говори… става дума за живота ти.

Тролът вдигна ръце и Саймън, който вече бе пуснал лъка, повтори жеста му с обърнати навън длани.

— Надявам се, не си изгубил Бялата стрела?

— Не… не знам.

— Дъще на планините, надявам се, че не си. Изтърси бавно колчана.

Изломоти още нещо на език, който Саймън сметна за ситски, след това подритна колчана и стрелите се пръснаха върху изпотъпкания сняг като черни пръчици за игра… с изключение на една. Единствено нейното триъгълно острие проблясваше като небесносиня капка сред заобикалящата я белота.

— О, слава на Висшите пространства — въздъхна Бинабик. — Стаджа’а аме ине! — викна той на ситите, които гледаха като котки, чиято перната плячка вместо да отлети, е зачуруликала. — Бялата стрела! Не може да не знаете за нея! Им шейиз т’си кео’су д’а Яна о Лингит!

— Това е… невъзможно — продума ситът с лъка и го отпусна. Акцентът му беше чудат, но добре владееше западната реч. Той мигна. — Някакъв трол да ме учи на Правилата на Песента. — Хладната му усмивка за момент се върна. — Можеш да ни спестиш уверенията… и недодяланите си обяснения. Вдигни тази твоя стрела и ми я донеси.

После изсъска няколко думи към другите двама, докато Бинабик се навеждаше. Те изгледаха още веднъж Саймън и трола и хукнаха вихрено нагоре по склона. Третият сит продължи да държи стрелата си насочена към Саймън, докато Бинабик пристъпваше към него.

— Подай ми я — нареди ситът. — С перата напред, троле. А сега се върни при другаря си. — Той отпусна лъка, за да разгледа Бялата стрела. Едва сега Саймън усети хриптящото си дишане. Отпусна треперещите си ръце, когато скриптящите по снега стъпки на Бинабик спряха до него.

— Беше дадена на този младеж в знак на благодарност — каза тролът предизвикателно.

Ситът вдигна очи и го изгледа.

Според първото впечатление на Саймън много приличаше на онзи сит, когото бе спасил — същите високи скули и странни птичи жестове. Носеше панталони и жакет от блещукащ бял плат, покрит на раменете, ръкавите и кръста с нежни тъмнозелени люспи. Почти черната му, но и с някакъв зеленикав оттенък коса бе сплетена в две сложни плитки, спуснати пред ушите му. Ботушите, коланът и колчанът бяха от мека млечнобяла кожа. Саймън си помисли, че единствено благодарение на това, че силуетът му се очертава на фона на сивкавото небе, се вижда така ясно: ако ситът застанеше на фона на снега сред някоя горичка, щеше да е невидим като вятъра.

— Иси-иси’йе! — измърмори развълнуван ситът и се обърна да вдигне стрелата към мержелеещото се зад облаците слънце.

След това отпусна ръка, погледна за миг с изумление Саймън и присви очи.

— Къде намери това, Судхода’я? — запита рязко той. — Как такъв като теб се е сдобил с подобно нещо?

— Дадоха ми я! — отвърна Саймън, възвърнал силата на гласа си и нормалния цвят на бузите си. Беше сигурен в онова, което казва. — Спасих един от вашите. Той я изстреля в едно дърво и избяга.

Ситът отново го огледа подробно, сякаш възнамеряваше да добави нещо, после погледна нагоре по склона. Чу се продължително изчуруликване или поне в първия момент така се стори на Саймън, докато не видя бледите устни на сита да помръдват; неподвижен като статуя, ситът изчака прозвучалите в отговор трели.

— Тръгвайте. Пред мен — каза той и посочи с лъка си трола и момчето.

Закатериха се с мъка по стръмния склон. Ситът пристъпваше малко зад тях, като не преставаше да върти Бялата стрела в тънките си пръсти.

След стотина удара на сърцето стигнаха заобления връх на хълма и се заспускаха от другата му страна. Четирима сити се бяха навели над една яма. Двама от тях Саймън вече беше видял преди малко — позна ги по синкавия оттенък на сплетените им коси. Другите двама бяха с разпуснати тъмносиви коси, макар че върху златистите им лица нямаше нито една бръчка. В ямата, под заплашителния четириъгълник от насочени към тях ситски стрели, клечаха Хейстън, Гримрик и Слудиг. И тримата бяха окървавени, а върху лицата им се четеше безпомощната недоверчивост на хванати животни.

— Кокалите на свети Ейлстан! — изруга Хейстън, щом ги видя. — О, боже, момче, надявах се, че си се отървал. — Той поклати глава. — Все пак добре, че не си пукнал.

— Виждаш ли, троле? — промълви печално Слудиг; брадясалото му лице бе изцапано с кръв. — Видя ли докъде я докарахме? Демони! Не трябваше да се закачаме… с онзи, тъмния.

Ситът, който държеше Бялата стрела, явно водачът им, каза на другите няколко думи и направи знак на спътниците на Саймън да излязат от ямата.

— Те не са демони — обади се Бинабик, докато двамата със Саймън се опитваха да помогнат на тримата да се изкатерят, което никак не беше лесно. — Те са сити и няма да ни направят нищо лошо. Тъкмо тяхната Бяла стрела ги принуждава.

Водачът на ситите го погледна раздразнено, но не каза нищо. Гримрик изпълзя задъхан от ямата.

— Си… сити? — изпъшка той и пое тежко въздух. Една рана точно под косата му обагряше челото му в тъмночервено. — Е, вече със сигурност се натресохме на едновремешни приказки. Сити! Усирис Ейдон да ни е на помощ.

Той направи знака на Дървото и уморено се обърна да помогне на залитащия Слудиг.

— Какво стана? — попита Саймън. — Как паднахте тук… какво се случи?

— Тия, дето ни преследваха, са мъртви — отвърна Слудиг и се подпря на едно дърво. Ризницата му беше разкъсана на няколко места, а шлемът му беше очукан и разкривен като старо котле. — С някои се справихме сами. Останалите — той махна към ситските стражи — се строполиха, набучени със стрели като таралежи.

— Щяха да набучат и нас, ако тролът не ги беше заговорил на техния език — намеси се Хейстън. И се усмихна едва забележимо на Бинабик. — Не си помислихме нищо лошо, когато побягна. Молехме се за теб.

— Тръгнах да намеря Саймън. Отговарям за него — отвърна простичко Бинабик.

— Но… — Саймън се огледа, надявайки се въпреки всичко, но не видя другия им спътник. — Значи… значи улучиха Етелбърн?

Хейстън бавно кимна.

— Да.

— В пъкъла да горят душите им! — изруга Гримрик. — Бяха римъри мръсните копелета!

— На Скали — добави Слудиг студено.

Ситите започнаха да ги подканват с жестове да се изправят.

— Двама носеха гарвана на Калдскрайк — продължи Слудиг. — О, как се моля да ми падне и между нас да са само брадвите ни.

— Чакат го цяла тълпа такива като теб — обади се Бинабик.

— Стойте! — извика Саймън: нещо не беше наред. Той се обърна към водача на ситите. — Ти разглеждаше моята стрела. Знаеш, че казвам истината. Не можеш да ни водиш никъде и да ни направиш нищо, каквото и да е, докато не разберем какво се е случило с нашия другар.

Ситът го огледа преценяващо.

— Не знам дали казваш истината, дете на хората, но съвсем скоро ще разберем. По-скоро, отколкото би желал. Колкото до другия… — Той огледа за миг окаяната компания на Саймън. — Добре. Ще ви разрешим да го видите.

Поговори с другарите си и тръгнаха надолу по склона. Минаха безмълвно покрай набодените със стрели трупове на двама от нападателите. Снегът почти бе затрупал неподвижните фигури и бе скрил алените петна.

Откриха Етелбърн на стотина метра от пътя. Пречупена стрела от ясен стърчеше от гърлото му, точно под брадичката.

— Поне не се е мъчил дълго — промълви Хейстън с набъбнали в очите му сълзи. — Слава на Ейдон, че е свършил бързо.

Изкопаха дупка, доколкото беше възможно — кълцаха втвърдената земя с мечове и брадви; ситите стояха настрана, съвсем безразлични. Увиха Етелбърн в дебелото му наметало и го спуснаха в плиткия гроб. Когато го затрупаха, Саймън бодна меча му в земята като надгробен знак.

— Вземи шлема му — каза Хейстън на Слудиг. Гримрик кимна.

— Да, той не би искал да остане неизползван — съгласи се еркинландецът.

Слудиг закачи очукания си шлем на меча на Етелбърн, след което взе неговия.

— Ще отмъстим за теб, човече — отрони римърът. — Кръв за кръв.

Надвисна мълчание. Снегът продължаваше да вали. Стояха, загледани в черния гроб. Скоро и той щеше да побелее.

— Хайде — обади се най-после ситът водач. — Достатъчно дълго ви чакахме. Има някой, който би искал да види тази стрела.

„Почти нямах време да те опозная, Етелбърн — помисли Саймън. — Но ти имаше хубав, гръмък смях. Ще го запомня“.

Обърнаха се и закрачиха към вкочанените хълмове.

Паякът висеше неподвижен като матов скъпоценен камък в заплетена огърлица. Мрежата най-после беше довършена с последните, внимателно опънати на местата им нишки; протягаше се от единия до другия ъгъл на тавана, нежно потрепвайки от въздушното течение, като подръпвани от невидими ръце струни.

За момент Исгримнур загуби нишката на разговора, макар да беше важен. Погледът му се бе отместил от тревожните лица около камината в огромната зала към сумрачния ъгъл с почиващия си там мъничък строител.

„Има смисъл — каза си той. — Построяваш нещо и оставаш там. Така е редно. Не това препускане ту насам, ту натам, без да видиш семейството си или родната стряха цяла година“.

Замисли се за съпругата си: червенобузата Гутрун с нейния остър поглед. Не беше го упрекнала и с една-едничка дума, но той знаеше, че е ядосана заради дългото му отсъствие от Елвритшала и заради това, че беше оставил най-големия им син, гордостта на сърцето й, да управлява такова огромно херцогство… и да се провали. Не че Изорн или някой друг в Римърсгард би могъл да спре Скали и привържениците му, ползващи се с подкрепата на Върховния крал. И все пак именно младият Изорн бе владетел, докато отсъстваше баща му, и именно Изорн щеше да бъде запомнен като онзи, който безпомощно бе наблюдавал вечните врагове на елвритшалци да се перчат като господари в родния му дом.

„С нетърпение очаквах да се прибера вкъщи — помисли с тъга старият херцог. — Би било хубаво да се грижа за конете и кравите, да разрешавам местните караници и да гледам как децата ми отглеждат своите деца. Вместо това земята отново е разпердушинена като сламен покрив. Бог да ми е на помощ, но достатъчно битки водих, докато бях по-млад…“

В края на краищата битките бяха за млади мъже, които живееха лекомислено и безгрижно. И да има за какво да си говорят и да си спомнят дъртаците, докато си седят на топло, а зимата стене навън.

„Един проклет остарял пес като мен е готов да се изтегне и да дреме край огъня“.

Подръпна брадата си, докато наблюдаваше как паякът лази към по-тъмния ъгъл, където се бе омотала една непредпазлива муха.

„Мислехме, че Джон е изковал мир, който да продължи хиляда години. А не надживя смъртта му дори и две лета. Съзиждаш още и още, опъвайки нишка след нишка като онзи дребен приятел там горе, за да профучи накрая вятърът и да разпердушини всичко“.

— … тъй че почти осакатих два коня, за да донеса тези новини възможно по-скоро, господарю — приключи младият мъж, който говореше.

— Справил си се великолепно, Деорнот — отвърна Джосуа. — Моля те, стани.

С все още мокро лице от ездата, воинът с гладки коси се изправи и се уви още по-плътно в дебелото одеяло, което му бе дал принцът. Изглеждаше като тогава, когато, облечен в костюма на благочестивия монах за празненствата на свети Тунат, съобщи на принца за смъртта на баща му.

Принцът положи ръка на рамото му.

— Радвам се, че си отново тук. Безпокоях се за сигурността ти и се проклинах, че ми се наложи да те изпратя с такава опасна мисия. — Той се обърна към останалите. — Така. Чухте доклада на Деорнот. Елиас най-накрая е излязъл на бойното поле. Напредва към Наглимунд с… Деорнот? Колко каза, че са?

— Хиляда и повече рицари и почти десет хиляди пешаци — каза посърнал воинът. — Такава средно е най-вероятната численост според различните доклади.

— Ясно — въздъхна Джосуа. — По всичко изглежда, че разполагаме с не повече от петнайсетина дни, преди да се появи пред стените ни.

— Мисля, че е точно така, ваше височество — кимна Деорнот.

— А какво ще кажеш за моя господар? — попита Девазалес.

— Вижте… — започна воинът, но стисна зъби за миг, докато овладее треската си. — В Над Мулах цари невъобразима паника — в което няма нищо необяснимо предвид случващото се на запад…

Той млъкна и хвърли поглед към принц Гуитин, седнал малко настрана от останалите и загледан мрачно в тавана.

— Продължавай — кротко го подкани Джосуа. — Да изслушаме всичко докрай.

Деорнот извърна очи от хернистиреца.

— Та, както казах, беше трудно да получа достоверна информация. Така или иначе, според някои жители на крайбрежния Абаингат, херцог Леобардис е отплувал от Набан и вече дори е излязъл в открито море, и вероятно ще акостира близо до Кранхир.

— С колко хора? — изръмжа Исгримнур.

Деорнот сви рамене.

— Всички твърдят различни неща. Вероятно триста конници и около две хиляди пешаци.

— Това звучи достоверно, принц Джосуа — промълви Девазалес, свил замислено устни. — Много от васалите няма да се присъединят от страх да не застанат против волята на Върховния крал, а пердруинците както обикновено ще запазят неутралитет. Граф Стреаве знае, че е най-добре да помогне и на двете страни и да спаси корабите си, за да превозва стоки.

— Следователно можем да се надяваме на силната подкрепа на Леобардис, макар да ми се щеше да е още по-силна.

Джосуа огледа насядалите в кръг мъже.

— Дори набанците да спрат временно Елиас — обади се лорд Ордмаер — чертите на възпълното му лице не успяваха да прикрият страха му, — пак ще ни превъзхожда трикратно по численост.

— Но ние сме обградени от стени, сър — отсече Джосуа. Тясното му лице бе станало неумолимо. — Намираме се в здрава крепост. — Обърна се отново към Деорнот и лицето му се смекчи.

— Кажи ни останалите новини, мой верни приятелю, и върви да спиш. Боя се за здравето ти, а ще ми трябваш силен в дните, които са пред нас.

Деорнот се усмихна благодарно.

— Да, ваше височество. Боя се, че и останалите вести не са радостни. Хернистирците са отблъснати при Инискрих. — Понечи да погледне към Гуитин, но вместо това сведе очи. — Казват, че крал Лут е ранен, а войските му са се оттеглили в планината Грианспог, за да създават повече проблеми на Скали и хората му.

Джосуа хвърли скръбен поглед към принца на Хернистир.

— Така. Все пак е по-добре, отколкото се опасяваше, Гуитин. Баща ти е жив и продължава да воюва.

Младият мъж вдигна глава. Очите му бяха зачервени.

— Да! Те продължават да воюват, а аз си седя зад каменните стени, пия си бирата и си похапвам хляб и сирене като някой дебелак. Баща ми може би умира в момента! Как е възможно да седя тук!

— А мислиш ли, че можеш да победиш Скали с петдесетината си мъже, момчето ми? — попита кротко Исгримнур. — Или предпочиташ бърза и славна смърт, вместо да почакаш, за да разбереш как би било най-правилно да постъпиш?

— Не съм чак такъв глупак — отвърна хладно Гуитин. — И освен това, в името на Багба, Исгримнур, кой си ти, та да ми говориш по този начин? Какво става с онази стомана, дето я пазиш за червата на Скали?

Исгримнур го изгледа слисано.

— Не мога да превзема Елвритшала с десетината си рицари. Единственото, което ще направя, е да се промъкна покрай фланга на гарваните на Скали и да отида при народа си в планината.

Неспособен да срещне светлия и настойчив поглед на принц Гуитин, Исгримнур отново се загледа в ъгъла на тавана, в който кафявият паяк усърдно увиваше нещо в лепкава коприна.

— Гуитин — рече с успокояващ тон Джосуа. — Моля те само да изчакаш да поговорим още малко. Ден-два не са кой знае каква разлика.

Младият благородник се изправи; столът му изскърца върху каменната настилка.

— Да чакаме! Само това правиш, Джосуа! Чакаш тукашния сбор, чакаш Леобардис и неговата войска, чакаш… чакаш Елиас да се изкатери по стените и да опожари Наглимунд! Омръзна ми да чакам! — Той вдигна ръка, за да изпревари протеста на Джосуа. — Не забравяй, че аз също съм принц! Дойдох при теб заради приятелството на нашите бащи. А сега баща ми е ранен и преследван от северните дяволи. Ако умре, без да е получил подкрепа, и аз стана крал, пак ли ще ми нареждаш? Ще продължаваш ли да ме държиш тук? Бриниох! Не мога да проумея подобна малодушна съпротива!

Преди да стигне до вратата, той се обърна.

— Ще кажа на хората си да се приготвят за заминаване утре по залез-слънце. Ако ти хрумне някаква причина да не го правя, за която не се сещам, знаеш къде да ме намериш!

Щом принцът тръшна вратата зад себе си, Джосуа се изправи.

— Мисля, че доста хора тук… — той спря и поклати уморено глава — имат нужда от храна и питие — ти също, Деорнот. Но те моля да останеш още малко, след като другите се оттеглят, за да ти задам няколко лични въпроса.

И подкани с жест Девазалес и останалите към столовата. Те тръгнаха, разговаряйки тихо.

— Исгримнур — извика принцът и херцогът се спря на входа и го погледна въпросително. — Ти също остани, моля те.

След като Исгримнур отново зае мястото си, Джосуа погледна очакващо Деорнот и попита:

— Имаш ли други новини за мен?

Воинът се намръщи.

— Ако носех една-едничка добра новина, мой принце, първо нея щях да ви кажа, преди да дойдат другите. Не открих никаква следа от племенницата ви и монаха, който я придружава, освен един стопанин близо до кръстовището Гринуейд, който видял двама души, отговарящи на тяхното описание, да прегазват реката преди няколко дни в южна посока.

— Което е онова, което знаехме, че ще направят според думите на лейди Воршева. Но досега те вече са навлезли в Инискрих и само Благословеният Усирис знае какво може да се случи или накъде ще продължат. Единственият ни шанс, в който съм сигурен, е, че брат ми Елиас ще преведе войската си през подножията на хълмовете, тъй като през този влажен сезон Велдхелм е единственото безопасно място за тежките талиги. — Той се втренчи в полюшващите се пламъци. — Е, добре, благодаря ти, Деорнот. Ако всички мои васали бяха като теб, спокойно можех да се изсмея на заплахите на Върховния крал.

— Хората ви са добри, ваше височество — отвърна предано младият рицар.

— Върви. — Принцът потупа Деорнот по коляното. — Нахрани се и се наспи. До утре няма да ми трябваш.

— Да, ваше височество.

Младият еркинландец отметна одеялото, изправи се и излезе с изпънат като върлина гръб. Няколко минути Джосуа и Исгримнур не казаха нито дума.

— Мириамел се запиля Бог знае къде, а Леобардис тласка Елиас към нашите врати. — Принцът поклати глава и разтри слепоочията си с единствената си ръка. — Лут е ранен, хернистирците се оттеглят, а машата на Елиас Скали господства навсякъде от Вестивег до Грианспог. И на всичко отгоре, демони, изскочили от приказките, се разхождат по земята на простосмъртните. — Той се усмихна мрачно на херцога. — Мрежата се затваря.

Исгримнур зарови пръсти в брадата си.

— Но вятърът люшка мрежата, Джосуа. Силният вятър.

Не поясни забележката си и високата зала отново потъна в тишина.

Мъжът с кучешката маска изруга едва чуто и изплю кървава храчка върху снега. Беше сигурен, че всеки друг на негово място отдавна да е пукнал от строшените крака и сплесканите ребра, но тази мисъл не беше особено успокоителна. Благодарение на дългите години на постоянни тренировки и изтощителен труд бе успял да спаси живота си в мига, в който конят се претърколи върху него, но всичко щеше да се окаже напразно, ако не успееше да се довлече до някое закътано и сухо местенце. Още час или два на открито щяха да довършат онова, на което бе поставил началото агонизиращият до него кон.

Ужасните сити — тяхната неочаквана намеса беше истинска изненада — минаха с пленниците си на няколко метра от мястото, където лежеше скрит под десетсантиметрова снежна покривка. Той събра всичките си запаси от сила и смелост да остане неподвижен, докато Бледоликите оглеждаха околността. Сигурно решиха, че е изпълзял настрани и е умрял — на което се беше надявал, естествено, — и след минутка продължиха по пътя си.

Сви се треперейки на кълбо в снежната ямичка, която си бе изкопал за прикритие, и засъбира сили за следващото движение. Единствената му надежда беше да се добере обратно до Хейтстед, където би трябвало да го очакват двамина от хората му. Прокле се сто пъти, че се бе доверил на дебелаците на Скали — впиянчени плячкаджии и насилници на жени, неспособни да лъснат ботушите му дори. Само да не беше пращал своите с друга задача.

Тръсна глава, за да се отърве от въртящите се в кръг потрепващи точици светлина, които плуваха на фона на смрачаващото се небе, след което сви напуканите си устни. От озъбената кучешка муцуна неочаквано прозвуча бухане на бухал. Докато чакаше, направи нов безуспешен опит да се надигне — дори да запълзи. Безсмислено: и двата му крака бяха в окаяно състояние. Превъзмогвайки болката в натрошените си ребра, той протегна ръце, за да се изтегли малко по-близо към дърветата, след което спря, проснат задъхан и неподвижен.

Миг по-късно усети горещ полъх и надигна глава. Черната муцуна на шлема му се бе удвоила, сякаш отразена в някакво причудливо огледало, и само на сантиметри от него се хилеше някаква бяла муцуна.

— Нику’а — изстена той на съвсем различен език от родния му черен римърски. — Ела тук, Удун да те порази! Ела!

Огромното куче пристъпи крачка напред и се извиси над ранения си господар.

— Стой — продължи мъжът и протегна силните си ръце, за да сграбчи белия кожен нашийник. — Тегли!

И миг по-късно замуча от болка, когато кучето започна да го тегли, но не пускаше, стиснал зъби и облещил очи зад кучешката маска на шлема. Изпаднал почти в безсъзнание от жестоката, разкъсваща болка, докато кучето го влачеше в снега, той не отпускаше хватката си, докато не стигна прикритието на един гъсталак. Чак тогава се отпусна и потъна в болезнен мрак.

Когато се свести, сивото небе беше още по-навъсено, а вятърът го бе завил с тънко снежно одеяло. Нику’а продължаваше да чака, равнодушно и без да трепне на студа, въпреки късата си козина, сякаш се излежаваше пред напалена камина. Проснатият на земята мъж не се изненада: отлично познаваше вкочанените черни бърлоги на Стормспайк и знаеше как са отгледани тези зверове. Загледан в червената морда и кривите зъби на Нику’а, както и в тънките цепки на очите му, сякаш капки от някаква млечнобяла отрова, той отново изпита благодарност, че именно той бе тръгнал подир кучетата, а не обратното.

Свали шлема — не без усилия, тъй като се бе сплескал при падането — и го сложи на снега. С ножа наряза черната си пелерина на дълги ивици; малко по-късно се захвана с изтощителното нарязване на няколко тънки дръвчета. Болките в ребрата бяха ужасяващи, но той стискаше зъби и не спираше. Имаше две превъзходни причини да оживее: дългът да съобщи на господарите си за неочакваното нападение на ситите и собственото си неимоверно желание да си отмъсти на тази сган, която му се бе изпречвала безброй пъти.

Когато най-после приключи с рязането, бледото око на луната вече надничаше с любопитство между върхарите на дърветата. Завърза с ивиците от пелерината няколко по-къси парчета на краката си като шини; след това, изпънал неподвижните си крака, привърза здраво последните къси за двете най-дълги. Като ги държеше внимателно, отново сграбчи нашийника на Нику’а и огромното белезникаво, с цвят на труп куче го изправи. Той се олюля, но успя да нагласи импровизираните патерици под мишниците си.

Направи няколко крачки. Щеше да се справи… пък и нямаше друг избор.

Погледна озъбения шлем и помисли за усилията, които би му коствало да го достигне и за вече излишната му сега тежест. Все пак се наведе и го вдигна. Беше му го връчила в свещените пещери на Стормспайк самата Тя, когато го нарече Своя свещен ловец — него, простосмъртния! Не можеше да го остави в снега, също както не би могъл да остави и туптящото си сърце. Спомни си онзи невероятен, зашеметяващ миг, синкавите блясъци, които потрепваха в Залата на Дишащата арфа, когато коленичи пред трона, пред кроткото сияние на Нейната сребърна маска.

И Инген Джегер заслиза по дългия склон, като обмисляше отмъщението си.

Останали с един по-малко, Саймън и спътниците му нямаха особен ищах за разговори, а и пазачите им не ги насърчаваха да говорят. Сивкавият следобед бавно се превръщаше във вечер.

Изглежда, ситите отлично знаеха къде искат да отидат, макар покритите с борове склонове да се струваха на Саймън съвсем еднакви и неразличими един от друг. Кехлибарените очи на водача им непрекъснато шареха на подобното му на маска лице, но изглежда, той не търсеше да открие нищо; създаваше по-скоро впечатлението, че разчита неуловимия език на околността със същата компетентност, с каквато отец Странгиард оглеждаше рафтовете си с книги.

Единственият път, когато даде израз на чувствата си, бе в началото на похода им, когато Куантака се спусна по склона и легна до Бинабик — сбърчи нос и задуши ръката му, нервно подвила опашка. Ситът вдигна учудено вежди и се огледа, за да види реакцията на спътниците си. Саймън не забеляза никакъв жест от негова страна, но на вълчицата бе позволено да пристъпва необезпокоявана до тях.

Когато най-после възвиха на север покрай полите на покрит с дълбок сняг стръмен склон, дневната светлина вече гаснеше. Вцепенен от умора, Саймън се зарадва, когато водачът даде знак да спрат.

— Тук — каза ситът и посочи една огромна скала, която се издигаше високо над главите им.

И посочи пак, този път към една тясна пролука в скалата. Двама от ситите се наведоха чевръсто и се шмугнаха в нея.

— Ти — обърна се водачът към Саймън. — Върви след тях.

Последва гневно мърморене от страна на Хейстън и другите двама воини, но въпреки необичайната ситуация Саймън изпита странна увереност. Клекна и мушна глава в дупката.

Видя тесен светъл тунел, покрита с лед тръба, която се извиваше стръмно нагоре пред очите му, явно издълбана в каменната сърцевина на планината. Реши, че влезлите току-що сити вероятно са се изкачили до завоя пред него. Нямаше и следа от тях, а никой не би могъл да се скрие в този гладък като стъкло проход, широк колкото едва да протегне ръце.

Подаде глава в студа отвън и попита:

— Как да се придвижвам? Почти отвесно е и всичко е в лед. Ще се хлъзна надолу.

— Вдигни глава — отвърна главният сит — и ще разбереш.

Саймън отново се вмъкна в тунела, като се напъха малко по-навътре, тъй че успя да провре раменете си и да се обърне по гръб. Погледна нагоре. Ледът на тавана, ако можеше да се нарече таван нещо, разположено на половин ръка разстояние от носа му, беше прорязан на равни разстояния от хоризонтални резки, които създаваха впечатление, че проходът е по-дълъг, отколкото беше в действителност. Всяка беше с дълбочина няколко сантиметра и достатъчно широка, за да поставиш ръце една до друга. След кратък размисъл той разбра, че трябва да се придвижва на ръце и крака, като се подпира на пода на тунела.

Замисли се дали да не се измъкне от тесния проход, но след миг се отказа. Ситите пред него се бяха покатерили светкавично като катерици и той изпита желание да им покаже, че дори и да не притежава тяхната пъргавина, е достатъчно смел, за да ги последва.

Катеренето се оказа трудно, но не чак толкова. Завоите бяха достатъчно начесто, за да прави кратки почивки, като запъва крака в извивките. Скоро Саймън си даде сметка за предимствата на тунела. Катеренето се осъществяваше с големи мъки и би било много трудно, почти невъзможно, освен ако не си двукрако, а всеки на когото би му се наложило да се измъкне, би могъл да се плъзне по него със скоростта на змия.

Тъкмо си мислеше да направи поредна почивка, когато чу точно над главата си гласове. Миг след това силни ръце се протегнаха към него, сграбчиха го и го изтеглиха нагоре. Той изхвръкна от тунела, задъхан от изненада, и се търкулна върху топъл каменен под, покрит с разтопен сняг. Двамата сити, които го бяха измъкнали, клечаха до отвора; в полумрака лицата им почти не се виждаха. Единствената светлина в стаята — по-скоро грижливо почистена пещера — идваше от процеп в отсрещната стена. Беше с размерите на врата и през него нахлуваше жълтеникаво сияние и образуваше на пода на пещерата светъл правоъгълник. Саймън се надигна на колене и усети нежно възпиращо докосване по рамото. Чернокосият сит до него посочи ниския таван, след това направи някакво вълнообразно движение и посочи към отвора на тунела.

— Чакай — каза той. — Трябва да чакаме.

Следващият беше Хейстън — мърмореше и ругаеше. На двамата сити се наложи да измъкнат едрото му тяло като коркова тапа от шише с вино. Бинабик го следваше по петите — за чевръстия трол не бе проблем да се движи плътно след еркинландеца. Скоро се появиха и Слудиг и Гримрик. Останалите трима сити се изкатериха ловко след тях.

Щом последният от Светлоликите се измъкна от тунела, тръгнаха отново — минаха през процепа в скалата и по някакъв къс коридор, след който най-после можеха да се изправят в цял ръст. Блещукащите в нишите по стените фенери от млечно златист кристал и стъкло приглушаваха сиянието от отвора в дъното на помещението и те го забелязаха чак когато се приближиха до него. Един от ситите пристъпи към закачената пред него тъмна завеса и извика. Миг след това двама сити изскочиха иззад завесата. Държаха мечове от някакъв тъмен метал. Застанаха бдително, без да показват нито изненада, нито любопитство.

— Ще ви завържем ръцете — каза водачът.

Щом произнесе тези думи, останалите сити измъкнаха изпод дрехите си кълбета блестящ черен ширит.

Слудиг отстъпи крачка назад и блъсна един от пазачите, който само изсъска.

— Не — каза със заплашителен глас римърът. — Никой не може да ме върже против волята ми.

— Нито пък мен — добави Хейстън.

— Не ставайте глупаци — прекъсна ги Саймън и пристъпи напред, протегнал кръстосани китки. — Имаме шанс да се измъкнем, но не и ако подхванете битка.

— Саймън е прав — подкрепи го Бинабик. — Аз също ще им разреша да ме вържат. Нямате капка разум, ако не сторите същото. Бялата стрела на Саймън е истинска. Само затова все още не са ни убили, а ни доведоха тук.

— Но как можем да… — почна Слудиг.

— Освен това — сряза го Бинабик — как предлагате да действаме? Дори да се справите с тези тук и с останалите, които по всяка вероятност са зад тези стени, после какво? Ако се пързулнете надолу по тунела, неминуемо ще попаднете на Куантака, която чака на изхода. Толкова ще я изплашите, че едва ли ще имате възможност да й дадете да разбере, че не сте врагове.

Слудиг погледна сърдито трола, после се усмихна едва забележимо.

— Пак печелиш, троле.

И протегна ръце напред.

Черният ширит беше хладен и люспест като змийска кожа, но еластичен като кожен ремък. Щом му надянаха примката, Саймън изпита усещането, че великан сграбчва ръцете му. Когато ситите приключиха с връзването, ги поведоха към покритата със завеса врата.

Когато се опитваше да си го спомни по-късно, на Саймън му се струваше, че бяха прекрачили през облаците, за да попаднат в някакво бляскаво сияйно пространство, намиращо се в непосредствена близост до слънцето. След мрачната снежна пустош и тесните тунели, сякаш бяха попаднали насред необузданото пиршество на празника на Деветия ден след Осемте безрадостни дни.

Ярката светлина струеше от всички страни. Залата бе с височина по-малко от два човешки боя, но много обширна. По стените се виеха сплетени корени. В един ъгъл на трийсетина крачки от тях в гладко каменно корито проблясваше вода, която се извиваше като дъга и се спускаше с плясък в естествено издълбан в скалата басейн. Нежният й звук се сливаше със странната, неуловима мелодия, която изпълваше пещерата.

Навсякъде имаше фенери, подобни на онези в каменния коридор — обливаха пещерата с жълтеникави, с цвят на слонова кост, бледосини и розови светлини и оцветяваха каменните стени в стотици различни оттенъци. В центъра на пещерата, до брега на накъдреното от вълнички езерце, подскачаше буен огън: пушекът изчезваше в цепнатината над него.

— Елисия, Майко на свещения Ейдон — прошепна със страхопочитание Слудиг.

— Не знаех, че тук има заешка дупка — изсумтя Гримрик, — в която са си направили цял замък.

В помещението имаше десетина сити, до един мъже, доколкото можа да прецени Саймън. Неколцина седяха кротко пред други двама, седнали на висок камък. Единият държеше подобен на флейта инструмент, а другият пееше; музиката се стори на Саймън толкова странна, че минаха няколко секунди, преди да разграничи гласа от звука на флейтата, както и шума на водопада от двете. Но нежната мелодия докосна болезнено сърцето му и в същия момент той усети и как настръхва от нея.

Онези, които не бяха се скупчили около музикантите, разговаряха кротко или се бяха проснали по гръб, вторачени нагоре, сякаш погледите им проникваха през каменната твърд на хълма чак до нощното небе. Някои погледнаха бегло към пленниците на входа, но го направиха по начина, както се стори на Саймън, по който заслушан в интересна история човек обръща глава към прокрадваща се край него котка.

Изумени от гледката, той и спътниците му се пулеха невярващо. Водачът им се запъти към дъното на помещението, където други двама бяха застанали един срещу друг до висока маса от плосък лъскав бял камък. И двамата се бяха втренчили напрегнато в нещо на масата. Ситът спря на известно разстояние от тях, сякаш очакваше да го привикат.

Ситът, който бе с гръб към тях, беше облечен в красив жакет в листнозелено с висока яка и носеше панталони и високи ботуши в същия цвят. Дългата му сплетена коса беше по-огненочервена дори от косата на Саймън, а ръцете, които местеха нещо по масата, проблясваха от пръстени. Този срещу него бе облечен в широка бяла роба, омотана около покритите му с гривни ръце, а косата му имаше синкав оттенък. На едното му ухо висеше лъскаво черно гарваново перо. Неочаквано той оголи зъби и каза нещо на червенокосия, след което протегна ръка и плъзна някакъв предмет напред. Саймън го загледа още по-напрегнато и примигна.

Това беше ситът, когото бе спасил от капана. Беше сигурен.

— Това е той! — възбудено пошепна младежът на Бинабик. — Стрелата е негова!

В същия момент пазачът им пристъпи към масата и този, когото Саймън позна, вдигна поглед. Пазачът му каза нещо, но облеченият в бялата роба само хвърли бегъл поглед към затворниците и махна пренебрежително с ръка, съсредоточавайки се отново върху онова, което Саймън най-после реши, че е или някаква карта, или игра. Червенокосият му партньор изобщо не се обърна. След миг пазачът им се върна при тях.

— Трябва да почакате, докато господарят Джирики приключи. — Той се втренчи с безизразните си очи в Саймън. — Тъй като стрелата е твоя, мога да те развържа. Другите не.

Саймън, само на хвърлей камък от онзи, който бе демонстрирал снизхождение, но не му бе оказал внимание, изпита желание да се втурне напред и да застане пред сита в бялата роба. Усетил намерението му, Бинабик го сбута предупредително.

— Щом другите трябва да останат вързани, и аз оставам — отвърна накрая Саймън.

За пръв път му се стори, че върху лицето на пазача им се появи неочакван израз на притеснение.

— Наистина е Бяла стрела — каза водачът. — Няма да те затворят, освен ако не се докаже, че си я придобил с непочтени средства, но спътниците ти не мога да освободя.

— Тогава оставам вързан — отвърна категорично Саймън.

Ситът го изгледа за миг, след което спусна клепачи и примигна като влечуго. После го погледна отново; усмихваше се някак тъжно.

— Така трябва да е — каза той. — Не обичам да завързвам притежател на стаджа аме, но не виждам друга възможност. Моя ще е отговорността дали постъпвам правилно, или не.

И необяснимо защо приведе почтително глава, без да откъсва ясните си очи от Саймън.

— Майка ми ме е нарекла Ан’най — добави той.

Саймън не каза нищо, докато не усети Бинабик да го настъпва по крака.

— О! — възкликна той. — Аз съм… майка ми ме е нарекла Саймън… всъщност Сеоман. — И като видя, че ситът кима удовлетворено, светкавично добави: — А това са моите спътници — Бинабик от Ийканук, Хейстън и Гримрик от Еркинланд и Слудиг от Римърсгард.

Може би, щом като ситът придаваше такава важност на размяната на имената, това принудително представяне щеше да му помогне да спаси спътниците си.

Ан’най пак кимна почтително, отдалечи се и застана до каменната маса. Останалите пазачи оказаха изненадващо любезна помощ на завързаните да седнат и се разпръснаха из пещерата.

Саймън и спътниците му си зашепнаха: говореха тихо по-скоро заради странната, извиваща се мелодия, отколкото заради ситуацията, в която се намираха.

— Все пак — каза Слудиг след горчивите си оплаквания от начина, по който са се отнесли с тях — поне сме живи. Не всеки, който попадне на демони, има този късмет.

— Върхът си, хлапак! — захили се Хейстън. — Накара бледоликия да ти се кланя до земята. Да не забравим да си поискаме чувал със злато за из път.

— Кланя се той! — усмихна се подигравателно Саймън. — Да не би да съм свободен? Или развързан? Или нахранен?

— Вярно — съгласи се Хейстън. — Не би било зле да хапна малко хлебец. И да обърна една делва вино.

— Мисля, че докато не се срещнем с Джирики, няма да получим нищо — обади се Бинабик. — А ако онзи е наистина, когото Саймън е спасил, може и да ни нагостят добре.

— Мислиш ли, че е важен? — попита Саймън. — Ан’най го нарече „господаря Джирики“.

— Ако няма и друг с това име… — понечи да отговори Бинабик, но го прекъсна връщането на Ан’най.

Придружаваше го Джирики — стискаше Бялата стрела в ръка.

— Веднага ги развържете — нареди той.

Обърна се и каза нещо с напевната си скороговорка. Мелодичната фраза прозвуча някак си като упрек. Ан’най изслуша забележката на Джирики, ако наистина беше такава, без да променя израза си; само сведе поглед.

Саймън гледаше внимателно Джирики. Беше сигурен — макар по него да нямаше рани и белези от висенето в капана, че това е същият сит.

Джирики махна с ръка и Ан’най се отдалечи. Поради властните му жестове и това, че се различаваше от останалите, в първия момент Саймън реши, че е по-възрастен или поне връстник с останалите сити. Но сега, макар върху златистите лица на ситите да отсъстваха характерни за възрастта черти, Саймън внезапно осъзна, че поне според ситските стандарти лорд Джирики е все още младеж.

Докато току-що освободените пленници разтъркваха китките си, Джирики вдигна Бялата стрела над главата си.

— Простете, че се забавих. Ан’най допусна грешка, защото знае колко сериозно се отнасям към играта шент. — Премести поглед от тях към стрелата и отново към тях. — Не се надявах да те срещна отново, Сеоман — продължи той, вирнал по птичешки брадичка и с усмивка, която така и не стигаше до очите му. — Но дългът си е дълг… а стаджа аме е и нещо повече. Променил си се от предишната ни среща. Тогава повече приличаше на горско животно, отколкото на човек. Сякаш се бе загубил.

Очите му сияеха.

— Ти също си се променил — отвърна Саймън.

Някаква болка помрачи слабото лице на Джирики.

— Три нощи и два дни прекарах увиснал в онзи капан. Още малко и щях да умра, дори и ловецът да не дойдеше, а от срам. — Изразът му се внезапно се промени, сякаш той изряза болката си като с нож. — Елате, трябва да ви нахраним. За беда, не можем да ви нагостим, както ми се иска. Носим малко неща в нашата… — той махна към помещението, търсейки подходящата дума — ловна хижа.

— Тук сте, за да… ловувате ли? — запита Саймън, докато ситът ги водеше да седнат край огъня. — Какво ловувате? Хълмовете изглеждат съвсем пусти.

— О, дивечът, който преследваме, е в по-голямо изобилие от всякога — отвърна Джирики, докато минаваха до нещо покрито със сукно до една от стените.

Облеченият в зелено червенокос сит се обърна от игралната маса, където Ан’най беше заел мястото на Джирики, и каза нещо с интонация, която беше едновременно въпросителна и вероятно гневна, на ситски.

— Само показвам на нашите посетители плодовете на нашия лов, вуйчо Кендхараджа’аро — отвърна весело Джирики, но Саймън отново изпита усещането, че нещо в усмивката на сита липсва.

Джирики клекна грациозно до покритите неща, сякаш кацнала на брега морска птица. Издърпа с елегантен жест сукното настрана и се видяха няколко огромни белокоси глави с мъртвешки замръзнал върху лицата им израз на озъбена ярост.

— Камъни на Чуку! — изруга Бинабик, а другите ахнаха.

След миг вцепенение Саймън разпозна покритите с кожа лица.

— Великани! — промълви той. — Хунен!

— Да — рече принц Джирики и в гласа му припламна заплаха. — А вие, простосмъртни бракониери… вие какво ловувате по бащините ми хълмове?

38. Песните на древните

Деорнот се събуди целият в пот в хладния мрак. Вятърът съскаше и виеше, драскаше с нокти по капаците на прозорците като ято безутешни мъртъвци. Сърцето му подскочи при вида на тъмната фигура над него, очертана на фона на въглените в камината.

— Капитане! — Беше един от хората му; шепнеше паникьосан. — Някой се приближава към вратата! Въоръжени мъже!

— Божие дърво! — изруга Деорнот, докато нахлузваше ботушите си.

Навлече ризницата си, грабна меча и шлема и последва воина навън.

Други четирима се бяха скупчили на платформата над портата, клекнали зад укреплението. Вятърът го блъсна с все сила и той също клекна.

— Там, капитане! — каза този, който го бе събудил. — Приближават се по пътя през града.

И посочи.

Проблясващата през препускащите облаци лунна светлина посребряваше струпаните един до друг дрипави сламени покриви на Наглимунд. Някой наистина се движеше по пътя — неголяма група конници, десетина на брой.

Мъжете над портата наблюдаваха бавното приближаване на конниците. Един от войниците тихичко изпъшка. Деорнот също бе напрегнат от очакването. Писъкът на роговете и виковете на бойното поле бяха за предпочитане.

„Тъкмо това очакване лиши всички ни от мъжество — помисли си Деорнот. — Веднъж да ни оцапат с кръв, нашите наглимундци отново ще възвърнат гордостта си“.

— Зад тях сигурно се крият още! — прошепна един от воините. — Какво да правим?

Дори сред воя на вятъра гласът му изглеждаше силен. Възможно ли бе приближаващите конници да са го чули?

— Нищо — отвърна решително Деорнот. — Чакаме.

Чакането сякаш се проточи дни. Докато конниците се приближаваха, на лунната светлина проблясваха върхове на копия и шлемове. Безмълвните ездачи спряха пред масивната порта, без да помръдват, като че ли заслушани в нещо.

Един от пазачите на портата се надигна и опъна лъка си — прицели се в гърдите на първия конник. В мига, в който Деорнот се спусна към него, за да го спре, отдолу се чу силно тропане. Деорнот сграбчи лъка и го вдигна нагоре; стрелата изсъска към бушуващия от поривите на вятъра мрак.

— В името на добрия Бог, отворете! — чу се мъжки глас; после отново се разнесе тропането по портата.

Беше римър и гласът му подсказваше, помисли си Деорнот, че е на ръба на обезумяването.

— Всички ли сте заспали?! Пуснете ни да влезем! Аз съм Изорн, синът на Исгримнур, измъкнах се от ръцете на враговете ни!

— Гледай! Виж как се разпръскват облаците! Не мислиш ли, че това е добър знак, Велигис?

Херцог Леобардис посочи отворения прозорец на каютата и за малко не цапардоса по главата потъналия в пот оръженосец. Оръженосецът се сниши, преглътна ругатнята, докато се опитваше да задържи набедрениците на херцога, и се извърна да шамароса някакъв млад прислужник, който не успя да се дръпне достатъчно бързо. Прислужникът, който през цялото време се опитваше да остане незабелязан в претъпканата каюта, поднови отчаяните си усилия да стане съвсем невидим.

— Може би по някакъв начин сме първата стъпка, която ще сложи край на цялата тази лудост.

Леобардис тръгна дрънчейки към прозореца, а оръженосецът запълзя зад него, като се мъчеше да задържи завързания наполовина набедреник на мястото му. По надвисналото небе наистина се изопваха дълги накъдрени сини ивици, сякаш тъмните огромни крайбрежни канари на Кранхир, застрашително извисяващи се над залива, в който флагманът на Леобардис „Скъпоценният камък на Еметин“ всеки момент щеше да хвърли котва, раздираха ниските облаци.

Велигис, огромен закръглен мъжага в златисти одежди на писар, пристъпи към прозореца и застана до херцога.

— Как може да загасим огъня, като хвърляме масло в него? Това, ако ме извините за нахалството, е глупост.

Думкането на тъпана за сбор отекна над водата. Леобардис отметна падналия пред очите му кичур бяла коса.

— Знам как се чувства лекторът — каза той — и знам, че ти нарежда, многообични ми писарю, да се опиташ да ме убедиш да се откажа от това. Любовта на Негово преосвещенство към мира… е, добре, тя е достойна за възхищение, но мир не се постига с приказки.

Велигис отвори едно малко месингово ковчеже, извади едно бонбонче и внимателно го лапна.

— Думите ви заплашително напомнят светотатство, херцог Леобардис. Нима молитвата е „приказки“? Нима застъпничеството на Негово преосвещенство лектор Ранесин пред Бога е по-маловажно от мощта на вашите войски? Ако е така, то вярата ни в словото на Усирис и неговия последовател свети Сутрин е напразна.

Писарят въздъхна тежко и засмука бонбона.

Страните на херцога почервеняха; той махна на оръженосеца да се дръпне, наведе се със скърцане да закопчае последната катарама сам, след което го подкани с жест да му подаде разкошната копринена туника с изрисуваното със златисти цветове върху гърдите рибарче от Бенидривайн.

— Бога ми, Велигис — каза сопнато той, — нямам желание да споря с теб днес. Върховният крал Елиас ми създаде твърде много проблеми и е крайно време да направя необходимото.

— Но вие не тръгвате на бой самичък — разгорещи се едрият мъж. — Повеждате стотици, не, хиляди мъже, чието добруване е ваша грижа. Семената на разрухата се носят във въздуха и отговорността на Майката Църква е да внимава те да не попаднат на плодородна почва.

Леобардис поклати печално глава, а дребният паж повдигна плахо позлатения му шлем с боядисана в синьо грива.

— Днес отвсякъде сме заобиколени от плодородна почва, Велигис, а разрухата е на всяка крачка — ако ми простиш, че се възползвам от поетичното ти слово. Въпросът е да се опитаме да скършим пъпките й, преди да са разцъфнали. Ела. — Той потупа писаря по месестата ръка. — Време е да сляза в десантната лодка. Придружи ме.

— Разбира се, херцоже, разбира се. — Велигис се извърна на една страна, за да се промуши през тясната врата. — Простете ми, че няма да сляза с вас на брега поне засега. Напоследък краката не ме държат. Остарявам.

— О, но словата ти не са загубили пламенността си — отвърна Леобардис, докато бавно пристъпваха по палубата.

Загърната в тъмна роба дребна фигура пресече пътя им и спря за миг, за да кимне бегло, без да отпусне скръстените си на гърдите ръце. Писарят се намръщи, но херцог Леобардис отвърна на поздрава с усмивка.

— Нин Рейсу отдавна е на „Скъпоценния камък на Еметин“ — поясни той — и е най-добрата познавачка на морето. Не я карам да спазва етикета — ниските са странен народ, Велигис, щеше да го знаещ, ако кръстосваше моретата. Ела, лодката е насам.

Вятърът откъм брега изду наметалото на Леобардис като синьо платно под надвисналото небе.

Най-малкият син на Леобардис Варелан се взираше към сушата — твърде дребничък, за да изпълни блестящата си ризница. Тънкото му личице се подаваше боязливо от отверстието на шлема, за да огледа струпващите се набански войски, сякаш баща му би го държал отговорен и за най-дребната разпуснатост сред блъскащите се и ругаещи войници. Повечето го подминаваха без необходимото чинопочитание. Варелан бе свъсил чело и не се успокои дори когато видя баща си да слиза от достигналата сушата лодка и да изгазва последните няколко крачки до скалистия южен бряг на Хернистир.

— Милорд… — започна той и не продължи.

Леобардис предположи, че се колебае дали да слезе от коня и да коленичи. Едва успя да не се намръщи. Обвини наум Несаланта за плахостта на момчето, тъй като тя не се отделяше от него, като пияница, който не се отделя от чашата си; не желаеше да признае, че последното й дете вече е пораснало. Вероятно и той имаше известна вина. Не биваше да се присмива на интереса на момчето към духовенството. Но това беше преди години и вече нищо не можеше да се промени; момчето трябваше да стане воин, та дори това да му струва живота.

— Е, Варелан — каза той и се огледа. — Изглежда, сине, всичко е както трябва.

Макар според онова, което виждаха очите му, баща му или беше полудял, или проявяваше прекалена любезност, върху лицето на младия мъж грейна благодарна усмивка.

— След два часа корабите ще бъдат разтоварени. Потегляме ли тази нощ?

— След като сме се клатили цяла седмица по морето? Ще ни убият и двамата и ще си намерят нова херцожка фамилия. Макар че ще трябва да очистят и Бенигарис, ако искат да отсекат цялото родословно дърво. Като стана дума за брат ти, защо не е тук?

Въпросът прозвуча уж между другото, но отсъствието на по-големия му син го подразни. След продължили седмици наред тежки спорове дали Набан да запази неутралитет и бурни реакции по повод решението на херцога да подкрепи Джосуа, Бенигарис бе променил убежденията си и бе обявил намерението си да се присъедини към баща си и войските. Херцогът беше сигурен, че Бенигарис не би могъл да се откаже от възможността да поведе Легионите на Рибарчето в битка, дори това да означаваше отказ от възможността да седне за кратко върху трона на Санселан Махистревис.

Усети, че се разсейва, и продължи:

— Не, не, Варелан, трябва да дадем една нощ на мъжете да си отдъхнат в Кранхир, макар че това може да се окаже недостатъчно при този лош развой на войната на Лут на север. Къде каза, че е Бенигарис?

Варелан се изчерви.

— Нищо не съм казал, милорд. Съжалявам. Замина с приятеля си граф Аспитис Превес за града.

Леобардис не обърна внимание на притеснението на сина си.

— Бога ми, не мислех, че е прекалено да очаквам моя син и наследник да ме посрещне. Както и да е, да вървим да видим какво е положението при останалите командващи.

Той щракна с пръсти и адютантът приближи коня, по чиято амуниция подрънкваха звънчета.

Откриха Майлин-са-Ингадарис под бяло-червеното албатросово знаме на дома му. Старецът, сърдечен враг на Леобардис от много години, приветства херцога. Двамата с Варелан наблюдаваха разтоварването на двата кораба под надзора на Майлин, след което седнаха в раираната му палатка да изпият кана сладко ингадаринско вино.

Леобардис благодари на граф Майлин за гостоприемството му и излезе, последван от най-малкия си син. Тръгнаха през оживения лагер, като се отбиваха на кратки визити в становете на някои от другите благородници.

Тъкмо тръгнаха да се връщат нагоре по брега, когато херцогът забеляза големия си син — яздеше як пъстър кавалерийски кон. Връщаше се отнякъде с още един конник.

Сребърните доспехи на Бенигарис, неговата най-голяма ценност, бяха богато украсени и проблясваха от отразената светлина. Плътно пристегнатият нагръдник скриваше тлъстините по тялото му и му придаваше вид на сърцат и безстрашен рицар. Младият Аспитис също беше облечен в ризница с великолепна изработка: в седеф върху нагръдника бе инкрустиран семейният кръст с перо. Не носеше наметало и също като Бенигарис, проблясваше като лъскав морски рак.

Бенигарис каза нещо на спътника си; Аспитис Превес се разсмя и се отдалечи в галоп. Бенигарис продължи да се спуска към баща си и по-малкия си брат под акомпанимента на скърцащия под конските копита чакъл.

— Това е граф Аспитис, нали? — попита Леобардис, опитвайки се да скрие огорчението си. — Да не би династията Преван да ни е станала враг, та не смее да се приближи и да приветства своя херцог?

Бенигарис се наведе и потупа коня си по шията. Леобардис не можа да види дали го наблюдава изпод рунтавите си вежди.

— Казах на Аспитис, че имаме личен разговор, татко. Щеше да дойде, но го отпратих. Тръгна си от уважение към теб.

Обърна се към Варелан, който сякаш плуваше в ярките бронирани доспехи, и му кимна небрежно.

Херцогът изпита усещането, че го надиграват, и смени темата.

— Какво те накара да отидеш до града, сине?

— Да чуя новините, татко. Реших, че Аспитис, който е бил вече тук, ще ми помогне да науча полезни неща.

— Доста време не си бил тук. — Леобардис безуспешно се опитваше да се разгневи. — И какво научи, Бенигарис — ако въобще си научил нещо?

— Нищо по-различно от онова, което вече чухме от моряците. Лут е ранен и се е оттеглил в планините. Скали контролира Хернисадарк, но не разполага с войски да продължи да напредва, докато не бъдат покорени хернистирците в Грианспог. Тъй че засега крайбрежието е свободно, както и областите отсам Ач Самрат — Над Мулах, Кюимн и цялото крайбрежие до Инискрих.

Леобардис разтри очи и примижа срещу бляскавата слънчева пътека върху вълните.

— Вероятно бихме свършили най-добра работа на принц Джосуа, ако пробием тази близка обсада. Ако извадим две хиляди души в гърба на Скали Остроносия, ще успеем да освободим войските на Лут — каквото е останало от тях — и да оголим гърба на Елиас при обсадата му на Наглимунд.

Той обмисли този план и го хареса. По подобен начин би постъпил брат му Камарис: светкавичен, мощен удар, като изплющяване на камшик. Камарис винаги се втурваше в битката директно и без колебания, като стоварващ се чук.

Бенигарис поклати глава с нескрита тревога.

— О, не, татко! Не! Ако постъпим така, Скали просто ще се изсипе в Сиркоил или също ще се оттегли в планините Грианспог. Така тъкмо ние ще се окажем в капан. През това време Елиас ще се справи с Наглимунд и ще се обърне срещу нас. Ще се окажем притиснати като в лешникотрошачка между Върховния крал и Гарвана.

Той тръсна глава, сякаш уплашен от подобна възможност.

— Имаш право, Бенигарис… макар да ми се струва, че доскоро мислеше по различен начин.

— Преди да решиш да изведеш войската на бойното поле, милорд.

Бенигарис вдигна шлема си, завъртя го в ръцете си и го закачи на лъка на седлото.

— Щом като се намесихме, аз съм лъв на Наскаду — завърши той.

Леобардис пое дълбоко дъх. Тътенът на войната се носеше във въздуха и го изпълваше с тревога и покруса. И все пак разпадането на Остен Ард след продължилия толкова години мир по времето на Джон — Опеката на Върховния крал — изглежда, бе успяло да върне вироглавия му син на негова страна. Не можеше да не е благодарен за това, колкото и маловажно да беше то в сравнение с по-значителните събития. И херцогът на Набан отправи благодарствена молитва към своя непонятен, но все пак благодетелен Бог.

— Хвала на Усирис Ейдон, че те върна при нас! — промълви Исгримнур и отново усети сълзи в очите си.

Приведе се над леглото и в изблик на радост разтърси грубовато рамото на Изорн, с което си спечели острия поглед на Гутрун: тя не се отделяше от порасналия си син, откак се бе завърнал предишната нощ.

Изорн се усмихна едва-едва на баща си. Имаше сините очи и едрите черти на херцога, но младежката му свежест като че ли бе помръкнала, откакто не се бяха виждали: лицето му беше изпито и навъсено и сякаш нещо се бе скършило в инак масивната му фигура.

„Всичко е от трудностите и притесненията, които е преживял — реши херцогът. — Той е силно момче. Виж го само как понася суетенето на майка си. Ще стане чудесен мъж — не, станал е чудесен мъж. Когато наследи херцогството… щом запокитим Скали право в пъкъла…“

— Изорн! — прогони нечий глас мислите му. — Истинско чудо е, че отново си сред нас.

Принц Джосуа се наведе и стисна ръката на Изорн с лявата си ръка. Гутрун кимна одобрително. Не направи реверанс: очевидно даваше да се разбере, че майчинските й задължения в случая я освобождават от задължението да спазва етикета. Джосуа като че ли не обърна внимание.

— Истинско чудо — съгласи се с дрезгав глас Исгримнур, свъси вежди и се стегна, за да не позволи на разширеното си сърце да му създава проблеми. — Измъкнал се е със съобразителност и храброст, това е самата истина.

— Исгримнур… — обади се предупредително Гутрун.

Джосуа се разсмя.

— Разбира се. В такъв случай, Изорн, ще кажа, че съобразителността и храбростта ти са великолепни.

Изорн се надигна в леглото и намести по-удобно бинтования си крак, подпрян над завивката като реликва на светец.

— Прекалено сте любезен, ваше височество. Добре, че някои от калдскрайките на Скали нямаха желание да измъчват събратята си, инак щяхме да сме там — вкочанени трупове.

— Изорн! — възкликна гневно майка му. — Не споменавай такива неща. Това е богохулство.

— Но е истина, майко. Самите Гарвани на Скали ни дадоха ножовете, за да успеем да избягаме. — Той се извърна към Джосуа. — В Елвритшала стават грозни неща — а и в цял Римърсгард, принц Джосуа! Повярвайте ми! Скали не е сам. Градът гъмжи от римъри, дошли от земите край Стормспайк. Остроносия остави тъкмо тях да ни пазят. Тъкмо тези прокълнати от Бога чудовища измъчваха нашите мъже — за нищо! Нямахме какво да крием от тях! Правеха го за удоволствие, ако човек може да си представи подобно нещо. Нощ след нощ заспивахме, заслушани във воплите на нашите другари, и се питахме кой ли ще е следващият.

Той изпъшка, издърпа ръката си от ръката на Гутрун и разтърка слепоочията си, сякаш за да изтрие ужасния спомен.

— Дори за хората на Скали това беше отвратително. Според мен самите те започват да се питат в какво ги е забъркал техният тан.

— Вярваме ти — каза кротко Джосуа.

След това вдигна изпълнен с безпокойство поглед към изправения до него Исгримнур.

— Но имаше и други — пристигаха през нощта, закачулени в черно. Дори нашите пазачи не виждаха лицата им! — Изорн говореше спокойно, но очите му се бяха изцъклили. — Дори не се движеха като хора — Ейдон ми е свидетел! Пристигаха от студената пустош отвъд планините. Усещахме студа, който излъчваха, когато минаваха край затвора ни! Близостта им ни плашеше повече от близостта на нагорещените римърски железа. — Изорн разтърси глава и я отпусна отново върху възглавницата. — Съжалявам, татко… принц Джосуа. Много съм уморен.

— Той е силен мъж, Исгримнур — каза принц Джосуа. Двамата вървяха по разкаляния коридор.

Покривът течеше, както повечето покриви в Наглимунд след тежката зима, продължила цяла пролет и цяло лято.

— Единственото, което бих искал, е да не се беше срещал самичък с онова копеле Скали. Проклет да е!

Исгримнур се подхлъзна на един мокър камък и наруга възрастта и тромавостта си.

— Направил е всичко, което е било по силите му. Трябва да си горд с него.

— Гордея се.

Повървяха мълчаливо, после Джосуа каза:

— Признавам, че в присъствието на Изорн ми е по-леко да поискам от теб… онова, което трябва да поискам.

Исгримнур подръпна брадата си.

— И какво е то?

— Една молба. За която не бих се осмелил, ако… — Той се поколеба. — Не. Да вървим в моята стая. Трябва да го обсъдим насаме.

И той докосна с облечената в кожа китка на дясната си ръка лакътя на херцога — жест на ням упрек, който да парира евентуалния му отказ.

Исгримнур подръпна брадата си до болка. Имаше чувството, че му предстои да чуе нещо, което няма да му хареса.

— В името на Дървото, да вземем поне кана вино, Джосуа. Много ми се ще да пийна.

— В името на Усирис! На пурпурния млат на Дрор! На костите на свети Ейлстан и свети Скенди! Ти да не си луд?! Защо да напускам Наглимунд?

Исгримнур трепереше от изумление и гняв.

Не бих те помолил, ако имаше друг начин, Исгримнур. — Принцът говореше спокойно, но дори през пелената на гнева херцогът усещаше терзанията му. — Две нощи не съм мигнал: опитвах се да измисля друг начин. Не мога. Някой трябва да открие принцеса Мириамел.

Исгримнур отпи голяма глътка, виното се стече по брадата му, но той не обърна внимание.

— Защо? — попита накрая той и тресна каната на масата. — И защо аз, по дяволите? Защо аз?

Принцът запази самообладание.

— Трябва да я открием, защото е съдбовно важна… а е и моята единствена племенница. Ами ако аз умра, Исгримнур? Ако задържим Елиас, пробием обсадата, но ме улучи някоя стрела или падна от крепостната стена? След кого ще тръгнат хората — не само бароните и военачалниците, а обикновените хора, които се струпаха зад стените ми, за да намерят закрила? И без това ще е трудно да бъде победен Елиас под мое предводителство… но ако умра?

Исгримнур не откъсваше очи от пода.

— Лут. И Леобардис.

Джосуа тръсна енергично глава.

— Крал Лут е ранен, може би умира. Леобардис е херцог на Набан — някои хора не са забравили за войната с Еркинланд. Самият Санселан е напомняне за времето, когато Набан властваше над всички. Дори ти, добродетелен и високоуважаван мъж, не би могъл да събереш войска, която да тръгне срещу Елиас. Та той е син на Престър Джон! Сам той го възкачи на Престола от драконова кост. Въпреки всичките му порочни деяния, единствено човек от семейството би могъл да го свали от трона… знаеш го!

Отговорът на Исгримнур беше дълго мълчание.

— Но защо аз? — попита накрая той.

— Защото Мириамел не би се върнала с никого другиго. Деорнот? Той е храбър и предан като ловен сокол, но ще му се наложи да домъкне принцесата в Наглимунд в чувал. Освен мен само на теб не би оказала съпротива, а тя трябва да се върне по собствено желание, защото ще е гибелно, ако то открият. Елиас може скоро да разбере, че я няма, и тогава ще подпали целия Юг, за да я открие.

Джосуа отиде до писалището и разсеяно разбърка листовете по него.

— Обмисли всичко внимателно, Исгримнур. Забрави, че става дума за теб. Кой друг е пътувал толкова много и има толкова много приятели в невероятни места? Кой друг, ако ми простиш, по-добре познава тъмните пътечки в Ансис Пелипе и Набан?

Исгримнур се усмихна криво.

— Все пак не виждам никакъв смисъл, Джосуа. Как да оставя хората си, когато Елиас идва срещу нас? И как да запазя всичко в тайна, след като всички ме познават?

— Колкото до първото, именно затова възприемам завръщането на Изорн като Божия поличба. И двамата знаем, че на Айнскалдир му липсва самообладание да командва. Изорн може. Така или иначе, той заслужава да му се даде възможност да стори нещо добро. Разгромът на Елвритшала смачка младежката му гордост.

— Тъкмо смачканата гордост прави от момчето мъж — изръмжа херцогът. — Продължавай.

— Що се отнася до второто, да, всички те познават, но от двайсет години рядко си ходил на юг от Еркинланд. А и за всеки случай ще те гримираме.

— Ще ме гримирате ли?

Исгримнур заопипва смутено сплетената си брада. Джосуа отиде до вратата и извика нещо. Сърцето на херцога се сви. Изпитваше ужас от битката, не толкова заради себе си, колкото заради хората си, заради съпругата си… а сега и синът му беше тук, натоварвайки го с още едно бреме. Но да ги остави, дори и втурвайки се към една опасност, не по-малка от онази, която оставяше зад себе си… му се струваше непоносимо малодушие и предателство.

„Но нали съм се клел във вярност на бащата на Джосуа — милият Джон, — как мога да не се подчиня на онова, което синът му иска от мен? А и аргументите му са дяволски смислени“.

— Влез — каза принцът и отстъпи, за да пропусне някого през вратата.

Беше отец Странгиард, с разкривено в свенлива усмивчица розово личице и приведен от товара, който носеше: вързоп от тъмно платно.

— Надявам се да станат — каза той. — Все пак са си на друг, нали… — Той млъкна, но след малко като че ли отново намери нишката на мисълта си. — Еглаф беше много любезен да ги даде. Мисля, че са приблизително твоя размер, макар той да е малко по-нисък.

— Еглаф ли? — възкликна Исгримнур. — Кой е този Еглаф? Джосуа, какви са тези глупости?

— Брат Еглаф, разбира се — поясни Странгиард.

— Твоята маска, Исгримнур — добави Джосуа.

Дворцовият архивар изтърси от вързопа черни вълнени свещенически одежди.

— Ти си вярващ, Исгримнур — каза принцът. — Сигурен съм, че ще се справиш.

Херцогът бе готов да се закълне, че Джосуа едва сдържа усмивката си.

— Какво? Расо?! — Исгримнур започна да схваща, че става дума за нещо, което никак не му допадаше.

— Как по-незабелязано да кръстосваш из Набан, където Майката Църква е кралица и свещениците от всевъзможни религии са повече от останалите граждани? — Джосуа вече наистина се усмихваше.

Исгримнур побесня.

— Джосуа, отдавна имах съмнения, че си си загубил ума, но сега вече съм сигурен! Това е най-налудничавият план, който съм чувал! А отгоре на всичко кой е виждал някога ейдонитски свещеник с брада?

Той изсумтя с презрение.

Принцът — след като хвърли многозначителен поглед към отец Странгиард, който метна дрехите на един стол и заотстъпва към вратата — отиде до масата и вдигна една покривчица, под която се видя… леген с гореща вода и проблясващ бръснач.

Глинените съдове в дворцовата кухня на долния етаж затракаха от изригналия вулканичен рев на Исгримнур.

— Говорете, простосмъртни. Да шпионирате ли сте дошли в нашите планини?

Ледена тишина последва думите на принц Джирики. С крайчеца на окото си Саймън видя Хейстън да протяга ръка назад: опипваше стената за нещо, което да използва като оръжие; Слудиг и Гримрик не откъсваха очи от наобиколилите ги сити — очакваха всеки момент да бъдат нападнати.

— Не, принц Джирики — бързо каза Бинабик. — Ти си свидетел, че не очаквахме да срещнем хората ти тук. Пристигаме от Наглимунд по нареждане на принц Джосуа с ужасно важна задача. Търсим…

Тролът се поколеба, сякаш притеснен да не каже прекалено много. Накрая продължи, като сви рамене:

— Отиваме в Драконовата планина, за да търсим меча Трън на Камарис-са-Винита.

Джирики присви очи; червенокосият сит зад него тихичко подсвирна и попита:

— За какво ви е това нещо?

Бинабик не откъсваше отчаяния си поглед от пода. С всяка секунда сякаш самият въздух се сгъстяваше.

— За да ни спаси от Краля на бурите Инелуки! — изтърси Саймън.

Никой от ситите не помръдна и не отрони дума.

— Продължавайте — каза най-после Джирики.

— Щом се налага — отвърна Бинабик. — Това е част от една история, дълга почти колкото вашата Уа’киза Тумет’ай ней-Р’и’анис — Песента за разгрома на Туметай. Ще се опитаме да ви разкажем, колкото можем.

Тролът обясни набързо основните факти. На Саймън му се стори, че умишлено пропуска много неща; един-два пъти Бинабик вдигна очи към него, очевидно предупреждавайки го да не се обажда.

Бинабик разказваше на смълчаните сити за подготовката на Наглимунд и за престъпленията на Върховния крал; обясняваше думите на Джарнауга и книгата на Нисес, като изрецитира стихотворението, което ги бе насочило към Урмшайм.

Когато свърши, погледът на Джирики бе поомекнал, а Кендхараджа’аро го наблюдаваше скептично в надвисналата тишина. Внезапно бяха попаднали в някакво невероятно и налудничаво място като от приказките. Саймън усети, че сърцето му бие лудо, но не само от страх.

— Не е за вярване, сине на сестра ми — обади се накрая Кендхараджа’аро и разпери обсипаните си с пръстени ръце в непонятен жест.

— Е, вуйчо. Но мисля, че не е време да говорим за това.

— А другият, когото спомена момчето? — продължи Кендхараджа’аро с надигащ се гняв. — Черният под Накига…

— Не сега — прекъсна го рязко ситският принц.

После се обърна към петимата пришълци.

— Налага се да поднесем извиненията си. Не е редно да обсъждаме тези неща, преди да сте се нахранили. Вие сте наши гости.

При тези думи Саймън усети, че го залива вълна на облекчение и леко се олюля, почувствал внезапна слабост.

— Сядайте — каза Джирики. — И простете за подозрителността ни. Обяснимо е — макар да ти дължа кръвна дан, Сеоман, защото си моят хикка стаджа, — тъй като вашата раса не е кой знае колко доброжелателна към нас.

— Не мога изцяло да се съглася с теб, принц Джирики — отвърна Бинабик, докато сядаше на един плосък камък до огъня. — От всички сити вашето семейство би трябвало да помни, че ние, кануките, не сме ви сторили никакво зло.

Джирики погледна малкото човече и изопнатите му черти се отпуснаха.

— Хващаш ме в неучтивост, Бинбиникегабеник. От западняците, които познавахме най-добре, някога много обичахме кануките.

Бинабик вдигна глава и се опули.

— Откъде знаеш цялото ми име? Не съм го споменавал нито аз, нито някой от спътниците ми.

Джирики се разсмя искрено и Саймън изпита внезапен силен прилив на предразположение към него.

— О, троле — отвърна принцът, — ти, който си пътувал толкова много, не би трябвало да се изненадваш, че името ти е известно. Колко кануки, освен твоя господар и теб, са прекосявали земите южно от планините?

— Познавал си моя господар? Той умря.

Бинабик свали ръкавиците и размърда пръстите си.

— Той ни познаваше — каза Джирики. — Не те ли научи той на нашия език? Нали каза, че тролът ти е говорил, Ан’най?

— Да, принце. И доста правилно.

Бинабик се изчерви, доволен и същевременно притеснен.

— Укикук ме понаучи, но така и не ми каза как го е научил той. Мислех, че го е наследил от своя господар.

— Сядайте, сядайте. — Джирики подкани с жест Хейстън, Слудиг и Гримрик да последват примера на Саймън и Бинабик.

Тримата пристъпиха като кучета, които се боят да не бъдат набити, и се настаниха до огъня. Няколко сити се приближиха с подноси, отрупани с всевъзможни лакомства: масло и хляб, пита миризливо солено сирене, дребни червени и жълти плодове, каквито Саймън виждаше за първи път. Имаше и няколко купи с познати горски плодове, както и подредени една върху друга стичащи се медени пити. Когато Саймън протегна ръка и взе две, Джирики отново се разсмя, сякаш в далечината изкряка сойка.

— Навсякъде е зима — обясни той, — но пчелите в закътаните твърдини на Джао е-Тинукай’и не го знаят. Вземайте всичко, каквото ви харесва.

Превърналите се в гостоприемни домакини неприятели наляха от каменни кани странно на вкус, но силно вино — напълниха догоре дървените чаши. Саймън се зачуди дали не трябва да се помолят, но ситите вече бяха започнали да се хранят. Хейстън, Слудиг и Гримрик се оглеждаха неспокойно — явно им се ядеше, но бяха уплашени и недоверчиви. Тримата напрегнато наблюдаваха как Бинабик отчупва парче хляб и го маже с масло. Секунди по-късно, убедени, че не само е все още жив, но и похапва в отлично настроение, те нападнаха ситската гощавка с невъздържаността на помилвани затворници.

Саймън избърса меда от брадичката си и заоглежда ситите. Белоликите се хранеха бавно, от време на време оглеждаха дълго някой плод между пръстите си, преди да го вдигнат към устата си. Почти не разговаряха, но щом някой подхвърлеше нещо на техния напевен език или изчуруликаше някаква мелодийка, останалите го изслушваха. В повечето случаи отговор не следваше, но ако имаше такъв, изслушваха и него. Често се чуваше общ кротък смях, но нито веднъж не се развикаха и не започнаха да спорят, а и не се случи някой да прекъсне говорещия.

Ан’най седеше до Саймън и Бинабик. В един момент един от ситите направи тържествено изявление, което разсмя останалите, и Саймън помоли Ан’най да обясни шегата.

Облеченият в бяло сит се почувства малко неловко.

— Ки’ушапо каза, че приятелите ти се хранят така, сякаш се боят храната да не им избяга.

И посочи Хейстън, който тъпчеше устата си с две ръце.

Саймън не бе сигурен какво има предвид Ан’най — не може да не бяха виждали гладни хора, — но все пак се усмихна.

Едва когато храната попривърши и очевидно неизчерпаемата река от вино напълни за пореден път дървените чаши, римърът и двамата еркинландски гвардейци се развеселиха. В един момент Слудиг се надигна — виното се разплиска от чашата му — и предложи да произнесе тост за новите си приятели сити. Джирики се усмихна и кимна, но Кендхараджа’аро настръхна; а когато Слудиг се заклатушка и запя стара пиянска северняшка песен, вуйчото на принца се оттегли в ъгъла на пещерата и заби поглед в развълнуваната повърхност на блесналото под светлината на фенерите езеро.

Останалите сити се смееха, щом Слудиг подхванеше припева с дрезгавия си като магарешки рев глас, поклащаха се в такт и си шушукаха. Слудиг, Хейстън и Гримрик изглеждаха съвсем щастливи, дори Бинабик се хилеше, засмукал някаква обелка от круша. Единствено Саймън, припомнил си пленителната музика, която ситите бяха изсвирили, изпитваше срам, сякаш римърът беше някаква панаирджийска мечка, която танцува за трохи на пазара.

Той стана и избърса ръцете си. Бинабик също се изправи и след като получи разрешение от Джирики, се спусна по галерията, за да нагледа Куантака. Тримата воини се кикотеха гръмогласно и си разказваха пиянски войнишки истории. Саймън се приближи до една от нишите в стената, за да огледа странните фенери. Внезапно си спомни за блестящия кристал, който му беше дал Моргенес — нима беше направен от ръката на сит? — и сърцето му се сви от самота и студ. Вдигна един от фенерите и видя как сенчестите очертания на костите на ръката му прозират през кожата като през мътна вода. Колкото и да се взираше, не можеше да проумее как е вмъкната светлината във вътрешността на прозрачния кристал.

Усети, че някой го наблюдава, и се извърна. Джирики го гледаше втренчено с проблясващите си котешки очи.

Хейстън, в чиято глава виното явно се бе разбушувало, бе успял да предизвика един от ситите — онзи, когото Ан’най бе нарекъл Ки’ушапо — да премерят сили в борба с ръце. Облеченият в черно-сиви дрехи жълтобрад Ки’ушапо получаваше пиянски съвети от Гримрик. Ясно защо мършавият гвардеец намираше подкрепата си за уместна: ситът беше с цяла глава по-нисък и почти два пъти по-лек от Хейстън. Щом ситът хвана огромната лапа на Хейстън, Джирики стана, мина покрай тях и приближи с грациозната си походка към Саймън.

На Саймън му беше трудно да види в това самоуверено и интелигентно същество изгубилото разума си създание, което бе открил в капана, въпреки че и сега в начина, по който Джирики извръщаше глава или изпъваше дългите си пръсти, се усещаше онова диво, което го бе ужасило. А и всеки път, щом изпъстрените му със златни точици янтарни очи отразяваха огъня, проблясваха като диаманти в черна горска пръст.

— Ела, Сеоман — каза ситът. — Ще ти покажа нещо.

Пъхна ръката си под лакътя на младежа и го поведе към езерцето, до което бе седнал Кендхараджа’аро и плъзгаше пръсти по повърхността му. Борбата между Хейстън и Ки’ушапо бе в разгара си. Противниците стискаха ръце, без нито един от двамата да е спечелил преимущество до момента, но брадатата физиономия на Хейстън се бе изкривила от напрегнатата му озъбена усмивка. За разлика от него, стойката на по-слабичкия сит не беше особено напрегната и единствено ръката му потрепваше от усилието. Саймън си помисли, че това не предвещава успех за Хейстън. Слудиг гледаше зяпнал как дребосъкът побеждава едрия мъжага.

Джирики изчурулика нещо на вуйчо си, но той не отговори: младежкото му лице изглеждаше затворено като заключена врата. Саймън го подмина и последва принца покрай стената на пещерата. Миг по-късно Джирики изчезна от изумения му поглед.

Просто бе прекрачил в друг тунел, който се виеше зад каменния улей на малкия водопад. Саймън се вмъкна след него; груби каменни стъпала се извиваха нагоре, осветени от десетки фенери.

— Следвай ме — каза Джирики и тръгна.

Заизкачваха се по спираловидното стълбище. Накрая последният фенер остана зад тях и запристъпваха внимателно в почти абсолютен мрак, докато най-после Саймън не видя пред себе си блещукането на звездите. След миг преходът се разшири в малка пещера, над една от чиито страни надвисваше нощното небе.

Той последва Джирики до ръба на пещерата — висок до кръста каменен перваз. Скалистата фасада на хълма се спускаше отвесно надолу: десет лакътя до върховете на вечнозелените борове и още петдесет до покритата със снежен килим земя. Нощта беше ясна, звездите блещукаха свирепо в мрака, а гората се разстилаше във всички посоки като огромна тайна.

— Дължа ти един живот, дете на хората, — проговори Джирики. — Не се страхувай, че ще го забравя.

Саймън не отвърна; боеше се да не разруши магията, с чиято помощ се бе промъкнал в нощта като шпионин в божествената градина. Избуха бухал.

Последва нова безмълвна пауза, след която ситът докосна Саймън по ръката и посочи притаения океан от дървета.

— Там. На север, под Жезъла на Лу’яса… — Той посочи три подредени в линия звезди в най-ниската точка на кадифеното небе. — Виждаш ли очертанията на планините?

Саймън се взря. Стори му се, че съзира мъждукаща луминесценция по продължение на мрачния хоризонт, едва забележим намек за някакъв огромен бял силует, толкова надалеч, че изглеждаше недосегаем за лунната светлина, която проблясваше по дърветата и снега под тях.

— Мисля, че да — отвърна тихо той.

— Натам сте тръгнали. Планинците казват, че Урмшайм е там някъде, но може да се види само в ясна нощ. — Той въздъхна. — Твоят приятел Бинабик снощи говори за изгубения Тумет’ай. Някога се е виждал оттук — там някъде на изток — посочи в мрака той, — точно от тази височина, но това е било по времето на прапрадядо ми. На дневна светлина Сени Анзи’ин… Кулата на Крачещата зора… отразявала лъчите на издигащото се слънце в покривите си от кристал и злато. Казват, че приличала на прекрасна факла, запалена върху утринния хоризонт…

Той млъкна и най-после обърна очи към Саймън: част от лицето му не се виждаше в среднощния мрак.

— Тумет’ай отдавна е погребана — продължи той и помръдна рамене. — Нищо не трае вечно, дори и ситите… дори и самото време.

— На колко… на колко години си?

Джирики се усмихна и зъбите му грейнаха на лунната светлина.

— По-стар съм от теб, Сеоман. Да слезем долу. Днес видя и преживя много неща и няма съмнение, че се нуждаеш от сън.

Върнаха се в осветената от огъня пещера. Тримата гвардейци яката хъркаха, увити в наметалата си. Бинабик седеше, заслушан в бавната скръбна песен, която припяваха няколко сити — напомняше жуженето на кошер и ромона на река и мелодията й изпълваше пещерата с тежкия аромат на някакво рядко, умиращо цвете.

Увит в пелерината си и загледан в отраженията на пламъците по камъните на стените, Саймън заспа под звуците на странната мелодия на племето на Джирики.

39. Ръката на Върховния крал

Събуди се и видя, че светлината в пещерата се е променила. Огънят все още гореше и тънки жълти пламъчета пробягваха сред белезникавата пепел, но фенерите бяха загасени. Дневната светлина се промъкваше през пукнатините на тавана, невидими през нощта, и превръщаше каменната стая в прорязан от снопове светлина сумрак.

Тримата му спътници все още похъркваха, омотани в наметалата си и проснати като жертви на бойното поле. В пещерата нямаше никого, освен Бинабик, който бе кръстосал крака пред огъня и разсеяно свиреше на своята тояжка-флейта.

Саймън се надигна замаян и попита:

— Къде са ситите?

Бинабик изсвири още няколко тона и каза, без да се обръща:

— Приятелю! Наспа ли се?

— Да — изсумтя Саймън и отново легна и се загледа в прашинките, които потрепваха под тавана на пещерата. — Къде са ситите?

— На лов, както се полага. Хайде ставай. Имам нужда от помощта ти.

Саймън изпъшка и седна.

— На лов за великани? — попита след малко с препълнена с плодове уста.

Хъркането на Хейстън беше станало толкова силно, че Бинабик остави с досада флейтата.

— На лов за всичко, което заплашва границите им, поне така мисля. — Тролът се вторачи в нещо на каменния под. — Кикасут! Няма никакъв смисъл. Изобщо не ми харесва.

— Кое няма смисъл? — Саймън огледа пещерата. — Това ситски дом ли е?

Бинабик му метна смръщен поглед.

— Добре е, че си възвърнал способността си да задаваш купища въпроси наведнъж. Не, това не е ситски дом. Това е, струва ми се, каквото го нарече Джирики: ловна хижа, място за техните ловци, докато се скитат из горите. Колкото до другия ти въпрос, тъкмо тези кости са безсмислени — или по-скоро прекалено многозначителни.

Ашиците лежаха на купчинка пред коленете на Бинабик. Саймън ги огледа внимателно.

— Какво означава това?

— Ще ти кажа. Може би не е зле през това време да измиеш лицето си от мръсотията, кръвта и сока от горски плодове. — Тролът се ухили кисело и посочи езерцето в ъгъла. — Мисля, че това е подходящо за целта.

Саймън потопи глава в хапещо студената вода, потрепери и изпръхтя:

— Ааа! Студено!

— Може би виждаш — продължи Бинабик невъзмутимо, — че тази сутрин хвърлих ашиците. Ето какво казват те: Сенчестата пътека, Пуснатата стрела и Черната пукнатина. Това много ме обърква и тревожи.

— Защо?

Саймън плисна още вода върху лицето си и се избърса с ръкава си, който не беше кой знае колко чист.

— Защото хвърлих ашиците, преди да напуснем Наглимунд — отвърна троснато Бинабик, — и се получиха същите фигури! Абсолютно същите!

— И какво лошо има в това?

Нещо ярко на ръба на езерцето привлече погледа му — кръгло огледалце от тъмно стъкло във великолепно гравирана с непознати букви дървена рамка.

— Много често повтарянето на едни и същи неща е лош знак — каза Бинабик, — но при ашиците има и още нещо. За мен те са водачи към мъдростта, разбираш ли?

— Ммм…

Саймън тръкна огледалото в нагръдника си.

— Добре, какво би си помислил, ако отвориш вашата Книга на Ейдон и видиш, че на всичките й страници най-неочаквано има един-единствен стих — който се повтаря отново и отново?

— Имаш предвид книга, която съм виждал и преди това? И която се различава от предишния път? Ще си помисля, че е някаква магия.

— В такъв случай — поуспокои се Бинабик — разбираш проблема ми. Има стотици начини на подреждане на ашиците. Да се подредят шест пъти по един и същи начин — не мога да не си помисля нещо лошо. Колкото и много неща да съм изучил, продължава да не ми харесва думата „магия“ — но има някаква сила, която сграбчва костите, така както мощният вятър развява всички флагове в една и съща посока… Саймън? Слушаш ли ме?

Вторачен в огледалото, Саймън с изумление наблюдаваше непознатото лице, което го гледаше оттам. Непознатият имаше издължено скулесто лице, потънали в дълбока сянка сини очи, буйни златисточервеникави бакенбарди, брада и мустаци. С още по-голямо изумление Саймън установи, че — разбира се! — наблюдава себе си, отслабнал и променен от странстванията, при това с брада. Що за лице беше това, запита се неочаквано той? Все още я нямаше типичната мъжественост и суровост, но му се понрави, че е успял да се отърве донякъде от предишния израз на полуидиот. Въпреки всичко откри нещо разочароващо в издължената физиономия на рошавия младеж, който се взираше в него.

„Такъв ли съм изглеждал на Мириамел? Селянче?“

Щом си спомни за принцесата, му се стори, че за миг видя образа й в огледалото, изникнал сякаш от неговия. За няколко секунди двете лица сякаш не можеха да се откопчат едно от друго, като две души в едно тяло; миг по-късно вече виждаше единствено лицето на Мириамел — или по-скоро на Малахиас с късата черна коса и момчешките дрехи. Зад нея се простираше безцветно небе, изпълнено с мрачни, кълбести, буреносни облаци. Имаше още някой, точно зад нея, кръглолик мъж със сива качулка. Беше го виждал, сигурен беше, абсолютно сигурен — кой беше?

— Саймън!

Гласът на Бинабик го плисна като студена вода. Сепнат, той за малко не изтърва огледалото. Когато отново го погледна, видя в него единствено собственото си лице.

— Да не ти прилоша? — запита тролът разтревожено.

— Не…

— Ако си се умил, ела да ми помогнеш. Ще си поговорим за поличбите по-късно, когато си в състояние да се съсредоточиш.

И Бинабик се надигна и пусна ашиците в кожената им кесия.

Бинабик се спусна пръв в ледената пързалка — след като предупреди Саймън да държи пръстите на краката си изпънати напред и ръцете си плътно до главата. Секундите стремително спускане напомняха падане насън от високо и когато тупна в мекия сняг пред отвора на тунела, заслепен от ярката студена дневна светлина, Саймън усети, че му е приятно.

Миг по-късно го събори изненадващ удар в гърба, последван от задушаващо срутване на планина от мускули и козина отгоре му.

— Куантака! — чу той веселия крясък на Бинабик. — Щом така приветстваш приятелите си, радвам се, че не съм ти враг!

Саймън избута вълчицата настрана, но го сполетя нова атака по лицето, осъществена този път с грапавия вълчи език. Най-накрая, не без помощта на Бинабик, успя да се отърве. Като виеше възбудено, Куантака обиколи младежа и трола и се втурна към потъналата в сняг гора.

— Сега — обади се Бинабик, докато отърсваше снега от черната си коса — трябва да открием къде ситите са прибрали конете ни.

— Наблизо, човеко канук.

Саймън подскочи, обърна се и видя цяла редица сити да се измъква безмълвно от гората. Предвождаше ги облеченият в зелено вуйчо на Джирики.

— А защо ги търсите?

Бинабик се усмихна.

— Със сигурност не за да избягаме от вас, уважаеми Кендхараджа’аро. Вашето гостоприемство е твърде щедро, за да бързаме да го изоставим. Но има някои неща, които бих искал да се уверя, че все още притежаваме, тъй като се сдобихме с тях с немалко трудности в Наглимунд, а те ще ни трябват за пътуването, което ни предстои.

Кендхараджа’аро изгледа безизразно трола, след което даде знак на двама от останалите сити.

— Сиджанди, Ки’ушапо — покажете им.

Двамата жълтокоси тръгнаха нагоре по склона, но след няколко крачки спряха и зачакаха Саймън и тролът да ги последват. Саймън погледна назад. Кендхараджа’аро ги наблюдаваше непроницаемо със светлите си присвити очи.

На пет-шестстотин метра намериха конете, прибрани в малка пещера, скрита зад два натежали от сняг бора. Пещерата беше уютна и суха; шестте коня със задоволство хрупаха дъхаво сено.

— Откъде се взе всичко това? — възкликна изненадано Саймън.

— И ние често си водим конете — отвърна Ки’ушапо; изговаряше внимателно западняшките думи. — Изненадва ли ви, че си имаме конюшня за тях?

Бинабик затършува в дисагите, а Саймън заоглежда пещеричката — видя процеждащата се през една пролука високо в стената светлина и едно пълно с чиста вода каменно корито. На отсрещната страна имаше подпрени шлемове, брадви и мечове.

— Нашите са, Бинабик! — ахна Саймън. — Как са се озовали тук?

Ки’ушапо заобяснява бавно като на дете.

— Сложихме ги тук, след като ги взехме от теб и спътниците ти. Тук са на безопасно и сухо място.

Саймън изгледа сита с недоверие.

— Мислех, че не докосвате желязо — че за вас то е отрова!

И внезапно млъкна, уплашен, че е нагазил в забранена територия, но Ки’ушапо само погледна мълчаливия си спътник, преди да отговори.

— Значи си слушал приказки за Дните на Черното желязо — каза той. — Да, някога беше така, но тези от нас, които оцеляха през онези дни, научиха много неща. Сега знаем каква вода да пием и от кои точно извори, за да можем да боравим за кратко със смъртоносното желязо, без да ни причинява вреда. Защо, мислите, ви разрешихме да останете с ризници? Но, разбира се, то не ни харесва и не го използваме… дори не го докосваме, ако не ни се налага. — Той погледна към Бинабик, който продължаваше да рови в дисагите. — Ще ви оставим да намерите, каквото търсите — добави ситът. — Ще видите, че нищо не липсва — поне нищо от онова, с което бяхте, когато попаднахте в ръцете ни.

Бинабик го погледна и каза:

— Разбира се. Безпокоя се единствено за неща, които може да сме загубили във вчерашната битка.

— Разбира се — каза и Ки’ушапо.

И двамата с мълчаливия Сиджанди се оттеглиха под клоните на дърветата пред входа.

— А! — възкликна Бинабик накрая и повдигна една торбичка, която звънна, сякаш беше пълна със златни монети. — Напразни тревоги! Ето я.

И я пъхна обратно в дисагите.

— Какво е това? — попита Саймън.

Бинабик се ухили дяволито.

— Още един канукски номер, който скоро ще ни свърши отлична работа. Хайде да се връщаме. Ако другите се събудят и видят, че са сами, както са махмурлии, току-виж се уплашили и направили някоя глупост.

Докато се връщаха, Куантака дотърча с оплескана от кръвта на някое нещастно животинче муцуна. Подскочи няколко пъти около тях, след това спря, вирна глава и задуши. После се отдалечи с големи скокове.

Джирики и Ан’най се бяха присъединили към Кендхараджа’аро. Принцът беше свалил бялата мантия и сега беше по жакет в светлокафяво и синьо. Държеше дълъг лък и носеше колчан, пълен с украсени с кафяви пера стрели.

Куантака обиколи ситите — ръмжеше и ги душеше, но размахваше опашка, сякаш поздравяваше стари познайници. Втурна се към развеселените Светлолики, след това хукна назад, като ръмжеше гърлено и мяташе глава, сякаш захапала заек за врата. Щом Бинабик и Саймън се приближиха, тя пристъпи към трола, докосна с черните си ноздри ръката му, след което отново се отдалечи с танцови подскоци и поднови темпераментните си обиколки.

— На място ли е цялото ви имущество? — попита Джирики.

Бинабик кимна.

— Да, разбира се. Благодарности, че сте се погрижили за конете ни.

Джирики махна небрежно с тънката си ръка и попита:

— А сега какво ще правите?

— Мисля скоро да потегляме по пътя си — отвърна тролът и засенчи очи, за да огледа сиво-синьото небе.

— В никакъв случай не и днес — каза Джирики. — Починете си този следобед и се нахранете още веднъж с нас. Имаме още доста неща, за които да си поговорим. Можете да тръгнете утре на зазоряване.

— Ти… и твоят вуйчо… ни засвидетелствате изключителна добронамереност, принц Джирики. И почит.

Бинабик се поклони.

— Не сме особено добронамерени, Бинбиникегабеник, не и колкото бяхме някога, но сме наистина благовъзпитани. Да вървим.

След великолепния обяд, състоящ се от хляб, сладко мляко и удивително странна пикантна супа от орехи и снежни цветя, ситите и хората прекараха дългия следобед в кротки разговори, песни и дрямка.

В беглия сън на Саймън се появи Мириамел, застанала върху океана като върху неравна зелена мраморна повърхност: подканваше го да се приближи към нея. В съня си той видя на хоризонта свирепи черни облаци и изкрещя, за да я предупреди. Сред воя на вятъра принцесата не го чу, а само се усмихна и отново го подкани. Той разбра, че вълните ще го отклонят, и се гмурна, за да доплува до нея, но усети, че студената вода го тегли надолу…

Когато най-после се отърси от съня, видя, че следобедът преваля. Сноповете светлина бяха избледнели и се бяха килнали като пияни. Няколко сити наместваха кристалните фенери в нишите по стените, но макар че наблюдаваше действията им, Саймън не можа да разбере какво ги запалва: след като ги поставяха на местата им, те постепенно започваха да светят с нежна червеникава светлина.

Саймън се присъедини към спътниците си до огъня. Бяха сами: въпреки гостоприемността и дори дружелюбността си, ситите, изглежда, предпочитаха собствената си компания и бяха насядали на малки групички из пещерата.

— Момче — Хейстън протегна ръка и го тупна по рамото, — уплашихме се, че ще спиш цял ден.

— И аз щях да заспя, ако бях изял толкова хляб, колкото него — подметна Слудиг, който си почистваше ноктите с някаква тресчица.

— Всички сме на мнение, че трябва да потеглим рано сутринта — каза Бинабик, а Гримрик и Хейстън кимнаха в съгласие. — Не е сигурно, че мекото време ще продължи дълго, а ни чака още много път.

— Меко време ли? — учуди се Саймън и се намръщи от болка в изтръпналите си крака. — Снегът е затрупал всичко.

Бинабик се разсмя гърлено.

— Приятелю Саймън, разговаряш с човек, който знае какво е снежна буря и какво е студ. Това сега е все едно пролет в Канук, когато подскачаме голи по снега в Минтахок. Съжалявам, че ти го казвам, но едва когато наближим планините, ще усетиш истински студ.

„Изобщо не изглежда да съжалява“, помисли си Саймън и попита:

— И кога тръгваме?

— При първия светлик на изток — отговори Слудиг. — Колкото по-рано — добави многозначително той, като хвърли поглед към техните необичайни домакини, — толкова по-добре.

Бинабик го изгледа и отново се обърна към Саймън.

— Тъй че ще си подредим нещата тази вечер.

Джирики изникна като че ли от въздуха до тях.

— О — каза той, — тъкмо за това исках да си поговорим.

— Предполагам, заминаването ни не представлява някакъв проблем? — запита Бинабик, но веселият му тон не можа напълно да скрие някаква нотка на безпокойство.

Хейстън и Гримрик изглеждаха притеснени, а Слудиг — направо ядосан.

— Не — отвърна ситът. — Но има някои неща, които искам да ви даря.

С плавен жест той пъхна ръката си под мантията и извади Бялата стрела.

— Тя е твоя, Саймън.

— Какво? Но тя… тя ти принадлежи, принц Джирики.

Ситът повдигна за момент глава, сякаш заслушан в някакъв далечен призив, след което отново сведе очи.

— Не, Сеоман, не е моя, докато не я заслужа пак — живот за живот.

Вдигна я — държеше я с двете си ръце като струна: така, че косо падащата отгоре светлина грейна върху миниатюрните сложни рисунки по дължината й.

— Знам, че не можеш да разчетеш тези надписи — продължи бавно Джирики, — но ще ти кажа, че това са Словата на Сътворението, изписани върху стрелата от самия Виндаомейо Майстора на стрели — далеч, далеч в миналото, преди ние от Първите хора да бъдем разделени на Трите рода. Тя е като част от моето семейство, сякаш е направена от собствената ми кост и сухожилие — и е част от мен. Аз не я отстъпих лесно — почти нито един простосмъртен не е държал стаджа аме — и със сигурност не мога да си я взема, докато не платя дълга си.

И с тези думи той я връчи на Саймън, чиито пръсти потрепнаха, щом докоснаха гладката повърхност на стрелата.

— Не… не разбрах… — заекна той; имаше усещането, че тъкмо той най-неочаквано е станал длъжник.

И сви рамене, неспособен да каже нищо повече.

— Така — обърна се Джирики към Бинабик и останалите. — Моята съдба, както вие, простосмъртните, го разбирате, е странно свързана с това дете на човеците. Затова няма да се изненадате особено, когато ви кажа какво още ще ви проводя във вашата необикновена и по всяка вероятност напразна мисия.

— И какво ще да е то, принце? — попита Бинабик.

Джирики се усмихна лукаво и самодоволно.

— Себе си. Ще тръгна с вас.

Младият копиеносец остана дълго прав, несигурен дали да прекъсне мислите на принца. Джосуа гледаше втренчено пред себе си, стиснал парапета на западната стена на Наглимунд с побелели пръсти.

Накрая принцът като че ли го забеляза, обърна се и воинът отстъпи, изненадан от неестествено пребледнялото му лице.

— Ваше височество… — почна той; не смееше да го погледне в очите.

— Прати ми Деорнот — промълви принцът и се насили да се усмихне, което се стори на воина най-ужасното нещо. — И стария Джарнауга — римъра. Знаеш ли го?

— Да, ваше височество.

Джосуа вдигна лице към небето и се взря в купищата мастиленосини облаци, сякаш върху тях беше изписано някакво пророчество. Копиеносецът се поколеба дали това не означава, че разговорът е приключил, и се обърна да тръгне.

— Момче — спря го принцът.

— Да, ваше височество?

— Как се казваш?

Дали въпросът му не бе отправен към небето?

— Остраел, ваше височество… Син на Остраел Фирсфрам, господарю… от Ранчестър.

Принцът го погледна за секунда, след което отново се вторачи в смрачаващия се хоризонт, сякаш не можеше да откъсне очи от гледката.

— Кога за последен път си беше в Ранчестър, момче?

— По-предишния Елисияманса, принц Джосуа, но им пращам половината си заплата, господарю.

Принцът кимна, сякаш беше чул голяма мъдрост.

— Добре, сине на Остраел Фирсфрам. Върви и ми прати Деорнот и Джарнауга. Тръгвай.

На младия копиеносец отдавна му бяха казали, че принцът е побъркан. Докато се тътреше надолу по стълбите с тежките си ботуши, си помисли за лицето на Джосуа и го побиха тръпки — припомни си блесналите екстатични очи на изрисуваните в семейната им Книга на Ейдон мъченици — и не само пеещите мъченици, но и уморената печал на самия Усирис, отвеждан в окови към Дървото.

— А разузнавачите сигурни ли са, ваше височество? — попита внимателно Деорнот.

Не искаше да го засяга, но днес усещаше в принца някакво обезумяване, което не можеше да проумее.

— В името на Божието дърво, Деорнот, разбира се, че са сигурни! Познаваш ги и двамата — надеждни мъже. Върховният крал е в Гринуейд Форд, на по-малко от десет левги оттук. До утре сутринта ще застане пред стените. Със значителни сили.

— Значи Леобардис прекалено се бави.

Деорнот присви очи и погледна не на юг, откъдето неумолимо приближаваха армиите на Елиас, а на запад, където отвъд мъглите на късната утрин през Инискрих и Южен Фростмарч се придвижваха Легионите на Рибарчето.

— Да спрем чудото — промълви принцът. — Върви, Деорнот. Кажи на сър Ейдграм да поддържа пълна готовност. Искам всяко копие наточено, всяка тетива изопната и нито капка вино в крепостта… Ясно?

— Разбира се, ваше височество — кимна Деорнот.

Усети, че дишането му се учести и че нещо в стомаха му лекичко потрепва в очакване. В името на милостивия Бог, щяха да дадат на Върховния крал да усети вкуса на достойнството на Наглимунд — беше убеден в това!

Някой се изкашля предупредително. Беше Джарнауга: изкачваше стълбището към широката пътека с лекотата на мъж на половината на годините му. Беше наметнал една от широките черни пелерини на Странгиард и бе напъхал края на дългата си брада в колана.

— Отзовавам се на повикването ти, принц Джосуа — заяви той със сдържана любезност.

— Благодаря, Джарнауга — отвърна Джосуа. — Върви, Деорнот. Ще разговаряме на вечеря.

— Да, ваше височество.

Деорнот се поклони и се спусна по стълбите, като прескачаше по две стъпала.

Джосуа изчака няколко секунди, преди да заговори.

— Погледни натам, старче, погледни — обади се накрая той и обхвана с широк жест проснатия пред тях Наглимунд, ливадите и нивите зад него и зеленото и жълтото на горите под смръщеното небе. — Плъховете пристигат да глозгат стените ни. Дълго няма да видим тази спокойна гледка, ако изобщо я видим отново някога.

— Целият замък говори за напредването на Елиас, Джосуа.

— Не може да бъде другояче. — Сякаш наситил се на гледката, принцът се обърна с гръб към парапета и втренчи съсредоточено очи в светлоокия възрастен мъж. — Исгримнур тръгна ли?

— Да. Не беше доволен, че тръгва тайно преди разсъмване.

— А как можехме да постъпим? След като разпространихме слуха за мисията му до Пердруин, щяха да възникнат трудности, ако някой го беше видял да заминава в свещенически одежди — и без брада, какъвто е бил като момче в Елвритшала. — Принцът се усмихна криво, със стиснати устни. — Бог ми е свидетел, Джарнауга, макар че превърнах в майтап неговото преобразяване, чувствам го като нож в корема, че разделих този добър мъж със семейството му и го пратих да се опита да оправи собствения ми провал.

— Ти си господарят тук, Джосуа; понякога да си господар означава да си по-несвободен и от най-нищожния крепостник.

Принцът пъхна дясната си ръка под наметалото.

— Той взе ли Квалнир?

Джарнауга се ухили.

— Напъха го в ножницата под горната пелерина. Бог да е на помощ на онзи, който се опита да обере този тлъст дърт монах.

Уморената усмивка на принца за миг стана по-широка.

— Самият Господ не би могъл да им помогне, като имам предвид отвратителното настроение на Исгримнур. — Усмивката му отново се стопи. — Ела, Джарнауга, поразходи се с мен по стената. Имам нужда от доброто ти зрение и мъдрото ти слово.

— Наистина виждам по-надалеч от повечето хора, Джосуа — на това ме научиха баща ми и майка ми. Затова съм наречен „Железноокия“ на нашия римърски език: научен съм да пронизвам с поглед завесите на лъжата така, както черното желязо отсича заклинанията. Колкото до другото, не мога да ти обещая нещо, което да е достойно да се нарече мъдрост, в този късен час.

Принцът махна с ръка в знак на несъгласие.

— Ти вече ни помогна да проумеем много неща, които инак не бихме проумели. Кажи ми за тази Лига на свитъка. Изпратиха ли те в Танголдир да шпионираш Стормспайк?

— Не, принце, Лигата не постъпва така. Моят баща също беше Носител на свитъка. — Той измъкна златна верижка изпод яката си и показа на Джосуа гравирани перо и свитък, закачени на нея. — Той ме възпита да заема мястото му и нищо не беше в състояние да ми попречи да изпълня желанието му. Лигата Не принуждава никого; тя единствено изисква да сториш онова, което можеш.

Джосуа крачеше замислен.

— Ако можеше една страна да бъде управлявана по този начин — промълви накрая той. — Ако хората вършеха онова, което трябва да вършат. — Той погледна със сериозните си сиви очи възрастния римър. — Но невинаги е толкова лесно — нередното и правилното невинаги са така очевидни. Положително тази твоя Лига си има свой върховен жрец или принц. Моргенес ли беше?

Джарнауга сви устни.

— Наистина има времена, когато е нужно да имаме водач, силна ръка. Печалната ни неподготвеност за настоящите събития го доказва. — Джарнауга поклати глава. — И мигновено бихме предоставили подобно водачество на доктор Моргенес, ако беше поискал — той притежаваше невероятна мъдрост, Джосуа; надявам се, че си го оценявал по достойнство. Но той не пожела. Искаше единствено да изследва и да чете, и да задава въпроси. Все пак да благодарим на неведомите сили, че той бе с нас, докогато беше възможно. В този момент неговата проницателност е нашият единствен закрилник.

Джосуа спря и опря лакти на парапета.

— Значи тази ваша Лига никога не е имала водач?

— Не, откак крал Ейлстан Фискерн — вашият свети Ейлстан — е помирил… — Той направи пауза, припомняйки си нещо. — Всъщност за малко да имаме един, и то по мое време. Беше млад хернистирец, поредното откритие на Моргенес. По качества се доближаваше до Моргенес, но не беше прозорлив като него, поради което изучаваше неща, с които Моргенес не би се занимавал. Беше амбициозен и настояваше, че трябва да се превърнем в сила в името на доброто. Един ден той можеше да стане водачът, за който говориш, Джосуа: човек с голяма мъдрост и мощ…

Тъй като възрастният мъж млъкна, Джосуа го погледна и видя, че той наблюдава втренчено западния хоризонт.

— Какво се случи? — попита принцът. — Мъртъв ли е?

— Не — отвърна бавно Джарнауга, без да откъсва поглед от осеяната с хълмове равнина. — Не мисля. Той… се промени. Нещо го изплаши или нарани, или… или кой знае. Напусна ни много отдавна.

— Значи наистина имате провали. — Джосуа пак тръгна.

Възрастният мъж не го последва.

— О, разбира се — отвърна той и вдигна ръка над очите си, загледан в неясната далечина. — Някога Приратес също беше един от нас.

Преди принцът да успее да каже нещо, някой от двора викна:

— Джосуа!

Бръчиците около устата на принца се изопнаха.

— Лейди Воршева — измърмори той и погледна надолу. Тя го гледаше с негодувание. Бе облечена в блестяща червена рокля и вятърът размяташе косата й като черен пушек.

Таусър стоеше неловко до нея.

— Какво искаш? — попита принцът. — Би трябвало да си в централната кула. Всъщност заповядвам ти да отидеш в кулата.

— Бях там — отвърна ядосано тя. После повдигна полите на роклята си и тръгна към стълбището, без да спира да говори. — И много скоро ще се върна, не се притеснявай. Но преди това трябва още веднъж да видя слънцето — или предпочиташ да ме затвориш в килия?

Въпреки раздразнението си Джосуа с мъка удържа сериозния си израз.

— Небето знае, че в кулата има прозорци, лейди. — Той обърна намръщеното си лице към Таусър. — Не можеш ли поне да я задържиш далеч от стените, Таусър? Скоро ще бъдем обсадени.

Дребосъкът сви рамене и закуцука по стълбите след Воршева.

— Покажи ми армиите на твоя ужасен брат — леко задъхана настоя тя, щом застана до принца.

— Ако армиите му бяха тук, ти нямаше да си — избухна Джосуа. — Все още няма нищо за гледане. А сега, моля те, слез.

— Джосуа? — Джарнауга продължаваше да присвива очи към облачния запад. — Мисля, че май нещичко може да се види.

— Какво?!

Само след миг принцът бе застанал до стария римър и се взираше да види онова, което виждаше той.

— Елиас ли е? Толкова скоро? Не виждам нищо!

И плесна безсилно длан в камъка.

— Не ми се вярва Върховният крал да идва от толкова западна посока — усъмни се Джарнауга. — Не се учудвай, че не ги виждаш. Както вече ти казах, обучен съм да виждам дотам, докъдето другите не могат. Така или иначе, те са там: много коне и мъже — все още твърде надалеч, за да знам колко. И идват към нас. Ето там.

Той посочи с ръка.

— Хвала на Усирис! — възкликна възбудено Джосуа. — Сигурно си прав! Може да е единствено Леобардис!

Той се изправи, неочаквано преливащ от живот, но същевременно обезпокоен.

— Много е деликатно — измърмори едва ли не на себе си. — Набанците не бива да идват прекалено наблизо, в противен случай ще са ни безполезни, хванати в капан между Елиас и стените на Наглимунд. Тогава ще трябва да ги пуснем вътре, което ще означава само още гърла за хранене. — Той закрачи към стълбите. — Ако пък останат прекалено далеч, няма да сме в състояние да ги подкрепим, когато Елиас връхлети срещу тях. Трябва да изпратим конници!

Той се спусна стремглаво по стълбището, като викаше Деорнот и Ейдграм, лорд-губернатора на Наглимунд.

— Ах, Таусър — обади се Воршева с поруменели от вятъра и събитието страни, — най-после ще бъдем избавени! Всичко ще се оправи.

— Да, милейди — присъедини се шутът. — Вече съм преживявал всичко това с моя господар Джон, нали така… и нямам особено желание да го преживея отново.

В двора на крепостта под тях войниците проклинаха и крещяха. Джосуа даваше нареждания. Металическият звън от удрянето на колчани в щитове, на шлемове и мечове, докато набързо ги грабваха от ъглите, по които ги бяха оставили, отекваше между стените като сигнал за тревога.

Граф Аспитис Превес размени няколко думи с Бенигарис, след което подкара коня си до този на барона през високата, мокра от росата трева. Зората прозираше като светло петно над сивия хоризонт.

— А, Аспитис! — приветства го сърдечно Леобардис. — Какви са новините?

Трябваше да се старае да е любезен с приятелите на Бенигарис — дори с Аспитис, когото смяташе за не особено свястна издънка на фамилията Преван.

— Разузнавачите току-що се върнаха, бароне.

Графът — красив строен младеж — изглеждаше доста блед.

— Намираме се на по-малко от пет левги от стените на Наглимунд, милорд — добави той.

— Отлично! Ако имаме късмет, ще сме там в ранния следобед.

— Но Елиас е пред нас.

Аспитис хвърли поглед към сина на барона, който тръсна глава и изруга тихичко.

— Да не би вече да е обсадил крепостта? — изненада се Леобардис. — Как? Да не би да е обучил войските си да летят?

— Всъщност не, господарю, не е Елиас — побърза да се поправи Аспитис, — а голяма войска под флага на Глигана и копията — знамето на граф Гутулф от Утаниат. Около половин левга са пред нас и ще ни попречат да стигнем до крепостта.

Баронът поклати облекчено глава.

— Колко души има Гутулф?

— Около сто рицари, милорд, но Върховният крал със сигурност не е кой знае колко далеч.

— Това не бива да ни притеснява — заключи Леобардис, докато спираше коня на брега на една от многото рекички, които пресичаха ливадите на изток от Гринуейд. — Нека Ръката на Върховния крал и войската му гният там. Ние сме по-нужни близо на Джосуа, където ще можем да тормозим обсаждащите и да пазим продоволствените канали.

Той се спусна в реката, като вдигна фонтан пръски. Бенигарис и графът пришпориха конете след него.

— Но, татко — възпротиви се Бенигарис, като го настигна, — само помисли! Нашите разузнавачи казват, че Гутулф е пред войската на краля и има само сто рицари. — Аспитис Превес кимна утвърдително и Бенигарис сключи навъсено вежди. — Ние сме три пъти повече и ако изпратим бързи конници, можем да привлечем и силите на Джосуа. Можем да смажем Гутулф в стените на Наглимунд между чук и наковалня. — Той се ухили и потупа баща си по бронираното рамо. — Помисли си как ще се отрази това на крал Елиас — ще го накара сериозно да си помисли, не е ли така?

Дълго време Леобардис продължи да язди мълчаливо. Погледна назад към разветите знамена на легионите, разпрострели се на около километър в равнината. За миг слънцето намери малка пролука сред пелената от облаци и оцвети превитите от вятъра треви. Това му напомни Езерните земи на изток от неговия замък.

— Извикай тръбача — промълви той накрая и Аспитис се извърна и изкрещя някаква заповед.

— Ще изпратя конници към Наглимунд, Татко — заяви Бенигарис, почти ухилен от облекчение.

Баронът виждаше колко силно жадува слава синът му, но това щеше да донесе слава и на Набан.

— Вземи най-бързите си конници, синко — викна той на сина си, който препусна назад през редиците. — Защото ще се придвижим по-бързо, отколкото някой би могъл да си мечтае!

След това нададе мощен вик, който накара главите на всички да се извърнат към него:

— Легионите да потеглят! В името на Набан и Майката Църква! Враговете ни да се пазят!

След малко Бенигарис се върна и докладва, че пратениците са потеглили. Барон Леобардис нареди на тръбачите да дадат сигнал и огромната армия се понесе напред. Копитата затупкаха в барабанен тътен. Слънцето се издигна в мътното утринно небе и знамената заплющяха в синьо и златно. Рибарчето полетя към Наглимунд.

Джосуа намести простия си светъл шлем и препусна през вратата начело на четиридесет яхнали конете си рицари. Арфистът Сангфугол дотича и понечи да му подаде нещо; принцът дръпна юздите и конят премина в ходом.

— Какво искаш? — попита нетърпеливо Джосуа, оглеждайки мъгливия хоризонт.

Арфистът се задъхваше.

— Това е… знамето на баща ви, принц Джосуа — отвърна той. — Донесено… от Хейхолт. Не носите никакво друго знаме, освен сивия лебед на Наглимунд — какво по-добро бихте желали?

Принцът се загледа в наполовина разгънатия червено-бял флаг. Окото на огнения дракон проблясваше враждебно, сякаш някакъв натрапник заплашваше свещеното Дърво, около което се бе усукал. Деорнот и Изорн, както и още няколко от намиращите се наблизо рицари — се усмихнаха в очакване.

— Не — отсече Джосуа. Погледът му бе непреклонен. — Аз не съм баща ми. И не съм крал.

Извърна се, омота поводите около дясната си китка и вдигна ръка.

— Напред! — извика той. — Отиваме да посрещнем приятели и съюзници!

И препусна с хората си по стръмните градски улички. Няколко цветя, хвърлени от доброжелатели от крепостната стена, паднаха в изровения кален път зад тях.

— Римъре, какво виждаш? — попита настоятелно Таусър и се намръщи. — Какво си мърмориш?

Малкият отряд на Джосуа се бе превърнал в шарено петънце, което бързо изчезваше в далечината.

— Един ескадрон се придвижва край хълмовете на юг — каза Джарнауга. — Оттук не изглежда да е голяма войска, но все още са далеч.

Затвори за момент очи, опитвайки се сякаш да си спомни нещо, след което отново ги отвори и се взря в далечината.

Таусър инстинктивно направи знака на Дървото; очите на стария римър бяха толкова ярки, сякаш грееха като фенери от сапфир!

— Глава на глиган върху кръстосани копия — изсъска Джарнауга. — На кого е?

— На Гутулф — отвърна изуменият Таусър. Римърът май виждаше призраци, тъй като старият шут не съзираше нищичко до хоризонта. — Графа на Утаниат — Ръката на краля.

Наблизо до тях на стената лейди Воршева замислено наблюдаваше отдалечаващата се конница на принца.

— Значи идва от юг пред същинската войска на Елиас. Изглежда, Леобардис го е видял: набанците са се насочили към южните хълмове, вероятно за да го нападнат.

— Колко… колко са? — попита все по-обърканият Таусър. — И как можеш да видиш такова нещо? Аз не виждам нищо, а зрението ми е единственото, което не е…

— Сто рицари, а може и по-малко — прекъсна го Джарнауга. — Тъкмо това ме притеснява: защо са толкова малко…

— Милостиви Боже! Какво е решил баронът? — Джосуа се надигна на стремената, за да огледа по-добре. — Обърнал се е на изток и препуска в галоп с насочени копия към южните хълмове! Да не се е побъркал?!

— Милорд, погледнете! — изкрещя Деорнот. — Погледнете към подножието на хълма Биволски гръб.

— В името на Ейдон, това е войската на краля! Какви ги върши Леобардис? Да не смята да нападне Елиас без подкрепления?

Джосуа плесна коня по шията и препусна напред.

— Изглежда малобройна част, принц Джосуа — викна Деорнот. — Може би преден отряд.

— Защо не прати конница? — попита недоумяващо принцът. — Виж, ще ги избутат към Наглимунд и ще ги хванат в капан до стената. Защо, за Бога, Леобардис не ми изпрати конница?! — Той изпъшка и се обърна към Изорн, който беше вдигнал шлема на баща си над челото си, за да огледа по-добре хоризонта. — Май ще подложат на изпитание храбростта ни, приятелю.

Неизбежността на предстоящата битка като че ли наметна върху Джосуа плаща на спокойствието. Погледът му се успокои и на лицето му се появи странна полуусмивка. Изорн се ухили на Деорнот, който развързваше щита си от лъка на седлото, след което отново погледна принца.

— Да я изпитат, господарю — закани се синът на барона.

— Напред! — извика принцът. — Осквернителят от Утаниат е пред нас! Напред!

След което пришпори петнистия си кон в галоп. Изпод копитата се разлетяха буци пръст.

— За Наглимунд! — изкрещя Деорнот и вдигна високо меча си. — За Наглимунд и нашия принц!

— Гутулф не се отказва! — обяви Джарнауга. — Държи се до хълма, въпреки че набанците идват насреща му. Джосуа обърна посоката, за да ги пресрещне.

— Бият ли се? — попита уплашената Воршева. — Какво става с принца?

— Все още не е стигнал мястото на битката — ето там! — Джарнауга закрачи към югозападната кула. — Набанците връхлитат върху рицарите на Гутулф! Голяма бъркотия!

Той примижа и затърка очи с юмруци.

— Какво?! Какво?! — Таусър загриза палеца си; гледаше втренчено към хълмовете. — Недей да мълчиш, римъре!

— От такова разстояние е трудно да различиш какво става — обясни без нужда Джарнауга, тъй като никой от другите двама или останалите, които се намираха по стените на замъка, не виждаше друго освен някакво смътно движение по обгърнатия в мъгла хълм Биволски гръб. — Принцът препуска към полесражението, а рицарите на Леобардис и Гутулф са се пръснали по склоновете на хълма. Сега… сега…

Той млъкна и се вгледа в далечината.

— Ооо! — завайка се възмутено Таусър, като се пляскаше по мършавото бедро. — В името на свети Мюирфат и Архангела, това е по-отвратително от всичко, за което се сещам. Можех да го прочета в… в някоя книга! По дяволите, човече — говори!

Деорнот имаше усещането, че е попаднал в сън сред мрачното блещукане на ризниците, виковете и приглушеното дрънчене на остриета върху щита му. Докато отрядът на принца връхлиташе срещу сражаващите се, лицата на набанските и еркинландските рицари се мярваха като неочаквани вихрушки тук-там сред боя. За един миг, продължил сякаш дяла вечност, той имаше чувството, че е водна пръска върху гребена на надвиснала вълна. След секунда, когато рицарите на Джосуа изскочиха във фланг на Глигана и копията на Гутулф, битката се стовари отгоре им с целия си оглушителен рев и трясък на оръжия.

Внезапно пред него изникна безизразно лице в шлем над обезумелите очи и червена муцуна на кавалерийски кон. Деорнот усети удар в рамото и се люшна в седлото; пиката на рицаря се тресна в щита му и се плъзна встрани. Видя за миг тъмната туника на мъжа пред себе си и замахна с две ръце с меча, който отскочи от щита, стовари се върху гърдите на рицаря и той се катурна от коня върху калната окървавена трева.

За момент около него нямаше никого; огледа се, за да открие знамето на Джосуа, и усети тъпо пулсиране в рамото. Принцът и Изорн, синът на Исгримнур, се биеха гърбом един към друг насред мятаща се тълпа от рицари на Гутулф. Джосуа нанесе светкавичен удар и Найдел прониза забралото на един от конниците с черни гребени. Мъжът сграбчи покритото си с метал лице — ръцете му мигновено почервеняха, — след което изчезна зад изправилия се на задни крака кон.

Деорнот зърна Леобардис, барона на Набан, възседнал коня си в най-отдалечения край на битката под плющящото под напора на вятъра знаме с рибарчето. Наблизо двама рицари едва удържаха конете си и Деорнот позна в по-едрия от тях, облечен в богато украсена ризница, неговия син Бенигарис. Ама че проклетник! Барон Леобардис беше на възраст, но защо Бенигарис стоеше отстрани?! Та това си беше война!

Някаква фигура изникна пред него и Деорнот пришпори коня наляво, за да избегне стоварващата се отгоре му бойна секира. Конникът прелетя, без да се обръща, но го връхлетя друг. За известно време всичко изчезна и остана само танцът на мечовете, докато си разменяха удари с воина от Утаниат; грохотът наоколо му стихна в глух тътен като от водопад. Накрая той откри пролука в защитата на мъжа и нанесе удар с меча по шлема му, като смачка пантата на забралото му. Рицарят политна на една страна и рухна, но кракът му остана закачен за стремето, той увисна като заклано прасе на ченгел и обезумелият му кон го повлече нанякъде.

Граф Гутулф, облечен в черна мантия и с черен шлем, се намираше само на хвърлей от него и нанасяше с огромния си меч удари наляво и надясно — държеше далеч от себе си двама набански конници в сини пелерини, сякаш си играеше с момченца. Деорнот се приведе върху седлото, за да препусне натам — каква чест, да размени удари с Чудовището на Утаниат! — но в този момент един строполил се до него кон принуди неговия да се завърти около себе си.

Все още като в просъница, неочаквано се видя изблъскан в периферията на битката. Синьо-златното знаме на Леобардис стърчеше насреща му; баронът, чиято бяла коса се спускаше като водопад изпод шлема му, се бе изправил на стремената и крещеше заповеди на воините си; после спусна забралото пред светлите си очи, готов да се хвърли в боя.

Сънят на Деорнот заприлича на кошмар. Онзи, когото мислеше за Бенигарис, изтегли дългия си меч — толкова бавно, че на Деорнот му се стори, че е достатъчно да протегне ръка, за да го спре — и внимателно и хладнокръвно го заби под шлема в тила на барона. Сред грохота на боя, изглежда, никой освен Деорнот не видя грозното деяние. Облян в кръв, Леобардис изви гръб при издърпването на острието и вдигна треперещите си ръце към врата си, опитвайки се сякаш да даде израз на разтърсила го печал. Миг след това баронът клюмна върху седлото и после на обляната от рукналата кръв бяла конска шия, преди да се търкулне върху земята.

Бенигарис хвърли бегъл поглед, сякаш съзерцаваше паднало от гнездото птиче, а след това допря рога до устните си. Сред клокочещия от всички страни хаос на Деорнот му се стори, че зърва за миг блясъка на пламъче в черния процеп на шлема на Бенигарис, сякаш бяха кръстосали погледите си със сина на барона над главите на сражаващите се помежду им мъже.

Рогът нададе протяжен и пронизителен писък и десетки глави се извърнаха към него.

— Тамбана Леобардис ейс! — изрева Бенигарис с потресаващо дрезгав и печален глас. — Баронът падна! Убиха баща ми! Оттеглете се!

И отново наду рога, и докато Деорнот гледаше ужасен и невярващ, от хълмистия склон над тях прозвуча друг рог. И от сенчестото прикритие на дърветата изникна редица бронирани конници в развърнат строй.

— Светила на Запада! — простена Джарнауга, от което Таусър получи нов пристъп на безсилие.

— Кажи ни! Как върви битката?

— Боя се, че е загубена — отвърна римърът с глух като далечно ехо глас. — Някой падна.

— О! — задъха се Воршева с влажни от сълзи очи. — Джосуа! Нали не е Джосуа?!

— Не мога да кажа. Мисля, че е Леобардис. Сега пък нов отряд се спуска по хълма откъм гората. В червени куртки, на знамето им има… орел?

— Фолшайър — изпъшка Таусър и като свали отрупаната си със звънчета шапка, я запрати върху камъните. — Божа майчице, това е граф Фенгболд! О, Усирис Ейдон, спаси принца ни! Курвенски копелета!

— Връхлитат Джосуа като чук — промълви Джарнауга. — А набанците са объркани, струва ми се. Те… те…

— Оттеглете се! — изкрещя Бенигарис, а Аспитис Превес издърпа знамето от вцепенените ръце на оръженосеца на Леобардис и прегази младия мъж под копитата на коня си.

— Прекалено много са! — извика Аспитис. — Отстъпете! Баронът е мъртъв!

Деорнот обърна коня си, препусна през навалицата към Джосуа и изкрещя:

— Капан!

Рицарите на Фенгболд се спускаха с тътен по склона. Пиките им блестяха.

— Това е капан, Джосуа!

Мина право през двама от Глиганите на Гутулф, които се опитаха да го спрат, стоварвайки тежки удари върху щита и шлема му, намушка втория право в гърлото и едва не изпусна меча си, чийто връх изскочи чак под тила му. Видя струя кръв да облива забралото му, но не беше сигурен дали е неговата, или на някой друг.

Принцът подканваше рицарите си да се съберат около него чрез призивния зов на рога на Изорн, чиито звуци се носеха над виковете и дрънченето на оръжията.

— Бенигарис уби барона! — извика Деорнот.

Джосуа вдигна смаян поглед към го връхлитащата го окървавена фигура.

— Бенигарис го намушка в гърба! Ние сме в капан!

За миг принцът се поколеба, вдигнал ръка, сякаш за да открие забралото и да се огледа. Фенгболд и неговите Орли вече връхлитаха фланга на наглимундците, за да спрат оттеглянето им.

— Свири отбой, Изорн! — извика принцът. — Трябва да си пробием път и да се измъкнем! Назад! Назад в Наглимунд! Измамени сме!

С призивния зов на рога и мощен рев на негодувание рицарите на принца се втурнаха право срещу пурпурните редици на Фенгболд. Деорнот пришпори коня си, за да достигне предната линия, и видя Джосуа да пробива отбраната на първия Орел и да му нанася удар под ръката; мечът му просвятваше като змия, забиваше се и се измъкваше светкавично. Миг по-късно Деорнот налетя на тълпа облечени в червени униформи конници. Размаха меча си и закрещя; не усещаше, че по страните зад шлема му се стичат сълзи.

Смаяни от яростта на нападателите, воините на Фенгболд се засуетиха объркано и наглимундците успяха да си пробият път. Зад тях набанските легиони отстъпваха разпокъсани към Инискрих. Гутулф не тръгна да ги преследва, а изпрати войските си да се присъединят към Фенгболд в преследването на оттеглящите се рицари на Джосуа.

Деорнот обгърна с две ръце шията на коня си. Чуваше стържещото му дишане, докато галопираше през ливадите и незасятите ниви. Шумът от преследвачите постепенно затихна с приближаването на стените на Наглимунд.

Вратата беше вдигната — черна, зейнала уста. Деорнот се втренчи в нея — главата му пулсираше като тътнещ барабан — и внезапно му се прииска тя да го погълне — да потъне в дълбока и мрачна забрава, от която да не се събуди никога.

40. Зеленият шатър

— Не, принц Джосуа. Не можем да ти позволим да извършиш такава глупост.

Изорн се отпусна тежко на стола и намести внимателно крака си.

— Не можете ли? — Принцът вдигна поглед към римъра. — Вие да не сте ми пазачи? Да не съм малолетен или пък малоумен, че да ми казвате какво да правя?

— Принце — намеси се Деорнот, като пипна коляното на Изорн, за да го накара да млъкне, — разбира се, че ти си господарят. Не те ли следваме? Не сме ли ти се заклели във вярност? — Мъжете из стаята закимаха навъсено. — Но трябва да знаеш, че искаш много от нас. След това подло предателство на краля наистина ли смяташ, че въобще можеш да му се довериш?

— Познавам го, както не го познава нито един от вас скочи Джосуа, сякаш изгарян от вътрешен огън. — Той ме иска мъртъв, естествено, но не по този начин. Не така подло. Ако се закълне, че няма да ме докосне — и ако не допуснем явна глупост, — ще се върна невредим. Той все още иска да изпълнява ролята на Върховния крал, а Върховният крал не заколва невъоръжения си брат под флага на примирието.

— В такъв случай защо те хвърли в килия, за което ти ни каза? — попита навъсено Етелферт от Тинсет. — Да не би това да е доказателство за достойнство?

— Не — отвърна Джосуа, — но не мисля, че това беше идея на Елиас. В това бе замесена ръката на Приратес. Елиас се е превърнал в чудовище — Бог да ми прости, защото някога той беше мой брат, и то не само по кръв, — но мисля, че все още е съхранил някакво чудато чувство за чест.

Деорнот издиша шумно.

— Каквото демонстрира към Леобардис ли?

— Честта на вълка, който прегризва врата на слабия и подвива опашка пред силния — изръмжа Изорн.

— Не съм съгласен. — Лицето на Джосуа се изопна. — Отцеубийството на Бенигарис според мен е по-скоро от злоба. Предполагам, че Елиас…

— Принц Джосуа, с ваше позволение… — прекъсна го Джарнауга и огледа присъстващите изпод вежди. — Не мислите ли, че се опитвате да търсите извинение за брат си? Безпокойствата на васалите ви са напълно основателни. Това, че Елиас предлага да преговаряте, не означава, че сте длъжен да отидете при него. Никой не би поставил под съмнение честта ви, ако не го направите.

— Ейдон да ми е на помощ, човече, ни най-малко не ме интересува кой какво си мисли за моята чест! — викна принцът. — Познавам брат си, и то така, както никой не е в състояние да го проумее — и не ми казвай, че той се е променил, Джарнауга — той хвърли гневен поглед, предугаждайки думите на възрастния мъж, — защото никой не знае това по-добре от мен. Но независимо от всичко ще отида и няма какво повече да обяснявам. А сега искам да ме оставите. Има други неща, които трябва да обмисля.

И им махна с ръка да напуснат стаята.

— Деорнот, той да не е полудял? — попита Изорн с навъсено от мрачни предчувствия лице. — Как е възможно сам да се тика в окървавените ръце на краля?

— Инат, Изорн — всъщност какво право имам да го казвам? Вероятно наистина знае какво говори. — Деорнот поклати глава. — Онова проклето нещо още ли е там?

— Шатърът ли? Да. На малко повече от хвърлей стрела от стените — а така също и на достатъчно разстояние от лагера на Елиас.

Деорнот закрачи бавно, съобразявайки се с бързината, с която раненият крак на младия римър му позволяваше да се движи.

— Бог да ни е на помощ, Изорн, никога не съм го виждал такъв, а му служа, откак пораснах достатъчно, за да мога да въртя меча. Сякаш се е заел да докаже, че Гуитин беше прав, наричайки го „твърдоглав“. — Деорнот въздъхна. — Горко ни — ако не успеем да го спрем, ще трябва да направим всичко възможно, за да го защитим. Кралският пратеник каза двама телохранители, не повече?

— Толкова и за краля.

Деорнот кимна замислено.

— Ако до вдругиден — той посочи бялата ленена превръзка през рамото си — мога да движа ръката си, няма земна сила, която да ми попречи да бъда единият от тях.

— А аз другият — отсече Изорн.

— Мисля, че е по-добре да останеш зад стените с двайсетина конници. Да поговорим със съветника по охраната лорд Ейдграм. Ако му устроят засада — само врабче да прехвръкне от кралския лагер към този шатър, — ще бъдете там за няколко удара на сърцето.

Изорн кимна.

— Надявам се. Може да поговорим с мъдреца Джарнауга и да го помолим да даде на Джосуа някакъв амулет да го пази.

— Онова, от което се нуждае, и ми е болно да го кажа, е заклинание, което да го пази от собствената му прибързаност. — Деорнот прескочи една голяма локва. — Така или иначе, никакво заклинание не може да устои на удар с кинжал в гърба.

Устните на Лут не преставаха да помръдват беззвучно, сякаш изричаха неспирен порой от обяснения. Мънкането му се бе превърнало в безмълвие още преди два дни; Мейгуин се проклинаше, че не беше записвала последните му думи, поради убедеността си, че гласът му ще се възвърне, както много пъти след раняването му. Усещаше, че този път това няма да се случи.

Очите на краля бяха затворени, а върху лицето му непрестанно се редуваха изражения на страх и скръб. Тя докосна изгарящото му чело, усети конвулсивно свиващите се едва-едва мускули в ритъма на неизречените слова и отново изпита усещането, че трябва да заплаче, сякаш сълзите, които извираха някъде вътре в нея, без да могат да се излеят, щяха да изтекат навън през самата й кожа. Но не беше плакала от нощта, в която баща й бе повел войските към Инискрих — не дори и когато го донесоха на носилка, обезумял от болки и с просмукани от тъмна кръв бинтове на корема. Щом и тогава не заплака, никога повече нямаше да си го позволи. Сълзите бяха за децата и идиотите.

Нечия ръка я докосна по рамото.

— Мейгуин. Принцесо.

Беше Еолаир. Умното му лице бе сгърчено от скръб като прилежно сгъната за зимата лятна рокля.

— Трябва да поговорим отвън.

— Излезте, графе — отвърна тя и отново обърна поглед към грубото легло от дънери и слама. — Баща ми умира.

— Споделям скръбта ви, милейди. — Докосването му беше още по-настойчиво, като на животно, което навира муцуната си в мрака. — Повярвайте ми. Но боговете са наредили живите да живеят, а хората имат нужда от вас в този момент. — Сякаш почувствал, че думите му са прекалено хладни и прекалено надменни, той стисна лекичко ръката й и я пусна. — Моля ви. Лут-уб-Литин би се радвал да постъпите по този начин.

Мейгуин преглътна огорчението си. Беше прав, разбира се. Изправи се с изтръпнали от каменния под на пещерата колена и го последва, като мина покрай смълчаната си мащеха, седнала до задния край на леглото и загледана в закрепените по стената факли.

„Виж ти — мина й през ума. — На хернистирците им трябваха хиляди години, за да изпълзят от пещерите на слънчева светлина…“

Тя приведе глава, за да се промъкне под ниския таван, и присви очи от дразнещия пушек на факлите.

„А бе достатъчен по-малко и от месец, за да ни натикат обратно в тях. Започваме да се превръщаме в животни. Боговете са ни обърнали гръб“.

Когато изскочи на дневна светлина след Еолаир, тя отново вдигна глава. Лагерната глъчка я заобиколи от всички страни: въргалящи се в калта деца под грижливия надзор на възрастните, коленичили придворни дами — повечето в дрипи от красивите си доскоро дрехи — приготвяха катерици или зайци за къкрещите на огъня гърнета и стриваха зърно върху плоски камъни. Нагъсто израслите дървета по скалистия планински склон се превиваха неохотно под напора на вятъра.

Мъже почти не се виждаха; онези, които не бяха загинали на Инискрих или чиито рани не лекуваха из галериите на пещерите, бяха отишли на лов или пазеха в по-ниското от евентуално придвижване на войската на Скали за окончателно разгромяване на съсипаната хернистирска съпротива.

„Останали са ни само спомените — помисли си тя, като огледа изпоцапаната си и изпокъсана пола — и скритите дупки по Грианспог. Като подгонени лисици. Когато господарят Елиас пристигне да получи плячката от своята хрътка Скали, с нас ще е свършено“.

— Какво всъщност искаш, граф Еолаир? — попита тя.

— Не аз го искам, Мейгуин — отвърна и той поклати глава. — Иска го Скали. Няколко души от караула се върнаха и казаха, че цяла сутрин е на дъното на Моир Брах и крещи за баща ви.

— Нека си крещи тая свиня — намръщи се Мейгуин. — Защо някой воин не прободе с една стрела този мръсник?

— Не е толкова близо, принцесо. А има и петдесетина души с него. Не, мисля, че трябва да слезем и да го изслушаме — от някое прикритие, разбира се, за да не ни види.

— Как ли не — отвърна тя с презрение. — Какво ни е грижа какво иска да ни каже Остроносия? Отново ще настоява да капитулираме, без съмнение.

— Възможно е.

Граф Еолаир сведе замислено очи и Мейгуин усети, че я залива вълна на съжаление към него — защо трябваше да търпи яда й?

— Мисля, че има още нещо, милейди. Той е там вече повече от час, казват мъжете.

— Добре — отсече тя. Изпитваше желание да се отдалечи от постелята на Лут и същевременно се презираше заради това си желание. — Идвам с теб.

Отне им почти цял час, за да се спуснат по гористия планински склон. Земята беше влажна, а въздухът хладен; дъхът на Мейгуин струеше на малки облачета, докато тя вървеше през деретата след Еолаир. Безрадостният студ бе прогонил птиците от Сиркоил или ги бе принудил да се умълчат. Нито звук не съпътстваше спускането им, освен шушненето на разклащаните от вятъра клони.

Докато наблюдаваше графа на Над Мулах да си проправя чевръсто път през шубраците — напомняше й юноша със стройния си гръб и лъскавата опашка на тила, с пъргавите си и гъвкави движения, — Мейгуин отново изпита някаква смътна и безнадеждна любов към него. Подобно чувство й се струваше толкова нелепо — на нея, върлинестата и непохватна дъщеря на един агонизиращ мъж, — че се превърна в нещо като гняв. Когато Еолаир се извърна, за да й помогне да прескочи един издаден камък, тя се начумери, сякаш й предлагаше нещо оскърбително, а не ръката си.

Сгушените мъже в горичката над дългия хребет Моир Брах се сепнаха от приближаващите се Еолаир и Мейгуин, но бързо свалиха лъковете си и им направиха знак да продължат. Тя надникна между папратите към каменния пръст, заради който хребетът беше наречен така, и видя на дъното тълпа подобни на мравки фигури: бяха на половин километър от тях.

— Току-що спря да говори — прошепна един от караула, младо момче с широко отворени от напрежение очи. — Пак ще почне, принцесо, ей сега ще видите.

Като че ли в потвърждение на думите му една от фигурите се отдели от навалицата мъже с шлемове и пелерини, наобиколили една каруца, вдигна ръце към устата си и застана с лице, обърнато малко по на север от скривалището на наблюдателите.

— … за последен път… — отекна гласът, заглушен от разстоянието — ти предлагам… заложници… в замяна на…

Мейгуин наостри уши, за да схване думите. Информация ли каза?

— … за момчето на магьосника и… принцесата.

Еолаир хвърли поглед към Мейгуин. Тя бе застинала като закована. Какво искаха от нея?

— Ако не кажете… къде… е принцесата… ще… заложниците.

Мъжът, който говореше — по разкрачената стойка и злобния му, подигравателен тон Мейгуин разбра, че това е самият Скали, — размаха ръка и една съпротивляваща се фигура в някаква светлосиня дрипа беше свалена от каруцата и домъкната до него. Мейгуин се вторачи, усетила ужасна тежест в сърцето. Беше сигурна, че светлосинята рокля е на Сифга… малката глупава сладурана Сифга.

— … Ако не ни кажете… знаете… принцеса Мириамел, нещата… жалко за тези…

Скали даде знак и ритащото момиче — което можеше и да не е Сифга, опита се да си внуши Мейгуин — бе метнато обратно в каруцата сред останалите пленници, налягали един до друг в нея.

Значи търсеха принцеса Мириамел, дъщерята на Върховния крал! Дали беше избягала? Или я бяха отвлекли?

— Не можем ли да направим нещо? — пошепна тя на Еолаир. — А кое е това „момче на магьосника“?

Графът безпомощно поклати глава.

— Какво бихме могли да сторим, принцесо? Скали иска повече от всичко да ни накара да слезем долу. Хората му са десет пъти повече от нас!

Дълго време Мейгуин наблюдаваше безмълвно; усещаше как я завладява яростта. Обмисляше какво да каже на Еолаир и останалите — как да им даде да разберат, че ако никой от мъжете не иска да тръгне с нея, сама ще слезе при Тайг, за да спаси пленниците на Скали… или, по-вероятно, да умре геройски, опитвайки се да го направи, — когато набитият мъж на дъното, вече без шлем, така че се виждаше жълтеникавото петънце на косата и брадата му, закрачи към подножието на Моир Брах.

— Добре! — изрева той. — … и проклятието на Локийн… Ние… и ще ги вземем… — Фигурката посочи към каруцата. — Но… оставим подарък!

Развързаха нещо от единия кон, някакъв тъмен вързоп, и го хвърлиха в краката на Скали Остроносия.

— В случай че… очаквайки помощ!… Едва ли ще послужи срещу… Калдскрайк!

Миг по-късно под пронизителния рев на рога Скали препусна заедно с римърите си към Хернисадарк. Тресящата се каруца потегли зад тях.

Изчакаха един час, преди внимателно да се спуснат по склона: придвижваха се с предпазливостта на кошута, която прекосява открита поляна. След като стигнаха дъното на Моир Брах, притичаха до черния вързоп, който беше оставил Скали.

Когато го отвориха, мъжете изкрещяха от ужас и захълцаха в мъчителни ридания… но от очите на Мейгуин не капна нито сълза, дори след като видя какво бяха сторили Скали и неговите главорези с брат й Гуитин, преди да умре. Когато Еолаир обгърна раменете й, за да й помогне да се отдалечи от подгизналото от кръв одеяло, тя се отърси гневно от ръката му, след което се извърна и му зашлеви силна плесница. Той не се опита да се защити, а само се втренчи в нея. Беше сигурна, че изпълнилите очите му сълзи не са заради плесницата — и в този момент това я накара да го намрази още по-силно.

Но нейните очи останаха сухи.

Снегът се стелеше като пелена — премрежваше погледа, правеше дрехите им по-тежки, вкочаняваше пръстите и ушите и те ги сърбяха до болка — но Джирики и тримата му спътници сити не обръщаха особено внимание на това. Докато Саймън и останалите се клатушкаха тежко върху конете си, ситите крачеха енергично пред тях и често спираха, за да изчакат конниците да ги настигнат, търпеливи като добре охранени котараци и с необяснима жизнерадост в лъчезарните си очи. Въпреки че бяха вървели цял ден пеша, от изгрев до здрач, вечерта Джирики и спътниците му обикаляха из лагера със същата бодрост, с каквато бяха потеглили на зазоряване.

Докато останалите събираха дърва за огъня, Саймън се доближи нерешително до Ан’най и попита:

— Мога ли да ти задам няколко въпроса?

Ситът вдигна поглед. Очите му бяха спокойни.

— Питай.

— Защо вуйчото на принца се разгневи, че Джирики реши да тръгне с нас? И защо взе и вас тримата?

Ан’най вдигна тъничката си ръка към устата си, сякаш за да скрие усмивката си, макар че върху лицето му не се появи никаква усмивка. След това я свали и се видя все така невъзмутимото му лице.

— Това, което става между принца и с’ху Кендхараджа’аро, не е моя работа, затова не мога да кажа нищо. — Той кимна многозначително. — Колкото до другото, вероятно той сам може да отговори най-добре… да, Джирики?

Саймън вдигна очи и остана смаян, че вижда принца зад себе си: усмихваше се с тъничките си устни.

— Защо ги взех със себе си? — попита Джирики и направи широк жест с ръка от Ан’най към другите двама сити, които се връщаха към лагера. — Ки’ушапо и Сиджанди взех, защото някой трябва да се грижи за конете.

— Да се грижи за конете ли?

Джирики вдигна вежди и щракна с пръсти.

— Троле — викна през рамо той, — ако това човешко дете е твой ученик, значи наистина си лош учител! Да, Сеоман, конете — или очакваш да изкачват планините редом с теб?

Саймън се обърка.

— Но… Да изкачват? Конете? Не съм мислил за… искам да кажа, не може ли просто да ги оставим? Да ги пуснем да си вървят?

Не беше честно; през цялото пътуване се чувстваше не повече от излишен пискюл — освен, разбира се, заради Бялата стрела, — а сега ситът го държеше отговорен и за конете!

— Да ги пуснем да си вървят? — Гласът на Джирики прозвуча остро, почти гневно, но лицето му остана спокойно. — Да ги оставим да загинат ли искаш да кажеш? След като вече са толкова надалеч от местата, където сами биха могли да се върнат, да ги пуснем да се мъкнат из снежната пустош и да умрат?

Саймън понечи да възрази, че отговорността не е негова, но в последния момент прецени, че е по-добре да не спори.

— Да — отвърна той. — Не бива да ги оставим да умрат.

— Освен това — обади се Слудиг и пусна наръч дърва на земята, — как ще се прекосим след това цялата тази пустош?

— Точно така — подкрепи го Джирики с широка усмивка; беше доволен. — Затова взех Ки’ушапо и Сиджанди, Те ще се грижат за конете и ще приготвят нещата за моето… за нашето завръщане. — Той докосна върховете на двата си показалеца като че ли в знак на нещо завършено. — Колкото до Ан’най — продължи той, — при него нещата са по-сложни. Причината да е тук е подобна на моята.

Той погледна към другия сит.

— Чест — каза Ан’най с наведени очи, загледан в сплетените си пръсти. — Задължен съм пред хикка стаджа — Носача на Стрелата. Не се отнесох с нужното уважение към един… свят гост. Затова идвам да изкупя грешката си.

— Нищожен дълг — добави тихо Джирики, — ако го сравним с моя, но Ан’най ще направи онова, което трябва.

Саймън се запита дали Ан’най сам е взел това решение, или Джирики го е накарал по някакъв начин да тръгне с тях. Беше много трудно да разбереш нещичко за тези сити — как разсъждават, какво искат. Толкова различни бяха, толкова спокойни и толкова неуловими!

— Хайде, идвайте — обади се Бинабик.

Пред тях затрептя крехко пламъче и той заразмахва ръце да се разгори.

— Ей сега огънят ще се разпали и съм сигурен, че няма да откажете малко храна и вино, за да затоплим вътрешностите си.

След няколко дни езда оставиха зад гърба си Северен Алдхеорте, прекосиха хълмовете Велдхелм и стъпиха върху равната, покрита със сняг пустош.

Студът беше сковал всичко — всяка безкрайна нощ, всеки безрадостен ден, — остър, пронизващ студ. Снегът постоянно се сипеше върху лицето на Саймън, щипеше очите и изгаряше и напукваше устните му. Лицето го пареше до болка, сякаш бе вървял дълго под слънцето, а треперещите му ръце едва удържаха поводите. Сякаш завинаги го бяха изхвърлили навън, наказание, което бе продължило твърде дълго. Така или иначе, нямаше как да оправи нещата, освен всеки ден да се моли безмълвно на Усирис да му даде сили, за да издържи до следващия лагер.

„Поне — мина му тъжна мисъл през ума, — поне Бинабик си прекарва добре“.

И наистина, тролът беше в стихията си — яздеше най-отпред, караше спътниците си да побързат, от време на време се смееше от удоволствие, докато подскачаше на гърба на Куантака из преспите. През дългите вечери край огъня, докато простосмъртните му спътници трепереха и мажеха с мазнина вкочанените си от леда ръкавици и ботуши, за да омекнат, Бинабик изброяваше подробно различните видове сняг и разнообразните признаци, предвещаващи лавини, за да ги подготви за пътуването им из планините, които се извишаваха неумолимо на хоризонта пред тях, сурови и непреклонни като божества под белоснежните си корони.

С всеки ден исполинските вериги пред тях изглеждаха все по-огромни, макар сякаш да не се приближаваха и на сантиметър до тях, независимо колко време бяха пътували. След седмица сред вкочанената, лишена от живот пустош Саймън закопня за злокобната гора Димърског и за брулените от ветровете върхари — всичко друго, само не и тази безкрайна, смразяваща костите равнина.

На шестия ден минаха край руините на манастира „Св. Скенди“. Почти всичко беше покрито от снежните преспи: единствено изгнилият островръх покрив на параклиса се подаваше малко над повърхността, увенчан от желязно Дърво, опасано спираловидно от някакъв напомнящ змия звяр. В ледената мъгла гледката напомняше потънал сред море от абсолютна белота кораб.

— Каквито и тайни да крие — каквото и да знае за Колмънд или меча Трън, — те са скрити твърде надълбоко в него — каза Бинабик, докато подминаваха манастира.

Слудиг притеснено очерта знака на Дървото на челото и на сърцето си, а ситите обиколиха бавно останките — оглеждаха ги, сякаш никога не бяха виждали толкова любопитна гледка.

Докато се гушеха край огъня през нощта, Слудиг поиска да узнае защо Джирики и другарите му отделиха толкова много време, за да огледат манастира.

— Защото — отвърна принцът — ни доставяше удоволствие.

— Какво ще рече това? — попита раздразнено Слудиг и погледна Хейстън и Гримрик, сякаш предполагаше, че те са разбрали какво иска да каже ситът.

— Може би е по-добре да не говорим за тези неща — намеси се Ан’най. — Край този огън сме приятели.

За момент лицето на загледания в огъня Джирики придоби тържествен израз, след което се изкриви в странна дяволита усмивка. Саймън се смая: понякога му бе трудно да приеме, че Джирики е по-възрастен от него, толкова младежко и непредвидимо изглеждаше понякога поведението му. Но Саймън си спомни и за пещерата над гората. Младежка възраст и напреднала старост бяха смесени на едно място; тъкмо такава комбинация представляваше Джирики.

— Ние се вглеждаме в неща, които ни интересуват — поясни той, — също като простосмъртните. Само че причините са различни и може би не бихте могли да проумеете нашите.

Широката му усмивка изразяваше приятелско предразположение, но Саймън усети някакъв дисонанс, нещо не на мястото си.

— Въпросът, северняко — продължи Джирики, — е с какво толкова би могло да те засегне нашето взиране?

За момент над огъня се спусна тишина; Слудиг гледаше вторачено ситския принц. Влажните дърва изпукаха и запращяха, а вятърът зафуча и конете се размърдаха.

Слудиг сведе поглед.

— Разбира се, че можете да гледате, каквото си искате — промълви накрая той и се усмихна тъжно; разтопеният сняг се стичаше по русата му брада. — Просто това ми напомни за Сийгард — от Скипхавен. Имах усещането, че се присмивате на нещо скъпо за мен.

— Скипхавен ли? — изръмжа Хейстън, скрит в кожите си. — Не съм го чувал. Да не е църква?

— Кораби… — каза Гримрик и свъси вежди.

Слудиг кимна сериозно.

— Там се намират корабите на Римърсгард.

— Но римърите не карат кораби! — изненада се Хейстън. — В цял Остен Ард няма друг народ, тъй привързан към земята!

— О, някога сме го правили. — Лицето на Слудиг проблесна на светлината на пламъците. — Преди да прекосим морето — когато сме живели в Ийсгард, изоставения Запад, — нашите предци са изгаряли хора и са погребвали кораби. Поне така разправят легендите.

— Изгаряли са хора? — учуди се Саймън.

— Мъртвите — обясни Слудиг. — Предците ни са строили кораби за мъртъвци от прясно отсечен ясен и ги изгаряли върху водата, и така душите отлитали с пушека на небето. Но огромните кораби, с които сме кръстосвали световните океани и реките — опора на живота ни, както нивата за фермера и стадото за пастира, — сме погребвали на сушата, когато остарявали толкова, че вече не можели да се крепят над водата, за да се вселят душите им в дърветата, които да израстат стройни и високи, за да се превърнат в нови кораби.

— Но ти каза, че това е ставало оттатък океана — в ония времена — възкликна Гримрик. — Сийгард е отсам, нали? В Остен Ард?

Ситите мълчаха и не помръдваха, вторачени напрегнато в Слудиг.

— Така е. Точно там килът на кораба на Елврит докоснал за първи път брега и той обявил: „Ние прекосихме черния океан и намерихме нов дом“. — Слудиг огледа насядалите около огъня. — Там погребали огромните кораби. „Никога повече няма да прекосим обратно този обитаван от дракони океан“, казал Елврит. Цялата долина на Сийгард в подножието на планините е осеяна с могилите на последните кораби. На носа на самия бряг, на ръба на най-голямата котловина е погребан корабът на Елврит — Сотфенгсел — и само високата му мачта се издига от пръстта като дърво без клони; тъкмо за това си спомних при манастира.

Той поклати глава с грейнали от спомените очи.

— На мачтата на Сотфенгсел расте имел. Всяка година в деня на смъртта на Елврит млади девойки от Сийгард обират белите му плодчета и ги отнасят в църквата…

Слудиг замълча. Огънят изсъска.

— Онова, което не казваш — обади се след малко Джирики, — е, че пристигайки по тези земи, римърите са прогонили други от тях.

Дишането на Саймън се учести. Още в началото беше усетил нещо скрито зад привидно спокойния израз на принца.

Слудиг отговори с изненадваща кротост, вероятно все още припомняйки си набожните девици на Сийгард.

— Не мога да залича стореното от предците ми.

— В това има нещо вярно — продължи Джирики, — но този път ние, Зида’я — ние, ситите — няма да повторим грешката си отпреди. — Той изгледа с ожесточение Бинабик, който издържа погледа му. — Всички ние трябва да си изясним някои неща, Бинбиникегабеник. Говорех самата истина, когато съобщих причината да ви придружим: моята заинтересуваност къде отивате и крехката и необикновена връзка между човешкото дете и мен. Нито за миг не си въобразявайте, че споделям вашите страхове и усилия. Доколкото те ме засягат, дано вие и вашият Върховен крал взаимно се изтребите до крак.

— С цялата си почит към вас, принц Джирики — отвърна Бинабик, — смея да ви кажа, че това не е цялата истина. Ако ни засягаха единствено боричканията между простосмъртни крале и принцове, сега всички ние щяхме да защитаваме Наглимунд. Вие знаете, че поне ние петимата имаме други цели.

— Тогава знай следното — натърти Джирики. — Макар годините, изминали след нашето разделяне с Хикеда’я — които наричате норни, — да са безброй като снежинки, ние все още сме една кръв. Как бихме могли да застанем на страната на парвенюта срещу своя род? Защо да го правим, след като някога сме кръстосвали заедно под слънцето, когато сме пристигнали от безкрайно далечния Изток? Каква преданост бихме могли да дължим на простосмъртните, които ни опустошиха с такава ярост, с каквато опустошават и всичко друго… дори себе си?

Нито един от хората не смееше да вдигне очи към хладния му поглед. Джирики вдигна дългия си пръст.

— А онзи, когото шепнешком наричате Крал на бурите… чието име бе Инелуки… — Той се усмихна горчиво при трепването и размърдването на хората. — Аха, дори името му всява ужас! Някога той беше най-съвършеният от нас — красив на външност, много по-мъдър, отколкото биха могли да си представят простосмъртните, блестящ като пламък! — и ако сега се е превърнал в нещо, което вдъхва мрачен ужас, в нещо смразяващо и злокобно, чия е вината? И ако, безплътен и отмъстителен, възнамерява да изтрие човечеството от лицето на своята земя като прах от страница — защо ние да не ликуваме? Не Инелуки ни прогони да се крием като кошути в тъмните гори на Алдхеорте, вечно нащрек да не бъдем разкрити. Преди да дойдат хората, ние кръстосвахме Остен Ард под лъчите на слънцето и творенията на ръцете ни грееха с красотата си под звездите. Какво друго, освен страдание ни донесоха простосмъртните?!

Никой не понечи да отговори, но сред настъпилата след думите на Джирики тишина се понесе печален, тих звук. Мелодия от непознати думи, излъчваща сякаш призрачна красота в мрака.

Когато спря да пее, Ан’най вдигна поглед към своя смълчан принц и своите спътници сити и накрая към тези, които ги гледаха през танцуващите пламъци.

— Това е една от нашите песни, които простосмъртните пееха някога — промълви той. — Западняците я харесваха заради древността й и й дадоха думи на своя език. Аз ще… ще се опитам да й дам думи на вашия.

Той се замисли, вдигнал очи към небето. Вятърът бе стихнал и звездите блестяха студени и далечни.

Ан’най запя:

— Мъхът покрива камъните на Сени Оджиса.

— Сенките се влачат, сякаш заслушани,

дърветата забулват светлите кули на Да’ай Чикица,

листата шушнат в мрака.

Тревата се люшка над Енки-е-Шао’сейе.

Сенки се стелят над безкрайната морава.

Гробът на Ненаис’у е обрасъл в цветя.

Стихналият ручей е безмълвен и никой не скърби.

Къде се запиляха?

Горите са се стаили.

Къде се запиляха?

Песните отлетяха.

Ще се върнат ли отново,

танцувайки в сумрака?

Светликът на звездните пратеници

в края на деня…

Гласът на Ан’най сякаш галеше печалните слова и Саймън изпита копнеж, какъвто не бе изпитвал никога — някаква носталгия по дом, който не познава, чувството, че е загубил нещо, което никога не е притежавал. Докато Ан’най пееше, никой не отрони дума. А и не би могъл.

— Морето тътне из мрачните улички на Джина-Т’сеней.

Сенките се спотаяват в дълбоките заспали пещери.

Ледът е сковал къщите-гробници на Тумет’ай,

помръкнали под вечните сенки на Времето.

Къде се запиляха?

Горите са се стаили.

Къде се запиляха?

Песните отлетяха.

Ще се върнат ли отново,

танцувайки в сумрака?

Светликът на звездните пратеници

в края на деня…

Песента свърши. Огънят беше единственото светло кръгче сред потъналата в мрак пустош.

Зеленият шатър стърчеше самотен насред подгизналата от влага равнина пред стените на Наглимунд. Стените му се тресяха от вятъра, сякаш единствен той дишаше сред огромното пространство.

Тракайки със зъби от суеверна уплаха, макар и самият влажен и остър като нож вятър да беше достатъчно основание за това, Деорнот погледна Джосуа, който яздеше малко пред него.

„Я го виж — помисли си Деорнот. — Като че ли вече вижда брат си — сякаш вижда през зелената коприна и черната драконова грива право в сърцето на Елиас“.

Погледна другия си спътник и усети още по-голяма тежест в сърцето. Младият воин, когото Джосуа настоя да вземат с тях — казваше се Остраел, — беше готов да припадне всеки момент. Глуповатото му четвъртито лице, чийто загар бе избледнял през мъгливите пролетни седмици, се бе сгърчило от едва прикрит ужас.

„Ейдон да ни е помощ, ако се наложи да разчитаме на него. Защо го взе изобщо Джосуа?“

Докато приближаваха, входът на шатъра се раздели на две.

Деорнот се стегна, готов да грабне лъка. Наруга се наум, че е разрешил на своя принц да постъпи по такъв глупашки, наистина глупашки начин, но в същия момент воинът в зеленото наметало ги огледа равнодушно и отстъпи към едната страна на входа, като държеше завесата отворена.

Деорнот направи почтителен знак на Джосуа да изчака и пришпори коня си в бърза обиколка около зеления шатър. Беше доста голям, дванайсетина или малко повече крачки страната, и въжетата проскърцваха под тежестта му под напорите на вятъра, но по изпотъпканата наоколо трева Деорнот не забеляза никакви признаци за засада.

— Добре, Остраел — каза той, щом се върна. — Ще застанеш тук, до този мъж — Деорнот посочи воина — така, че отвътре през цялото време да се вижда поне едното ти рамо, ясно ли е?

И като взе измъчената усмивка на младия копиеносец за потвърждение, Деорнот се обърна към часовоя на краля. Покритото му с брада лице му бе познато; без съмнение го беше виждал в Хейхолт.

— Ако и ти застанеш близо до входа, ще е най-добре за всички.

Часовоят сви устни, но се приближи към входа.

Воинът бе скочил от коня и крачеше към вратата, но Деорнот се вмъкна светкавично пред него, хванал дръжката на меча си.

— Надали има нужда от толкова предпазливост, Деорнот — промълви тих, но плътен глас. — Нали така ти е името? Все пак тук всички сме хора на честта.

Деорнот спря. Джосуа влезе зад него. Вътре беше сковаващо студено и тъмно. Стените грееха в зеленикаво, едва-едва пропускайки светлината отвън, и хората в шатъра сякаш се носеха във вътрешността на огромен, но недостатъчно добре шлифован смарагд.

Пред него изникна бледо лице с черни като върхове на карфици очи сред нищото. В зеленикавия сумрак пурпурната пелерина на Приратес изглеждаше ръждивокафява — цветът на засъхнала кръв.

— А, Джосуа! — добави той с ужасяващо подигравателен тон. — Пак се срещаме. Кой би предположил, че толкова много неща ще се случат след последния ни разговор?

— Затваряй си устата, свещенико — или какъвто и да си — рече принцът. В гласа му се усещаше такава хладнокръвна сила, че дори Приратес премигна от изненада. — Къде е брат ми?

— Тук съм, Джосуа — чу се плътен дрезгав шепот, сякаш ехото на вятъра.

В ъгъла, в стол с висока облегалка седеше човек — близо до ниска масичка, пред която имаше друг стол: единствените мебели в просторния, потънал в сумрак шатър. Джосуа пристъпи напред. Деорнот придърпа наметалото плътно около тялото си и го последва, по-скоро за да не остане до Приратес, отколкото от желание да види краля.

Принцът седна срещу брат си. Елиас изглеждаше странно вдървен, светлите му като скъпоценни камъни очи блестяха върху лицето му на хищник изпод желязната корона на Хейхолт над бледото чело и черната коса. Между краката си бе подпрял меч в ножница от черна кожа. Яките ръце на Върховния крал почиваха върху главичката на необичайно раздвоения ефес. Макар да го огледа за момент, Деорнот отклони очи от меча; изпита неприятно чувство на гадене, като при гледка, която наблюдаваш от огромна височина. Отново погледна към краля, но не се почувства по-добре: във вкочанения студ на шатъра Елиас беше само по кожен елек и жилите по покритите му с тежки гривни голи ръце потрепваха като живи същества.

— Е, братко — промълви кралят и оголи зъби в усмивка, — добре изглеждаш.

— За разлика от теб — контрира светкавично Джосуа, но Деорнот не пропусна да забележи неспокойната искрица в погледа му. Нещо ужасно дебнеше във въздуха и всички го усещаха. — Покани ме да преговаряме, Елиас. Какво искаш?

Кралят присви очи — те сякаш потънаха в зелената сянка — и дълго не отговори.

— Моята дъщеря. Искам дъщеря си. И още… едно момче — но то не е толкова важно. Не, искам най-вече Мириамел. Ако ми я предадеш, ще дам дума, че нищо няма да се случи на децата и жените в Наглимунд. В противен случай всички, които се крият зад стените му и ми попречат… ще умрат.

Последното бе изречено с такава небрежност, че Деорнот потръпна.

— Не е при мен, Елиас — отвърна бавно Джосуа.

— Къде е?

— Не знам.

— Лъжец!

Кралят изкрещя с такава ярост, че Деорнот за малко да изтегли меча си — очакваше Елиас да скочи от стола. Кралят обаче почти не помръдна, а само подкани с жест Приратес да напълни отново бокала му от пълна с някаква черна течност кана.

— Не мисли, че съм лош домакин, задето не предлагам и на теб — обясни Елиас, след като отпи огромна глътка и се усмихна мрачно. — Предполагам, че това питие няма да ти подейства добре. — Той подаде чашата на Приратес, който я пое внимателно и я остави на масичката. — А сега — продължи Елиас почти добронамерено — може ли да не си губим времето с излишни игрички? Искам дъщеря си и ще си я получа. — Тонът му придоби гротескно жаловит оттенък. — Няма ли права един баща над дъщеря си, която обича и е отгледал?

Джосуа пое дълбоко дъх.

— Правата ти над нея са си ваша работа. Тя не е при мен, но и да беше, не бих ти я предал без нейното желание. — Той продължи припряно, за да не позволи на краля да отговори: — Опомни се, Елиас, умолявам те — някога ти беше мой брат, въпреки всичко. Баща ни обичаше и двамата, теб повече от мен, но най-много тази земя. Не съзнаваш ли какво вършиш? Не става въпрос само за тази битка — Ейдон е виждал много сражения по тази земя. Но има нещо друго. Приратес знае за какво говоря. Няма никакво съмнение, че тъкмо той те поведе по този път надолу!

Деорнот забеляза как Приратес се извръща, изненадан от думите на принца.

— Умолявам те, Елиас — продължи Джосуа сериозно и скръбно. — Отвърни се от пътя, който си избрал, върни този прокълнат меч на нечестивците, които искат да отровят и теб, и Остен Ард… и аз ще оставя живота си в твоите ръце. Ще отворя портите на Наглимунд за теб, както девица открехва прозореца си за своя любим! Ще повдигна всеки камък на небето и земята, за да намеря Мириамел! Захвърли меча, Елиас! Захвърли го! Неслучайно е наречен Печал!

Кралят се взираше потресен в Джосуа. Приратес измърмори нещо и се втурна напред, но Деорнот скочи и го сграбчи. Свещеникът се сгърчи като змия в ръката му; макар да изпитваше отвращение от докосването до него, Деорнот го стисна здраво.

— Не мърдай! — изсъска той в ухото на Приратес. — Даже да изречеш проклятие над мен, ще прекъсна живота ти, преди да издъхна! — Той тикна извадения си кинжал в пурпурната пелерина. — Не ти е тук мястото — нито пък моето! Това са отношения между братя.

Приратес се укроти. Джосуа се бе навел напред, без да откъсва поглед от Върховния крал. Елиас го гледаше втренчено, сякаш не го виждаше ясно.

— Толкова е красива моята Мириамел — прошепна той. — Понякога виждам в нея майка й Хилиса — бедното, мъртво момиче! — Лицето на краля, замръзнало в злобна гримаса допреди миг, изглеждаше стъписано. — Как можа да го стори, Джосуа? Как можа? Беше тъй млада…

Протегна пипнешком бялата си ръка напред. Джосуа също протегна своята. Дългите студени пръсти на краля обаче изведнъж сграбчиха с всичка сила облеченото в кожа чуканче на дясната китка на принца. Очите на Елиас лумнаха и лицето му се изкриви от ярост.

— Пръждосвай се в скривалището си, предател с предател! — изръмжа той. — Лъжец! Лъжец! Ще те унищожа!

Такава омраза струеше от краля, че Деорнот се стресна и пусна Приратес.

— Ще те унищожа — изкрещя Елиас и се загърчи в стола си, докато Джосуа отстъпваше към изхода, — та дори и Всемогъщият няма да открие и частица от душата ти!

Младият Остраел бе така ужасен от лицата на Деорнот и принца, че рида безмълвно по време на цялото препускане към мрачните стени на Наглимунд под брулещия вятър.

41. Хладен огън и твърд камък

Сънят постепенно избледня, разсейвайки се като мъгла, ужасен сън, в който се намираше сред давещо го зелено море. Нямаше горе и долу, а само извираща отникъде светлина навсякъде около него и стълпотворение от стрелкащи се сенки, акули с безжизнените очи на Приратес.

Деорнот изскочи на повърхността и се отърси от съня в замаяна полудрямка. По стените на помещенията за охраната хладно проблясваше отразената лунна светлина, а равномерното дишане на мъжете напомняше шепот на вятър през сухи листа.

Усети учестения пулс в гърдите си, после сънят отново завладя изтощената му душа, замилва го с нежни пръсти и зашепна безгласно в ухото му. Той отново се унесе, но този път мрежите на съня бяха по-рехави. Този път те го повлякоха към по-светло пространство, огряно от влажно лъщящо обедно слънце: озова се в бащиното си имение в Хевъншайър, където бе отраснал, обработвайки земята със сестрите си и по-големия си брат. Частица от него беше останала в помещението — съзнаваше, че след малко ще се развидели и че е утрото на деветия ден на ювен, — но друга част се бе оттеглила в миналото. Отново му замириса на разорана земя и дочу скрибуцането на колелетата на каруцата, докато волът я теглеше на път за пазара.

Скърцането се засили едновременно с отслабването на острия мирис на кална пръст. Колата сякаш беше току зад гърба му. Заспали ли бяха воловарите? Нима бяха пуснали воловете да тъпчат из нивите? Завладя го детински ужас.

„Бащата ще пощурее — на мен ли заръча? Аз ли трябваше да се грижа за тях?“

Предчувстваше как ще го изгледа баща му, че няма да изслуша никакви извинения, представяше си навъсеното му, почервеняло от гняв лице, лицето на Господ-Бог, както винаги си мислеше малчуганът Деорнот, който запокитва някой грешник в преизподнята.

„Майчице Елисия. Бащата ще ме нашиба с ремъка, няма отърване…“

Надигна се върху сламеника; дишаше тежко. Сърцето му прескачаше както след съня с акулите, но се поуспокои, щом огледа казарменото помещение.

„Откога си мъртъв, татко? — запита се той, докато триеше с юмрук хладната пот от челото си. — Защо продължаваш да ме преследваш? Нима годините и молитвите не…“

Внезапно почувства да го полазват мравки по гърба. Вече беше буден, нали? Тогава защо не преставаше нескончаемият скрибуцащ звук?

Скочи светкавично и призракът на мъртвия му баща отлетя като пусната стрела.

— На крак, всички на крак! На оръжие! Обсадата започна!

Намъкна ризницата си и се втурна покрай редицата легла: разбуждаше с ритници препилите махмурлии, подвикваше заповеди към онези, които се бяха разбудили от първия му вик. Откъм портата се чуваха тревожни викове и насеченият вой на тръба.

Шлемът се бе килнал върху главата му, а щитът го блъскаше отстрани. Той надникна в останалите помещения и видя, че всички вече са станали и грабват въоръжението си.

— Наглимундци! — викна той и размаха юмрук. — Ще издържим. Бог е с нас, ще издържим!

Усмихна се на нестройния вик, който дойде в отговор, и се спусна към стълбището, намествайки шлема си.

Под светлината на полумесеца върхът на Голямата порта на западната стена изглеждаше странно деформиран: допълнителната дървена ограда и навесът, които щяха да предпазват защитниците от стрелите, бяха завършени преди броени дни. Върху порталната кула гъмжеше от полуоблечени воини, причудливи силуети щъкаха под лунните лъчи.

Стрелците и копиеносците палеха все повече факли по крепостните стени. Пропищя нова тръба, сякаш петел, загубил надежда да дочака зазоряването — призоваваше и останалите воини да излязат по-скоро на двора.

Пронизителното скрибуцане на дървени колела се усили. Деорнот хвърли поглед към голата наклонена равнина пред градската стена; търсеше източника на този шум, макар да предполагаше какъв може да е той — и все пак не бе подготвен за истинската гледка.

— Проклето Божие дърво! — изруга той и чу мъжът до него да повтаря ругатнята.

Бавно като накуцващи гиганти, смътно очертани в предутринния здрач, към тях се придвижваха шест огромни обсадни кули, високи точно колкото здраво укрепената преградна стена на Наглимунд. Покрити целите в тъмни кожи, те се тътреха напред — исполински като дървета мечоци с квадратни глави; пъшканията и виковете на скритите мъже, които ги бутаха, и пронизителното скърцане на огромните като къщи колела наподобяваха сумтенето на чудовища, невиждани от най-древни времена.

Деорнот усети да го връхлита противен страх. Кралят най-после идваше насам и войската му се намираше пред вратите им. Каквото и да се случеше, един ден хората щяха да възпеят всичко това!

— Пестете си стрелите, глупаци! — кресна той към няколко от защитниците, запратили необмислено стрелите си в тъмнината — падаха далеч от намиращите се все още на голямо разстояние цели. — Изчакай, изчакай, изчакай! Много скоро ще са по-близо, отколкото бихте искали!

В отговор на разцъфтелите пламъци на факлите върху стените на Наглимунд войската на Елиас задумка тъпаните; протяжният тътен в мрака постепенно премина в бавен ритъм, отмерващ сякаш крачките на титан. От всички кули на отбраняващите се забучаха рогове — слаб и немощен звук на фона на барабанния грохот, предвещаващ все пак готовност за отчаяна съпротива.

До Деорнот застанаха двама бронирани бойци: Изорн беше с шлем като меча глава, шлемът на Айнскалдир бе с метален клюн пред носа. Очите на римъра с тъмната брада горяха като факли; той отпусна с категоричен жест ръка върху рамото на сина на своя господар Исгримнур и го поведе внимателно, но енергично към парапета. Загледан в полумрака, Айнскалдир глухо изръмжа.

— Там — обади се той и посочи основите на обсадните кули, — в краката на огромните мечки. Метателните машини и стеноломът.

Посочи още няколко огромни съоръжения, които се влачеха подир кулите. Няколко катапулта с дълги и яки ръце, изопнати назад като главите на подплашени змии. Други приличаха на раци с яки черупки със скрити под бронята вътрешности, конструирани така, за да могат да се приближат безпрепятствено под дъжда от стрели и камъни до стената и да изпълнят предназначението си.

— Къде е принцът? — попита Деорнот, безсилен да откъсне очи от пълзящите машини.

— Идва — отвърна Изорн. Беше се надигнал на пръсти, за да гледа над рамото на Айнскалдир. — През цялото време, откак се върнахте от преговорите, е с Джарнауга и главния архивар. Надявам се, че приготвят някакво чудодейно средство, което да ни влее сили или да изстиска силите на краля. Наистина, Деорнот, виж ги само. — Той посочи тъмните, безбройни като мравки силуети на кралската войска, които пъплеха подир бавно напредващите кули. — Ужасно много са.

— В името на раните на Ейдон — изсумтя Айнскалдир и погледна кръвнишки Изорн. — Нека само се приближат. Ще ги сдъвчем и ще ги изплюем.

— Точно така — обади се Деорнот; надяваше се, че е успял да изкара усмивка върху лицето си. — С Бог, принца и Айнскалдир едва ли нещо може да ни уплаши!

Кралската армия излезе на равното, следвайки обсадните машини, пъплещи през покритите с мъгла ливади като мухи върху обелка от ябълка. Навсякъде никнеха шатри — сякаш ръбести гъби след дъжд, направо върху пръстта.

Докато обсаждащите заемаха позиции, неусетно се развидели. Скритото зад облаците слънце почти не успя да пропъди нощния мрак и светът потъна в матовата дрезгавина.

Огромните обсадни кули, които не помръдваха в продължение на цял един дълъг час, като задрямали караули, внезапно тръгнаха напред. Войниците се засуетиха край исполинските колела и масивните машини се заклатушкаха тромаво напред. Най-после се приближиха на достатъчно разстояние и стрелците върху стените изстреляха залп; крясъците им се смесиха със съскането на литналите стрели — сякаш като отпуснаха изопнатите тетиви, освободиха и натрупаното в сърцата им напрежение. След първия хаотичен залп започнаха да налучкват дистанцията и много от кралските воини рухнаха простреляни в издълбаните коловози или останаха да лежат ранени, а безпощадните колела на машините ги размазваха под съпровода на писъците им. Но към мястото на всеки прободен се втурваше друг воин с шлем и синя куртка, за да грабне въжето. Обсадните кули трещяха неумолимо към стените.

Сега вече кралските стрелци бяха достатъчно близо, за да отвърнат на огъня. Стрелите полетяха надолу и нагоре между стените и земята под тях като побеснели оси. Докато машините трополяха и скрибуцаха, слънцето за миг проби; тук-там назъбените стени се бяха обагрили в червено, сякаш поръсени от кротък дъжд.

— Деорнот!

Оплесканото с кал бледо лице на воина се подаваше от вътрешността на шлема като пълнолуние.

— Гримстед заповяда да дойдеш веднага! Подпряха стълби на стената под кулата Дендинис!

Деорнот скръцна със зъби от безсилие и се обърна да потърси Изорн. Римърът бе взел лъка от един ранен и помагаше да опазят непревзети последните няколко метра земя между най-близката обсадна кула и стената, като прострелваше всеки воин, дръзнал от глупост да се подаде иззад защитния перваз на кулата, за да докопа подмятаните от вятъра разхлабени въжета.

— Изорн! — кресна Деорнот. — Докато тук задържаме кулите, те са подпрели стълби на югозападната стена!

— Върви там! — каза синът на Изгримнур, без да откъсва поглед от върха на стрелата. — Ще дойда, когато мога!

— А къде е Айнскалдир?

С периферното си зрение забеляза как пратеникът пристъпва на място от нетърпение.

— Бог знае!

Деорнот изруга тихичко, приведе глава и затича тромаво зад пратеника на Гримстед. Пътьом поведе след себе си пет-шест души, изтощени мъже, които се бяха отпуснали за момент на завет, за да си поемат дъх. Щом ги викна, поклатиха неохотно глави, но смъкнаха шлемовете и го последваха; имаха му доверие — много хора го смятаха за дясната ръка на принца.

„Само дето Джосуа не извади късмет с предишната си дясна ръка — горчиво помисли той, докато подтичваше приведен и потен въпреки студа. — Дано тази му служи по-дълго. Но къде все пак е принцът? Все трябва да го е виждал някой…“

Зави към огромния корпус на кулата Дендинис и с изумление видя воините на сър Гримстед да отстъпват, а червено-сините флагове на селодшайърците на барон Годуиг да се прехвърлят върху преградната стена.

— За Джосуа! — изкряска той и се втурна напред.

Мъжете зад него подеха вика му. Нахвърлиха се върху нападателите, засякоха с мечовете и за момент ги отблъснаха. Един от тях рухна от стената с писък — размахваше ръце, сякаш за да се хване за студения вятър. Мъжете на Гримстед възвърнаха куража си и нападнаха. Деорнот издърпа едно копие от здравата хватка на някакъв проснал се труп — усети в същия момент силния удар от дръжката на заблудено копие в корема — и заизбутва първата от високите стълби. Миг по-късно двама негови воини се присъединиха към него и отделиха стълбата от стената; тя затрептя във въздуха, а вкопчилите се в нея нападатели ръсеха ругатни от зейналите си като черни дупки уста. За момент стълбата запази равновесие, изправена между земята и небето, след което политна към земята, ръсейки воини като плодове от разтърсен клон.

След няколко мига всички освен двама от червено-сините лежаха окървавени. Защитниците избутаха останалите три стълби и Гримстед изкомандва воините си да дотъркалят един от огромните камъни, който не им бе останало време да дотътрят преди започването на атаката. Катурнаха го от един по-нисък перваз на стената и той се сгромоляса върху рухналите стълби, натроши ги на подпалки и премаза един от ранените, който не помръдна, вторачен тъпашки в търкалящия се срещу него огромен камък.

Един от защитниците — брадат младеж, с когото Деорнот веднъж бе хвърлял зарове — лежеше мъртъв със строшен от ръба на нечий щит врат. И четирима от мъжете на сър Гримстед лежаха, проснали се като мъртвопияна компания заедно със седмина селодшайърци, неоцелели след неуспешната атака.

Деорнот едва дишаше от болката в корема. Гримстед се дотътри накуцвайки и застана до него, зейнал с беззъба уста и с една безформена кървава дупка върху прасеца под ботуша.

— Тук са седем и още шест-седем се изтърсиха от първата стълба — отбеляза рицарят и загледа удовлетворено надолу към гърчещите се тела и парчета от стълби. — Покрай цялата стена е тъй. Загубите му са много повече, на крал Елиас де, от нашите, много повече.

Деорнот усети, че му прилошава, а и раненото му рамо пулсираше, сякаш в него бе забит пирон.

— Кралят има… много повече хора от нас — отвърна той. — Може… да ги хвърля насреща ни като обелки от ябълка.

Усети, че ще повърне, и закрета към ръба на стената.

— Обелки от ябълка… — повтори той и се наведе над парапета.

— Прочети го още веднъж, моля те — каза тихо Джарнауга, загледан в преплетените си пръсти.

Отец Странгиард вдигна очи и понечи да зададе въпрос. В този момент нещо отвън изтрещя и паникьосаният едноок свещеник светкавично очерта знака на Дървото върху гърдите си.

— Камъни! — възкликна той с писклив глас. — Те… те мятат камъни по стената! Не трябва ли… няма ли…?

— Сражаващите се на върха на стената също са в опасност — прекъсна го строго възрастният римър. — Тук сме, защото тук можем да помогнем най-добре. Нашите другари търсят един меч в снежнобелия север, като рискуват живота си. Друг меч е вече в ръцете на нашия враг, тъкмо когато той обсажда нашата крепост. Ако съществува дори нищожна надежда да разберем какво се е случило с Минияр, меча на Фингил, тя е тук, при нас. — Изразът му поомекна. — Малкото камъни, които достигат централната кула, трябва да прехвърлят високата стена зад тази стая. Изложени сме на нищожен риск. А сега те моля, прочети отново този пасаж. Има нещо в него, което не мога да схвана съвсем, а ми се струва важно.

Високият свещеник се вторачи в страницата. През прозореца в смълчаната стая се прокрадваха приглушени от разстоянието вопли и крясъци като в просъница. Странгиард помръдна устни.

— Чети — напомни Джарнауга.

Свещеникът се изкашля.

— „… И така, Джон се спусна в тунелите под Хейхолт — изпускащи пара отверстия и влажни галерии, сякаш оживели от диханието на Шуракай. Невъоръжен, само с копие и щит, той приближи леговището на огнения дракон и тогава запуши дори кожата на ботушите му; беше, без никакво съмнение, уплашен, както никога повече нямаше да бъде през дългия си живот…“

Странгиард спря да чете.

— Каква полза от това, Джарнауга? — Недалеч от тях нещо глухо избумтя, сякаш се стовари гигантски чук. Странгиард стоически не му обърна внимание. — Да… да продължа ли? За цялата битка на крал Джон с дракона?

— Не. — Джарнауга размаха съсухрената си ръка — Дай финалния пасаж.

Свещеникът прелисти внимателно няколко страници.

— „… Така той отново излезе на дневна светлина, без никаква надежда да се завърне. Малкото мъже, които бяха останали на входа на пещерата — само по себе си доказателство за истинска храброст, защото кой би могъл да знае какво би се случило на входа на тунела на един разярен дракон? — нададоха викове от радост и изумление; радост, че виждат Джон от Уоринстен да излиза жив от бърлогата на червея, и изумление от огромния пурпурен и извит като кука нокът, забит в окървавеното му рамо. Като вървяха пред него и крещяха с пълен глас, те въведоха коня му, който яздеше, през портата на Ерчестър, а хората надничаха със зяпнали уста през прозорците и се втурваха на улиците. Някои твърдят, че онези, които предричали най-гръмогласно ужасната смърт, от която щял да бъде сполетян Джон, и потресаващите последици за самите тях от делата на младия рицар, сега най-възторжено го приветствали за величавата му постъпка. Твърди се, че улиците моментално се изпълнили с ликуващи граждани, които постлали пътя под копитата на коня му с цветя, а Блестящ гвоздей се издигал високо пред него като факел, докато яздел през града, който вече бил негов…“

Странгиард въздъхна и внимателно постави ръкописа обратно в кедровата кутия, която беше намерил, за да го съхранява в нея.

— Прекрасна и ужасяваща история, бих казал, Джарнауга, а Моргенес, мммм, да, той представя нещата великолепно — но ние каква полза имаме? — при цялото ми уважение, нали разбираш.

Джарнауга се втренчи в изпъкналите кокалчета на ръцете си и се намръщи.

— Не знам. Но тук има нещо. Доктор Моргенес волно или неволно е намекнал нещо. Небе, облаци и камъни! Почти го докосвам! Напипвам го слепешката!

През прозореца нахлу поредната тупурдия: силни, тревожни викове и тряскането на брони: отвън се изнизваше взвод пазачи.

— Не мисля, че ни остава много време за умуване, Джарнауга — заключи Странгиард.

— Аз също — отвърна възрастният мъж и потърка очи.

През целия следобед войската на крал Елиас връхлиташе каменните канари на Наглимунд. Слабите лъчи на слънцето проблясваха върху излъскания метал, докато следваха една след друга вълните от воини в брони и шлемове, втурнали се за пореден път нагоре по стълбите, за да бъдат отново отблъснати от защитниците на замъка. Тук-там кралските сили успяваха да направят временен пробив в непоклатимия обръч от непреклонни мъже и несломим камък, но биваха неизменно отхвърляни. В продължение на няколко безкрайни минути дебелакът Ордмаер, барон на Утерсал, сам удържаше една от пробойните: срази се с катерещите се по стълбата воини, като съсече четирима от тях и задържа останалите до пристигането на подкрепление, макар сам той да получи смъртоносна рана в тази битка.

Именно принц Джосуа предвождаше взвода защитници, осигурил целостта на обръча и възпрял атаката по стълбата. Мечът Найдел проблясваше като слънчев лъч сред гора от клони и нанасяше светкавични смъртоносни удари.

Принцът заплака, когато откриха тялото на Ордмаер. Не че двамата се обичаха кой знае колко, но смъртта на Ордмаер бе героичен акт и неговото поваляне в разгара на битката неочаквано напомни на Джосуа за всички останали — копиеносци, стрелци и пешаци от двете страни, които гинеха в собствената си кръв под студените облачни небеса. Принцът заповяда да свалят огромното, отпуснато туловище на барона в дворцовия параклис. Гвардейците изругаха наум, но се подчиниха.

Когато пурпурният слънчев диск се спусна към хоризонта, войската на крал Елиас като че ли започна да се огъва и да отпада: обезсърчени от неуспешните опити да изтикат обсадните машини до преградната стена под пороя от съскащи стрели, атакуващите изоставяха стълбите още при първия отпор над главите им. Беше мъчително за един еркинландец да убие друг еркинландец по заповед дори и на Върховния крал. Още по-мъчително беше това, когато тези събратя еркинландци се сражаваха като язовци в клетка.

С настъпването на залеза откъм редиците на шатрите над полето прозвуча печален рог и войската на Елиас започна да се оттегля, помъкнала ранените и много от убитите, изоставила покритите с кожи обсадни кули и скелета в очакване на сутрешната атака. Към повторното прозвучаване на рога се присъединиха гръмовните барабани, сякаш за да напомнят на защитниците, че подобно на зеления океан, огромната кралска войска може вечно да връхлита с вълните си. Докато най-накрая — сякаш бумтяха барабаните, — не рухне и най-непреклонният камък.

Самите обсадни кули, възправени като самотни обелиски пред стените, също напомняха за намерението на Елиас да се завърне. Провисналите по тях влажни кожи не позволяваха на запратените по тях запалени стрели да им навредят, но командващият охраната Ейдграм беше обмислял въпроса през целия ден. След като се посъветва с Джарнауга и Странгиард, планът беше готов.

Още докато последните кралски воини се оттегляха накуцвайки по склона към стана си, Ейдграм нареди на своите мъже да натоварят безшумно върху катапултите на двете миниатюрни метателни устройства пълни с масло мехове. Щом освободиха катапултите, меховете полетяха съскайки във въздуха и разплискаха маслото върху кожените наметала на кулите. След това вече беше проста работа да метнат няколко горящи стрели, които разцепиха като светкавици синкавия здрач; след броени секунди четирите огромни кули заприличаха на исполински факли.

Кралските хора бяха безсилни да потушат пламъците. Защитниците върху стената закрещяха, изтощени, но окрилени от танца на огнените отблясъци върху назъбените стени.

Когато крал Елиас се появи, яхнал коня си и загърнат в огромната си черна пелерина като някакъв призрак, защитниците на Наглимунд се занадпреварваха да го подиграват. Но когато той вдигна своя странен сив меч и изкряска като обезумял към облаците, призовавайки ги да излеят дъжд, който да угаси обгърнатите в пламъци кули, се закискаха малко притеснено. Кралят продължаваше да препуска насам-натам и гарвановата му пелерина плющеше на студения вятър; страховитата ярост в гласа му ги накара да проумеят, че той наистина очаква дъждът да се отзове и е вбесен, че това не се случва. Смехът стихна в боязлива тишина. Защитниците на Наглимунд един по един замлъкнаха и заслизаха по стълбите, за да се погрижат за раните си. Обсадата всъщност едва започваше. Не се очертаваше скоро да си отдъхнат под тези небеса.

— Пак сънувах странни сънища, Бинабик.

Саймън яздеше до Куантака на няколко метра пред останалите. През този шести ден от пътуването им през Бялата пустош времето беше ясно, но ужасно студено.

— Какви по-точно?

Саймън намести лентата за очи, която му бе направил тролът — цепната кожена ивица, за да го предпазва от ослепителния блясък на снега.

— Кулата на Зеления ангел… или някаква кула. Сънувах, че е обляна в кръв.

Бинабик присви очи зад своята лента и посочи бледата сивкава ивица, която се мержелееше по протежението на хоризонта в основата на планината.

— Сигурен съм, че това там е Димърског — или Килакицок, както я е нарекъл моят народ: Сенчестата гора. След някой и друг ден сме там.

Загледан към тъмната ивица, Саймън усети да го обзема безсилие.

— Изобщо не ми пука за проклетата гора — изруга той — и ми дойде до гуша от ледове и сняг! Ще се вкочаним и ще пукнем сред тая отвратителна пустош! Какво ще кажеш за сънищата ми?!

Тролът се олюля за момент върху Куантака. През воя на вятъра до слуха им достигнаха виковете на Хейстън.

— Вече съм изпълнен с печал. — Бинабик обмисляше всяка своя дума, сякаш съчетаваше ритъма на речта си с ритъма на движението им. — Две нощи лежах буден в Наглимунд и се тревожех какво зло бих ти причинил, ако те взема със себе си при това пътуване. Нямам представа какво означават сънищата ти, а единственият начин да го разбереш е да избродиш Пътя на сънищата.

— Както направихме в къщата на Гелое?

— Но аз не мога да се доверя само на собствените си сили — не тук и сега. Възможно е сънищата ти да ни помогнат, но все пак не смятам за разумно да извървим Пътя на сънищата сега. Тук сме всички и такава ще е съдбата ни. Мога само да кажа, че правя онова, което ми се струва най-правилно.

Саймън се замисли върху казаното и изпъшка.

„Всички сме тук. Бинабик е прав; всички сме тук, твърде надалеч, за да се върнем обратно“.

— Инелу… — Той направи знака на Дървото с треперещи не само от студа пръсти. — Кралят на бурите… Дяволът ли е? — зададе накрая въпроса си Саймън.

Бинабик се навъси.

— Дяволът ли? Противникът на вашия Бог? Защо питаш? Нали чу какво каза Джарнауга — знаеш какво е Инелуки.

— Надявам се. — Саймън потрепери. — Само че… го виждам в сънищата си. Струва ми се, че е той. Червените му очи, всъщност това е всичко, което виждам, а всичко друго е черно… като изгорели пънове, които все още тлеят тук-там.

Прилоша му дори само от спомена.

Тролът сви рамене, стиснал козината на вълчия врат.

— Той не е вашият Дявол, приятелю Саймън. Макар да е зъл или поне ми се струва, че нещата, които иска, ще се окажат пагубни за нас останалите. А това не е малко зло.

— А… драконът? — промълви колебливо Саймън.

— Дракон ли?

— Който живее в планината. Чието име не мога да кажа.

Бинабик избухна в смях, издишвайки облак пара.

— Игджаржук му е името! Дъще на планините, твърде много са ти тревогите, млади приятелю! Дяволи! Дракони! — Той избърса с ръка сълзите си и му показа ръкавицата си. — Гледай! — закиска се Бинабик. — Караш ме да правя още лед.

— Но наистина има дракон! — отвърна разпалено Саймън. — Всички го казаха!

— Имало е някога, много отдавна, Саймън. За това място се говорят какви ли не страхотии заради изолираността му и всичко останало, струва ми се. Легендите на Канук разказват, че някога сред ледовете там е живял огромен червей и моят народ не стъпва там, но сега си мисля, че това по-скоро е свърталище на бели леопарди и други такива същества. Не че не съществуват опасности. Хунен, както отлично знаем, отиват твърде надалеч тези дни.

— Значи наистина няма от какво чак толкова да се страхувам? Цяла нощ сънувах ужасни неща.

— Не съм казал, че няма от какво да се страхуваш, Саймън. Не бива никога да забравяме, че имаме врагове; някои от тях, както изглежда, са наистина изключително могъщи.

Поредната мразовита нощ сред пустошта; поредният огън на открито в черната празнота на снежните поля. Саймън искаше повече от всичко на този свят да се свие в леглото си в Наглимунд, завит с одеяла, пък пред вратата му ако ще да бушува най-кървавата битка в историята на Остен Ард. Беше сигурен, че ако в този момент му предложат топло, сухо кътче за спане, е готов да излъже, да убие или да богохулства, само и само да го получи. Омотан в одеялото си, като се мъчеше да не трака със зъби, той имаше усещането, че дори клепачите му замръзват.

Вълци виеха в безконечния мрак отвъд слабите отблясъци на пламъците, сякаш водеха протяжни объркани спорове. Две нощи преди това, когато вълчата песен за първи път достигна до слуха им, Куантака цяла нощ нервно обикаля около лагера. Постепенно свикна с нощния вой на събратята си и сега само от време на време отговаряше с тревожно скимтене.

— Защо не им от-т-тговаря? — попита притесненият Хейстън.

Жител на равнините на еркинландския север, и той като Слудиг не питаеше никаква любов към вълци, макар да бяха станали големи приятели с вълчицата на Бинабик. — Защо не ги прати да тормозят някой друг?

— Както и при хората, не всички глутници имат миролюбиви отношения една с друга — отвърна Бинабик, с което не успокои никого.

Цяла нощ едрата вълчица се правеше, че не обръща внимание на воя — преструваше се, че спи, но я издаваха ушите, които при всяко по-силно извиване щръкваха и се завъртаха по посоката му. Вълчата песен, мислеше си Саймън, свит на кравай под одеялото, беше най-скръбната мелодия, която бе чувал.

„Защо съм тук? — запита се той. — Защо сме тук всички? Търсим сред този отвратителен сняг някакъв меч, за който на никого дори не му е хрумвало от десетилетия. А принцесата и всички останали са се върнали в замъка и чакат кралят да ги нападне! Пълна глупост! Бинабик е израсъл в планините, сред снеговете; Гримрик, Хейстън и Слудиг са войници; само Ейдон знае какво искат ситите. Аз какво правя тук? Абсолютна глупост!“

Воят утихна. Един дълъг показалец докосна ръката му и го накара да подскочи.

— Слушаш ли вълците, Сеоман? — попита Джирики.

— Н-налага ми се, дори да не искам.

— Пеят жестоки песни. — Ситът поклати глава. — И те са като вас, простосмъртните. Пеят за това къде са били и какво са видели и подушили. Разказват си един на друг къде препускат лосовете и кой с кого се е чифтосал, но най-вече просто повтарят: „Аз съм! Ето ме!“

Джирики се усмихна, присвил очи срещу тлеещия огън.

— И т-това ли си мислиш, че… че си казваме ние, простосм-м-мъртните?

— Със и без думи — отвърна принцът. — Опитай се да гледаш през нашите очи: за нас, Зида’я, вие много често сте като децата. Вие знаете, че живелите толкова дълго сити не спят, че сме будували през дългата нощ на историята. Като децата искате да останете край огъня с по-възрастните, за да слушате песните и приказките и да гледате танците.

Той посочи наоколо, сякаш мракът беше изпълнен с невидими гуляйджии.

— Но не можете, Саймън — продължи с благ тон той. — А и не бива. На вашия род му е дадено да заспи последния сън, както на нашия му е дадено да броди и да пее под звездите в безкрайната нощ. Може би дори има нещо прекрасно във вашите сънища, което ние, Зида’я, не разбираме.

Надвисналите в черното като кристал небе звезди сякаш се отдалечаваха, потъваха все по-дълбоко в огромната нощ. Саймън се замисли за ситите и за техния живот, който не свършваше никога, но така и не можеше да проумее какво означава това. Премръзнал до мозъка на костите — дори сякаш и душата му се бе вкочанила, — той се примъкна още по-близо до огъня и смъкна влажните ръкавици, за да сгрее ръцете си.

— Но ситите могат д-да умрат, н-н-нали? — попита той, ядосан, че заеква от студ.

Джирики присви очи и Саймън се ужаси, че ще го цапардоса заради дързостта му. Вместо това ситът хвана треперещата му ръка.

— Твоят пръстен — промълви той, втренчен в заврънкулката с форма на риба. — Не бях го виждал досега. Кой ти го даде?

— Моят… моят господар, ми… мисля, че той беше — заекна Саймън. — Доктор Моргенес от Хейхолт. Изпрати ми го по Б-б-бинабик.

Хладната, мощна хватка на ситския принц го уплаши, но той не опита да освободи ръката си.

— Значи ти си един от човеците, които знаят Тайната? — запита Джирики. Гледаше го напрегнато.

Изразът на обагрените му в ръждиво от пламъците златисти очи го стресна.

— Т-тайна ли? Н-н-не! Не знам никаква тайна!

Джирики продължи да го гледа и Саймън не можеше да откъсне поглед от очите му, сякаш бе сграбчил главата му с две ръце.

— Тогава защо е трябвало да ти дава пръстена? — зададе по-скоро сам на себе си въпроса Джирики и пусна ръката му. — А и аз самият ти дадох Бяла стрела! Предците са съградили странен път помежду ни.

Обърна се към потрепващите пламъци; явно не желаеше да отговаря на въпросите на Саймън.

„Тайни — ядоса се Саймън. — Пак тайни! Бинабик има тайни. Моргенес имаше тайни, ситите са пълни с тайни! Не ме интересуват никакви тайни! С какво съм заслужил това наказание? Защо всеки ми тика тайните си в лицето?!“

Поплака си мълчаливо няколко минути, стиснал коленете си, разтреперан; бленуваше непостижими неща.

Стигнаха източния край на Димърског следобеда на следващия ден. Макар гората да бе покрита с дебело снежно одеяло, видът й наистина оправдаваше думите на Бинабик, че е свърталище на сенки. Не навлязоха сред дърветата, а вероятно не биха го направили, дори пътят да отвеждаше натам, толкова заплаха излъчваше гледката. Въпреки размерите си — а някои от дърветата бяха наистина огромни, — те напомняха кълчещи се джуджета, сякаш сгърчени под покритите с ледени иглички и натежали от сняг клони. Просеките между разкривените туловища криволичеха като обезумели, изсечени сякаш от гигантска пияна къртица, и отвеждаха към тайнствени и заплашително дебнещи усои.

Докато яздеха в почти абсолютна тишина, нарушавана единствено от приглушеното скриптене на снега под копитата, Саймън си представи, че се насочва по някоя зинала просека през осеяните с облечени в кора колони и наметнати с белоснежен покров зали на Димърског, за да достигне най-после до — кой би могъл да отгатне какво? Вероятно до мрачните, злокобни недра на гората, където дърветата вдишваха и издишваха в еднакъв ритъм, шушнеха безкрайни приказки и триеха клони едно в друго под зловещия шепот на вятъра през замръзналите си вейки.

Тази нощ отново лагеруваха на открито, макар Димърског да клечеше съвсем наблизо като заспал звяр. Никой не пожела да пренощуват под клоните на дърветата — и най-вече Слудиг, отрасъл с приказки за страховити създания, дебнещи из сумрачните горски коридори. Ситите не изглеждаха притеснени и все пак Джирики прекара част от нощта в смазване на магическия си меч. Гушеха се около самотния огън под непрестанния, бръснещ вой на източния вятър, който мяташе огромни снежни вихрушки и си играеше с върховете на дърветата. Заспаха под звуците на проскърцващия горски оркестър.

След още два дни бавна езда покрай гората стигнаха до предпланините. Пейзажът беше потискащ, а от ослепителния блясък на снежната покривка Саймън започна да го цепи главата от болка, но като че ли стана малко по-топло. Снегът продължаваше да се сипе, но несекващият вятър не ги пронизваше със същата ярост, както сред пустото поле, далеч от завета на планината.

— Вижте! — извика Слудиг; сочеше хълмистия склон.

В първия момент Саймън не видя нищо, освен покрити със сняг канари и дървета. Но когато плъзна поглед по ниските хълмове на изток, забеляза движение. Две фигури с необичайна форма — а не бяха ли всъщност четири, но някак странно слети? — се открояваха на хребета на около двеста метра от тях.

— Вълци ли са? — попита притеснено той.

Бинабик пришпори Куантака малко пред групата и вдигна ръце като фуния пред устата си.

— Ях аконик мидж-аях ну тутусик, хенимаатук!? — извика той.

Думите отекнаха и заглъхнаха сред снежните хълмове.

— Всъщност не би трябвало да се вика — прошепна той на смутения Саймън, който го бе последвал. — Може да предизвика срутване на лавини във височините.

— Но кои са те?

— Шшшт!

Бинабик размаха ръка. Миг по-късно двете фигури се спуснаха по склона към тях. Саймън най-после различи двама дребни мъже, яхнали рунтави кочове с извити рога. Бяха троли!

Единият започна да вика нещо. След като го изслуша съсредоточено, Бинабик се обърна усмихнат към другарите си.

— Настояват да разберат къде отиваме, дали няма някой римър месоядец между нас и не е ли затворник.

— Да вървят по дяволите! — изръмжа Слудиг.

Бинабик се ухили още по-широко и се обърна отново към хребета.

— Бинбиникегабеник еа сикка! — викна в отговор той. — Ук сиккам мо-хинак да Ийджарджук!

Двете глави под кожените качулки ги оглеждаха безмълвно няколко секунди, като стъписани от внезапния изгрев на слънцето бухали. Накрая единият потупа с длан гърдите си, а другият направи широк кръг с ръка, след което обърнаха оседланите си кочове и препуснаха нагоре по склона сред облак сняг.

— Какво стана? — попита слисаният Слудиг.

Бинабик се усмихваше някак насила.

— Казах им, че сме се запътили към Урмшайм — обясни той. — Единият направи знака за прогонване на злото, а другият — заклинанието срещу умопобъркани.

След като заизкачваха възвишенията, спряха да лагеруват в една обградена от скали долинка в покрайнините на Урмшайм.

— Тук трябва да оставим конете и излишните неща — каза Бинабик, като огледа заслона.

Джирики приближи ръба на долинката и заоглежда скалистия, скрит под снежна шапка връх на Урмшайм. Западният склон бе обагрен в розово от залязващото слънце. Вятърът издуваше пелерината му и развяваше косата му като бледолилаво облаче.

— Отдавна не съм виждал тези места — промълви той.

— Изкачвал ли си планината преди? — попита Саймън, докато се мъчеше да разкопчае катарамата на подпругата на коня.

— Никога не съм виждал другата страна на върха — отвърна ситът. — За мен това ще е ново — да зърна източните предели на Хикеда’я.

— Норните?

— Много отдавна, по време на Подялбата, им отстъпихме всичко на север от планината. — Джирики закрачи обратно към тях. — Ки’ушапо и Сиджанди трябва да приготвят подслон за конете. Вижте, под онези скали расте някакъв шубрак, който ще свърши работа, ако закъсате със зоба.

Той продължи на ситски и Ан’най и другите двама се заеха да вдигнат лагер, по-стабилен от всеки, в който бяха отсядали, след като напуснаха ловната хижа.

— Виж какво нося, Саймън! — викна Бинабик.

Младежът мина покрай тримата воини, които цепеха отсечените за огъня дърва. Тролът клечеше на земята и измъкваше от дисагите загънати в мушама вързопи.

— Наглимундският ковач ме мислеше за толкова побъркан колкото и дребен — усмихна се Бинабик на приближаващия Саймън — но ми направи нещата, които поръчах.

От развързаните торбички се показаха всевъзможни странни предмети — покрити с шипове метални пластини с каишки и катарами, чудати чукове със заострени глави и амуниции, предназначени сякаш за съвсем дребни коне.

— Какви са тези неща?

— За покоряването на планините — ухили се Бинабик. — Дори ние, кануките, при цялата ни пъргавост, не тръгваме да се катерим по най-високите върхове неподготвени. Ето тези се завързват на ботушите — посочи пластините с шипове той, — а това са брадвички за лед — изключително полезни. Слудиг сигурно ги е виждал.

— А амунициите?

— С тях можем да се навържем един за друг. Ако завали суграшица или стъпим върху снежен дракон или много тънък лед, щом падне някой от нас, останалите да поемат тежестта му. Ако имахме достатъчно време, щях да приготвя амуниции и за Куантака. Тя ще се разстрои, че не я вземам, и раздялата ни ще е много тежка.

Тролът затананика някаква тиха мелодия и продължи да смазва и да лъска приспособленията.

Саймън ги заоглежда безмълвно. Беше си въобразявал, че изкачването на планината ще е нещо като изкачване по стълбата на Кулата на Зеления ангел — може би по-стръмно, но все пак само малко по-трудничко катерене. Сега тези приказки за пропадащи хора и тънък лед…

— Ей, Саймън — подвикна Гримрик. — Ела да свършиш нещо полезно. Пренеси малко цепеници. Да се сгреем хубавичко за последен път, преди да тръгнем да се трепем по чукарите.

Бялата кула отново озари сънищата му. Беше се вкопчил отчаяно в омазаната й с кръв стена, под него виеха вълци, а някаква мрачна фигура с червени очи блъскаше злокобно отекващите камбани над главата му.

Ханджията вдигна очи и отвори уста да каже нещо, но замълча, премигна и преглътна като жабок.

Странникът беше монах в черна мантия с качулка, изпоплескана с кал. Впечатляваше исполинската му осанка: не беше кой знае колко висок, но от широкоплещестата му като каца фигура кръчмарското салонче — и без това не особено светло — потъна в сумрак.

— Про… простете, отче. — Ханджията се усмихна предразполагащо. Този тук беше поклонник на Ейдон, в състояние сякаш да изтръгне греха от теб, стига да поиска. — Какво ме попитахте?

— Казах, че нямах късмет в кръчмите по всички улици край пристана. Гърбът ме заболя. Дай ми халба от най-доброто, което имаш. — Той пристъпи тежко към една от масите и стовари туловището си върху скърцащата пейка. — Този проклет Абаингат има повече кръчми, отколкото пътища.

Акцентът му, забеляза кръчмарят, беше римърски. Това обясняваше грубоватите черти на розовото му лице: кръчмарят бе чувал да се говори, че римърите имат толкова гъста брада, че им се налага да я бръснат по три пъти на ден — поне малкото от тях, които не я оставят да си расте на воля.

— Ние сме пристанищен град, отче — каза той, докато поставяше халбата пред намръщения чорлав монах. — И покрай всичко, което се случва напоследък… — той сви рамене и го огледа мрачно, — твърде много странници търсят стаи.

Монахът изтри пяната от горната си устна и се навъси.

— Знам. Истинска проклетия. Бедният Лут…

Кръчмарят се огледа притеснено, но еркинландските гвардейци в ъгъла не им обръщаха никакво внимание.

— Каза, че не си имал късмет, отче — смени темата той. — Мога ли да попитам какво търсиш?

— Един монах — изръмжа едрият мъжага. — Един брат-монах и… и едно момче. Претършувах всяко кътче в пристана.

Кръчмарят се усмихна и почна да лъска една метална чаша с престилката си.

— И дойде тук най-накрая? Извини ме, отче, но мисля, че твоят Бог е сметнал за необходимо да те подложи на проверка.

Едрият мъж изпъшка, след което вдигна поглед от бирата.

— Какво искаш да кажеш?

— Те бяха тук, наистина — ако става дума за същите двама.

Доволната усмивка застина върху лицето му, тъй като монахът се надигна залитайки от пейката. Зачервеното му лице се оказа на сантиметри от неговото.

— Кога?

— Преди д-два-три д-дни — не съм сигурен…

— Наистина ли не си сигурен — попита заплашително монахът, — или просто искаш пари?

Той се потупа по наметалото. Кръчмарят не знаеше дали този странен божи човек опипва кесията, или камата си; и без това нямаше особено доверие на поклонниците на Усирис, а и животът му в най-космополитния град на Хернистир не бе променил мнението му за тях.

— О, не, отче, самата истина! Те… бяха тук преди два-три дни. Разпитваха за кораб, който пътува за Пердруин. Монахът беше нисък, плешив. Момчето е слабо, чернокосо. Бяха тук.

— Ти какво им каза?

— Да проверят при „Стария Гейлгиат“ до Еиргид Рам — кръчмата с изрисувано на вратата гребло!

Той млъкна от уплаха, щом огромните ръце на монаха обгърнаха раменете му. Миг след това кръчмарят, също солиден мъж, почувствал се като дете в мощната прегръдка, почти строшила ребрата му, се олюля, едва поемайки си дъх, докато монахът тикаше един златен империал в ръката му.

— Милостивият Усирис да благослови кръчмата ти, хернистирецо! — изрева едрият мъж. — Това е първата ми сполука, откак съм се захванал с това проклето търсене!

И се втурна през вратата, сякаш се спасяваше от обхваната от пламъци къща.

Кръчмарят си пое болезнено дъх и стисна монетата, все още топла от огромната лапа на монаха.

— Абсолютни малоумници са тези ейдонити — измърмори той. — Не са с всичкия си.

Изправена до перилата, тя наблюдаваше изчезващия в мъглата Абаингат. Вятърът рошеше ниско подстриганата й черна коса.

— Брат Кадрах! — извика тя. — Ела тук. Има ли по-възхитителна гледка?

И посочи разширяващата се ивица зелен океан, която ги отделяше от брега. Чайките кръжаха и издаваха пронизителни писъци над разпенената водна диря.

Монахът махна вяло с ръка. Беше клекнал до куп празни бурета.

— Наслаждавай се… Малахиас. Не съм голям любител на морето. Бог ми е свидетел, че не се надявам това пътуване да промени нещата.

Той избърса водните пръски — или потта — от челото си. Не беше близвал вино, откак бяха стъпили на кораба.

Мириамел вдигна очи и забеляза, че двама моряци я наблюдават с любопитство. Наведе глава и отиде да седне до монаха.

— Защо тръгна с мен? — запита тя след малко. — Все още не мога да си го обясня.

Монахът не я погледна.

— Защото милейди ми плати.

Мириамел придърпа качулката над главата си.

— Единствен океанът е в състояние да ти подскаже кое е същественото — промълви тя и се усмихна.

В отговор Кадрах се усмихна едва-едва.

— О, всемилостиви Боже, наистина е така — изпъшка той. — На мен ми подсказва, че животът е сладък, че океанът е вероломен и че аз съм глупак.

Мириамел кимна сериозно, загледана в издутите платна, и каза:

— Полезно е да си припомни човек подобни неща.

42. Под Дървото на Удун

— Тая работа не става за два дни, Елиас — ломотеше Гутулф. — Не става. Наглимунд е корав орех… корав — ти го знаеше…

Усещаше се, че завалва думите; беше му необходимо да се напие, за да застане срещу стария си другар. Графът на Утаниат се чувстваше неловко до краля, а това, че му носеше лоши новини, засилваше неловкостта му.

— Имаше на разположение цели две седмици. Дадох ти всичко — войски, обсадни машини — всичко! — Кралят свъси вежди. Изглеждаше болнав и измъчен и все не успяваше да срещне погледа на Гутулф. — Повече не мога да чакам! Вече сме средата на лятото!

— Че какво значение има това?

Гутулф, на когото му се гадеше от студа, извърна глава и изплю изгубилия вкуса си цитрусов корен, който дъвчеше. Кралският шатър беше студен и усоен като дъното на кладенец.

— Никой не е превземал солидна крепост за две седмици — освен с измама, — дори при слаба защита, а наглимундците се бият като натикани в ъгъла животни. Търпение, ваше величество; нуждаем се единствено от търпение. За няколко месеца ще ги уморим с глад.

— Няколко месеца! — Елиас се изкиска глухо. — Чуваш ли го, Приратес!

Пурпурният свещеник се ухили като скелет.

Смехът на краля прекъсна внезапно и той отпусна брадичката си, която почти докосна ефеса на дългия сив меч, подпрян между коленете му. Имаше нещо в този меч, което Гутулф не харесваше, макар да знаеше, че е глупаво да си мисли подобни неща за най-обикновен предмет. Но напоследък Елиас наистина го носеше навсякъде.

— Днес е последният ти шанс, Утаниат. — Гласът на краля беше дълбок и дрезгав. — Или влизаш през портата, или ще дам… нови разпореждания.

Гутулф се изправи и се олюля.

— Полудя ли, Елиас? Полудя ли? Как е възможно… сапьорите са прокопали едва половината… — Той млъкна замаян. Дали не си бе позволил твърде много? — Защо трябва да ни е грижа, че сме в средата на лятото? — Той отново се свлече умоляващо на коляно. — Отговори ми, Елиас.

Графът очакваше бурния отговор на разгневения крал, но същевременно се надяваше съвсем слабо да се възвърне частица от старото им другарство. Не дочака нито едно от двете.

— Не проумяваш, Утаниат — отвърна Елиас, втренчил зачервените си очи в стената на шатъра — или в пустото пространство. — Имам… други задължения. Утре всичко ще е различно.

Саймън си бе въобразявал, че вече е проумял законите на зимата. След прекосяването на необитаемата пустош и безкрайните бели дни на парещи очите ветрове и снегове беше сигурен, че си е взел поука от всички уроци на зимата. След първите няколко дни из Урмшайм остана изумен от предишното си невежество.

Крачеха в редичка по тесните заледени пътеки, привързани един за друг, опипваха внимателно с крак, преди да направят всяка следваща стъпка. От време на време яростният вятър се нахвърляше върху тях — като върху листа, които за малко да отбрули, и те долепваха гърбове към вкочанения склон на Урмшайм и го изчакваха да поутихне. Всяка крачка можеше да се окаже фатална; Саймън, който се смяташе за изкусен катерач, постоянно се подхлъзваше и спираше на сантиметри от бездната, над която бушуваха единствено белите снежни вихрушки. Гледката от Кулата на Зеления ангел, която някога смяташе за покрива на света, сега му се струваше безопасно, детинско забавление, все едно си се качил на някой стол насред кухнята на замъка.

От планинската пътечка се виждаха други върхове със струпалите се около тях облаци. Североизточните предели на Остен Ард се простираха пред погледа му, далечни и недостижими. От височината му се зави свят. Сърцето му задумка и дъхът спря в гърлото му. Прииска му се да не бе тръгвал нагоре, но сега единствената му надежда отново да спусне надолу беше да продължи да се катери.

Често се улавяше да се моли с надеждата, че местоположението им по тези върхари ще помогне думите му да бъдат чути по-скоро на небето.

Умопомрачителната височина и стопяващата се самоувереност бяха достатъчно непоносими, но на всичко отгоре въжето около кръста го свързваше с останалите от групата, с изключение на ситите. Притеснително беше не само обстоятелство, че може да направи грешна стъпка: всеки можеше да ги повлече надолу, увиснали на въжето като върху рибарска корда, и да ги метне към безкрайните, главозамайващи дълбини. Напредваха мъчително бавно, но никой от тях, и най-малкото Саймън, не би предпочел нещо друго.

Не че всички уроци на планината бяха непоносимо трудни. Макар въздухът да бе разреден и така болезнено студен, че понякога му се струваше, че следващото вдишване ще го превърне във вледенен камък, от вкочаняващия мраз изпитваше някаква странна екзалтация, някакво усещане за простор и нереалност, сякаш пронизващият вятър духаше през самия него.

Вледененият планински масив беше болезнено красив. Саймън не беше и сънувал, че ледът може да притежава цвят; еднообразната му разновидност, която познаваше и която украсяваше покривите на Хейхолт и забулваше кладенците през джоневер, беше или кристално прозрачна, или млечнобяла. За разлика от нея, ледената броня на Урмшайм, изкорубена, усукана и нагъната от вятъра и безкрайно отдалеченото наглед слънце, приличаше на приказна гора от цветове и причудливи форми. Огромни ледени кули, прорязани от морскозелени и виолетови жили, надвисваха над главите на проправящата си с големи мъки път групичка. Някои ледени канари се бяха разцепили и рухнали на кристални отломъци и острите им ръбове наподобяваха буреносно сини необработени скъпоценни камъни, сякаш натрошени късове от творбата на архитект исполин.

На едно място почернелите скелети на две вкочанени, отдавна изсъхнали дървета стърчаха като самотни стражи до един забулен в бяла мъгла процеп. Слънчевите лъчи бяха изтънили ледената стена между тях до дебелината на пергамент; мумифицираните дървета напомняха небесен караул, а ледът между тях проблясваше като разтърсвано от вятъра платно, искрящо като дъга в рубиново, бледооранжево, светлолилаво и бледорозово; в сравнение с него — без никакво съмнение — знаменитите стъклописи на Ейдонитското светилище сивееха в матовите нюанси на зеленясала вода и разтопена лой.

Но докато залъгваше очите им с блестящата си фасада, с безчувственото си сърце планината кроеше злокобни планове срещу неканените си гости. В късния следобед на първия ден, докато Саймън и простосмъртните му спътници все още се мъчеха да свикнат с необичайните обувки с шипове на Бинабик, заради които бяха принудени да пристъпват едва-едва — ситите сметнаха за под достойнството си да се възползват от подобни приспособления, но въпреки това се катереха почти със същото темпо и предпазливост като останалите, — плътен мрак внезапно обхвана небето, сякаш то бе попивателна, върху която някой беше разлял мастило.

— Залегни! — изрева Бинабик, докато Саймън и двамата еркинландци се взираха любопитно натам, където допреди малко светеше слънчевият диск.

Слудиг, който пристъпваше зад Хейстън и Гримрик, вече се бе строполил върху твърдия сняг.

— Легнете на земята! — викна повторно тролът.

Хейстън дръпна Саймън с все сила.

Докато се чудеше дали Бинабик не е забелязал някаква опасност по пътеката — в такъв случай какво ли правеха ситите, които бяха изчезнали зад завоя пред тях, — Саймън дочу воя на вятъра, свистял часове наред монотонно и еднообразно, да се превръща в пронизителен писък. Усети удар, след това мощен тласък и заби пръсти през снежната покривка чак до ледения пласт под нея. Миг по-късно в ушите му гръмна могъщ трясък. Още докато първият отекваше надолу по склона, го разтърси нов — все едно Куантака тръскаше глава, захапала уловен плъх. Той изскимтя и се прилепи плътно към земята, докато вятърът го раздрусваше с костеливите си пръсти, а грохотът се сгромолясваше на вълни отгоре му, сякаш цялата планина се бе превърнала в наковалня на някакъв страховит ковач-исполин.

Ураганът отмина точно така внезапно, както бе връхлетял. Дълго след като воят на вятъра бе утихнал, Саймън не помръдна, притиснал чело във вкочанената земя. Когато най-после се надигна, ушите му пищяха, а белезникавият слънчев диск надничаше сред мастилената облачна пелена. До него седеше Хейстън, с вид на сащисано дете, с разкървавен нос и натъпкана със сняг брада.

— Ейдон милостиви! — изръмжа той. — В името на страдащия, кървящ и нещастен Ейдон и на Всевишния. — Изтри нос с опакото на ръката си и се вторачи недоумяващо в червената следа върху кожената си ръкавица. — Какво стана?

— Имаме късмет, че пътеката тук е широка — обади се Бинабик, докато се изправяше.

Макар и той да беше целият в сняг, изглеждаше едва ли не радостен.

— По тези места ураганите връхлитат изневиделица — добави той.

— Изневиделица… — промълви Саймън и погледна към краката си.

Беше разкъсал кожата на десния си ботуш над прасеца с шиповете на левия, пареше го и беше сигурен, че се е наранил до кръв.

След миг иззад завоя изскочи тъничката фигурка на Джирики.

— Загубихте ли някого? — викна той.

Бинабик му отвърна, че всички са в безопасност, а ситът махна присмехулно с ръка и отново изчезна.

— По него няма никакъв сняг — отбеляза кисело Слудиг.

— Планинските урагани се движат мълниеносно — отвърна тролът. — Същото важи и за ситите.

Седмината пътешественици прекараха нощта един до друг в една плитка пещера в леда върху източния склон на планината само на пет-шест лакътя от ръба на дебнещата черна бездна. Докато трепереше от студ, поуспокоен, но нестоплен от тихото пеене на Джирики и Ан’най, Саймън си спомни нещо, което му бе казал през един ленив следобед доктор Моргенес, когато той се оплакваше от живота в пренаселените общи кухненски помещения.

„Не превръщай в свой дом никое място — говореше му старчето, твърде отпуснато от пролетната топлина, за да направи нещо повече, освен да помаха с пръст. — Превърни в свой дом собственото си съзнание. То само ще ти подскаже с какво да го обзаведеш — спомени, приятели, на които да се довериш, любов към познанието и други такива неща. — След което се ухили. — Така домът ти винаги ще е с теб, където и да си. И никога няма да ти липсва — освен ако не си загубиш главата, разбира се…“

И досега не беше съвсем сигурен какво точно искаше да каже докторът; по-добре от всичко обаче знаеше, че отново би искал да има свой собствен дом. През седмицата, прекарана в празната стая на отец Странгиард в Наглимунд, беше започнал да я чувства като дом. Не че нямаше известна романтика в това да живееш на свобода по пътищата и да превръщаш всяко място в свой дом като някой търговец на коне хирка. Но той предпочиташе други неща. Беше започнало да му се струва, че от години не се е застоявал на едно място — всъщност колко ли продължаваше вече всичко това?

След като преброи старателно новолунията с помощта на Бинабик, когато не си спомняше съвсем точно, остана поразен, че са изминали… по-малко от два месеца! Изумително, но вярно: тролът потвърди изчисленията му, че са изминали три седмици от ювен, а Саймън знаеше, че пътуването започна през злощастната Каменна нощ в последните часове на аврел. Колко невероятно се бе променил светът за седем седмици! И — помисли си, докато се унасяше — предимно към по-лошо.

Късно сутринта на другия ден, докато се катереха по една масивна ледена плоча, която се бе пързулнала от планинския хребет напреко на пътечката, Урмшайм отново се развилня. Огромен клин под краката на Гримрик се пропука с ужасяващ, стържещ звук, променяйки цвета си от сиво-синкав на бял, и се откърти от плочата, след което се плъзна и се натроши надолу по склона. Еркинладецът успя само да изкрещи от изненада и миг по-късно изчезна в зейналата цепнатина. Преди да успее да помисли дори, Саймън се хвърли напред. Просна се, протегна отчаяно ръка да сграбчи ледената стена; черната цепнатина се приближаваше неумолимо към него. Ужасен и безпомощен, той зърна смътните очертания на зъберите на два-три километра под себе си. Изпищя и усети, че се плъзга, опитвайки се безуспешно да се хване за нещо.

Бинабик беше на предния край на въжето и благодарение на опитността и съобразителността си се хвърли напред, когато чу шума на разцепващ се лед; просна се с лице към земята, сграбчи леда с една ръка и заби брадвичката и шиповете колкото е възможно по-дълбоко. Хейстън сграбчи Саймън за колана с грамадната си ръка, но дори и той с масивното си туловище не успя да спре неумолимото им плъзгане. С тежестта си Гримрик ги теглеше подир себе си, надаваше жалостиви крясъци зад ръба на пукнатината и се мяташе, увиснал на въжето над скритата от снежни вихрушки бездна. На опашката на редичката Слудиг беше успял да се вкопчи някъде и засега задържаше Саймън и Хейстън и крещеше като обезумял към ситите.

Ан’най и принц Джирики се втурнаха към тях, като докосваха едва-едва снежната покривка с леки заешки подскоци. Забиха брадвичките си дълбоко в леда и светкавично завързаха за тях края на въжето, което държеше Бинабик. Освободен по този начин, тролът внимателно запълзя към пропастта с двамата сити, за да помогне на Слудиг.

Саймън усети, че въжето започна да го тегли и бездната бавно започна да се отдалечава зад него. Издърпваха го! Нямаше да умре — поне не точно в този момент. Когато отново стъпи на крака, се наведе да вдигне едната си изхлузила се ръкавица и усети, че главата му ще се пръсне.

Сега вече всички затеглиха въжето и най-после успяха да издърпат Гримрик — изпаднал в безсъзнание и с посивяло лице — и да го изтеглят на безопасно място. Мина доста време, преди той да разпознае другарите си; тресеше се като от страховита треска. Слудиг и Хейстън направиха носилка от две наметала и го повлякоха по пътеката.

Когато откриха един дълбок пролом, чието дъно опираше в камъка, слънцето едва бе превалило пладне, но нямаха никакъв друг избор, освен да направят ранен лагер. Напалиха огън със съчките, които бяха събрали в подножието на Урмшайм и домъкнали до чукарите именно за подобни случаи. Тресящият се Гримрик се отпусна до него с тракащи зъби и зачака Бинабик да му забърка цяр от билки и прахове с разтопен сняг. Никой от останалите не завидя на Гримрик за скъпоценната топлинка, която не достигаше до тях.

С напредването на следобеда проникващият в пещерата тънък слънчев лъч най-накрая обагри в розово синкавата стена и помръкна, от което студът като че ли стана още по-плътен и мъчителен. Саймън, чиито мускули потръпваха като струни на лютня, а ушите му пареха болезнено въпреки кожената качулка, усети да се плъзга — също тъй неумолимо и безпомощно както към празнотата на бездната — към прегръдката на съня. Но вместо суровия мраз, в който очакваше да потъне, го обгърнаха топли и благоуханни ръце.

Отново беше лято — след колко ли време? Все едно, след като сезоните най-после се бяха изтърколили и горещият, притихнал в очакване въздух се изпълваше от жуженето на пчели. Цветовете на пролетта провисваха, набъбнали и прецъфтели, с кафеникави ръбове като препечените в пещите на замъка овнешки пайове на Джудит. По поляните под стените на Хейхолт тревата пожълтяваше, в началото на алхимичните си трансформации, които щяха да приключат през есента, когато щеше да бъде натрупана на златисти уханни копи, които никнеха навсякъде като миниатюрни къщурки.

До слуха на Саймън достигаше монотонното пеене на пастирите — сливаше се с жуженето на пчелите, — докато натирваха блеещите си стада из ливадите. Лято! Скоро, знаеше той, настъпваха празниците… Денят на свети Сутрин, Хлафманса — но най-напред любимата му Лятна нощ…

Лятната нощ, когато всичко беше различно и всички изглеждаха различни в маските си, когато дегизирани приятели и преоблечени врагове се смесваха като непознати в задъхващия се мрак… когато музиката не преставаше през цялата безсънна нощ, когато Вътрешната градина беше окичена в сребърни гирлянди и преливаше от нестихващ смях и подскачащи сенки бродеха в Лунните часове…

— Сеоман?

Нечия ръка лекичко разтърсваше рамото му.

— Сеоман, ти плачеш. Събуди се.

— Танцьорите… маските…

— Събуди се!

Ръката го разтърси още по-енергично. Той открехна очи и видя тясното лице на Джирики, с изпъкнало чело и скули на смътната, падащо косо светлина.

— Изглежда, сънуваше нещо ужасно — каза ситът и клекна до него.

— Но… значи не е истина. — Той потрепери. — Беше л-лято… беше Лятната нощ…

— Аха. — Джирики повдигна вежда и сви рамене. — Струва ми се, че си бродил по места, където не би трябвало да стъпва кракът ти.

— Какво лошо може да има в едно лято?

Ситският принц отново сви рамене, след което измъкна от вътрешността на наметалото си — с жест на любим вуйчо, който подава играчка на хлипащо дете, за да го разсее — нещо блестящо във фино гравирана дървена рамка.

— Знаеш ли какво е това? — попита Джирики.

— Ами… огледало…

Саймън не беше сигурен какво точно го пита ситът. Дали знаеше, че Саймън бе поглеждал в него в пещерата?

Джирики се усмихна.

— Да. Много специално огледало с изключително дълга история. Знаеш ли какво може да се направи с такова нещо? Освен да се обръснеш, както правят мъжете? — Той протегна ръка и докосна с хладния си пръст обраслата с мъх буза на Саймън. — Можеш ли да отгатнеш?

— Да виждаш неща, които са надалеч? — отвърна след кратко колебание Саймън, очаквайки да го разгневи с отговора си.

Ситът го изгледа втренчено.

— Да не би да си чувал за огледалата на Светлоликите? — запита учуден накрая той. — Нима в легендите и приказките все още се разказва за тях?

Сега Саймън имаше възможност да скрие истината. Отговорът му обаче бе изненадващ за самия него.

— Не. Погледнах в него, когато бяхме във вашата ловна хижа.

За още по-голяма негова изненада, признанието му накара Джирики да се ококори.

— Видял си други места в него? Не само отражение?

— Видях… видях принцеса М-мириамел — моята приятелка — каза той и докосна синьото й шалче, вързано на врата му. — Беше като насън.

Ситът погледна намръщено огледалото, но не беше ядосан, а сякаш се взираше през повърхността на езеро, в което се стрелка неуловима рибка, която иска да открие.

— Имаш силна воля, млади момко — промълви бавно Джирики, — по-силна, отколкото предполагаш — или пък си белязан от други сили по някакъв начин…

Помълча известно време, загледан в огледалото.

— Това огледало е много древно — каза накрая. — Говори се, че е люспа от Великия червей.

— Какво значи това?

— Великият червей, който според много легенди опасва света. Според нас, ситите, обаче, Червеят опасва едновременно всички светове, тези на бодърстването и тези на мечтите… които са били и които ще бъдат. Опашката е в устата му и затова няма нито край, нито начало.

— Червей? Искаш да кажеш д-д-дракон ли?

Джирики кимна светкавично като птичка, клъвнала зърно.

— Казано е също, че всички дракони произлизат от Великия червей и всеки е по-малък от предшествениците си. Игджарджук и Шуракай не са велики като майка си Хидохебхи, която пък на свой ред не била велика колкото родителя си Кейрукама’о Златистия. Ако всичко това е вярно, някой ден драконите ще изчезнат — ако вече не са изчезнали.

— Бб-би… било добре — отбеляза Саймън.

— Така ли? — отново се усмихна Джирики, но очите му блестяха като студени камъчета. — Хората порастват, а великите червеи… и другите… се смаляват. Вероятно така е отредено. — Той се протегна с трептящата, ленива грациозност на току-що събудена котка. — Отредено — повтори Джирики. — Както и да е, извадих тази люспа на Великия червей да ти покажа нещо. Искаш ли да видиш, дете на хората?

Саймън кимна.

— Това пътуване е трудно за теб.

Джирики погледна през рамо за миг към останалите, които се бяха скупчили край огъня до Гримрик. От тях единствен Ан’най вдигна очи и между двамата сити прехвръкна някакъв неразгадаем контакт.

— Погледни — каза след миг Джирики.

Повърхността на огледалото, което държеше в дланите си като скъпоценна глътка вода, сякаш се накъдри от вълнички. Сред отразения в него мрак — прорязан от нащърбена светлосива ивица небе през отверстието — бавно никнеха точици зеленикава светлина, някакви странни звезди, които покълваха върху вечерното небе.

— Ще ти покажа истинско лято — промълви тихичко Джирики, — по-истинско от всяко, което познаваш.

Яркозелените петънца се раздвижиха и започнаха да се сливат, искрящи смарагдови рибки, издигащи се към повърхността на забулено в сенки езерце. Саймън изпита усещането, че потъва в огледалото, макар да не помръдваше от мястото си. Зеленото се пръсна във всевъзможни зелени оттенъци и багри. За миг всичко се подреди в изумително стълпотворение от мостове, кули и дървета: едновременно град и гора, слети насред тревиста равнина — не град, върху който бе избуяла гора, както Да’ай Чикица, а цветуща, дишаща амалгама от растителност и излъскан камък, изумрудена и преливаща от свежест.

— Енки-е-Шао’сейе — прошепна Джирики.

Избуялата трева се превиваше под вятъра; сред извисените островърхи градски кули пърпореха алени, бели и небесносини флагове.

— Последният и най-велик град на Лятото — добави ситът.

— Къде… е… той? — въздъхна Саймън, изумен и очарован от красотата му.

— Не толкова къде, дете на хората, а по-скоро кога. Светът е не само по-огромен, отколкото ти е известно, Сеоман, но и много, много по-древен. Енки-е-Шао’сейе е разрушен много отдавна. Намира се на изток от огромната гора.

— Разрушен?

— Беше последното място, където Зида’я и Хикеда’я живееха заедно преди Раздялата. Славеше се с множеството си занаяти и изключителната си красота; самият вятър свиреше край кулите му, а нощните лампи блестяха като звезди. Ненаис’у танцуваше под лунната светлина край горското си езеро и възхитените дървета се привеждаха да я гледат. — Той бавно поклати глава. — Всичко това го няма. Такива бяха летните дни на моя народ. Сега сме в късната есен…

— Няма го?!

Саймън така и не успяваше да осъзнае цялата тази трагедия. Струваше му се, че само да бръкне в огледалото и ще докосне с пръст някоя от острите като игли кулички. Усети очите му да се изпълват със сълзи. Без дом. Ситите бяха загубили своите домове… бяха самотни бездомници на този свят.

Джирики прекара ръка над огледалото и то потъмня.

— Няма го — повтори той. — Но докато съществуват спомените, лятото остава. И дори зимата отминава.

Обърна се и дълго гледа Саймън; накрая измъченото му младежко лице го накара да се усмихне едва-едва.

— Недей да тъгуваш толкова — каза той и потупа Саймън по ръката. — Светлината не е напуснала окончателно този свят — все още. И не всички прекрасни места са унищожени. Има го все още Джао е-Тинукай’и, където живее моето семейство и моят народ. Някой ден, може би, ако двамата се спуснем безопасно от тази планина, ще го видиш. — Той се усмихна със странната си усмивка, замислен за нещо. — Може би ще го видиш…

Останалата част от изкачването на Урмшайм — още три дни по тесни, не по-широки от ледени ивици опасни пътечки над отвесни, гладки като стъкло урви, и две нощи на свиреп, пронизващ студ — мина като мимолетен, но мъчителен сън за Саймън. Единствено подаръкът на Джирики от лятото — беше сигурен, че това бе подарък, — му вдъхваше сили. Докато се мъчеше да се залови за нещо с вкочанените си пръсти и да не се подхлъзне от пътечката, си мислеше, че някъде отново ще се озове на топло, в нещо като легло и в чисти дрехи — нямаше нищо против и една топла баня! Всички тези неща съществуваха някъде, стига да устискаше и да се измъкнеше жив от планината.

„Всъщност — мина му през ума — човек не се нуждае от кой знае колко много неща. Да искаш прекомерно много е по-лошо от алчност: най-обикновена глупост — напразно губене на ценно време и хабене на усилия“.

Катереха се под лъчите на огряващото всяка сутрин десните им рамене слънце. Въздухът беше болезнено разреден и трябваше начесто да спират, за да си поемат дъх; дори издръжливият Джирики и никога неоплакващият се Ан’най пристъпваха бавно, с натежали като от тежки доспехи крайници. Хората едва се тътреха. Гримрик бе дошъл на себе си благодарение на ефикасния канукски еликсир на Бинабик, но непрекъснато се тресеше и кашляше.

От време на време вятърът се усилваше и подгонваше надвисналите над хребетите на Урмшайм облаци като парцаливи призраци. Безмълвните съседи на планината изникваха бавно — назъбени чукари, които сякаш обсъждаха величествени проблеми, извисени над Остен Ард, безразлични към жалкия нищожен пейзаж в краката им. Бинабик, който вдишваше разредения въздух на Покрива на света със същата лекота, с която вдишваше въздуха в някой кухненски килер в Наглимунд, посочи на задъханите си спътници просналия се на изток скалист Минтахок и останалите планини, обграждащи тролските зъбери на Ийканук.

Натъкнаха се съвсем внезапно на него — тъкмо бяха преполовили височината на планинския масив, който все още се извисяваше над главите им. Докато кретаха по една оголена скала и всяко вдишване изгаряше дробовете им, въжето се изопна като тетива между тях и чуха един от ситите — изкачил се пред тях и изчезнал от погледите им — да надава странен, подобен на изсвирване вик. Всички се закатериха към върха, колкото им стигаха силите; въпросът защо се разбързаха увисна неизречен. Бинабик, който бе най-отпред на редицата, спря на билото и се олюля, за да запази равновесие.

— Дъще на планините! — изпъшка тролът, издишвайки струйка пара.

Дълго не помръдна. Саймън внимателно изкатери последните няколко крачки.

В първия момент не видя нищо, освен поредната снежна долина, чиято бяла стена се издигаше пред тях, открита надясно към пустото небе и редица забулени със сняг канари, които се спускаха по склона на Урмшайм. Обърна се към Бинабик да го попита какво го е накарало да извика и въпросът замря върху устните му.

Лявата част на долината проникваше дълбоко в планината, извисявайки се постепенно в стръмен склон. В най-високата й точка през триъгълния отвор към сиво-синьото небе се възправяше Дървото на Удун.

— Елисия, Божия майко! — прошепна Саймън прегракнало. — Майчице Божия!

Застанал срещу тази огромна, умопомрачителна неправдоподобност, в първия момент той си помисли, че това наистина е дърво — титанично дърво от лед с височина триста метра, с безчет проблясващи на дневната светлина клони, чийто чезнещ във висинето връх бе скрит от облачния ореол. Едва когато се убеди в реалността му — че подобно творение би могло да съществува в един и същи свят редом с такива банални неща като прасета, огради и така нататък, — започна да проумява какво представлява то: замръзнал водопад, събирал векове размразения сняг, образувал милиони ледени висулки, огромно кристално изваяние върху назъбения скален гръбнак, оформил ствола на Дървото на Удун.

Джирики и Ан’най не помръдваха, сякаш бяха препарирани под склона, вторачени във върха на ледника. Следвайки Бинабик, Саймън започна да се спуска по склона към тях; усещаше въжето да се затяга около кръста му, тъй като Гримрик бе изкачил билото и на свой ред стоеше като вцепенен; Саймън изчака търпеливо същото да се повтори с Хейстън и Слудиг. Накрая всички се запрепъваха надолу към покритата с дълбок сняг долина, като внимаваха къде стъпват. Ситите пееха тихичко, без да обръщат никакво внимание на приближаващата ги група човеци.

Дълго никой не каза нищо. Величавостта на Дървото на Удун сякаш ги бе лишила от дъх и те само стояха и се взираха в него.

— Да продължаваме — обади се най-после Бинабик.

Саймън трепна от възмущение. Гласът на трола прозвуча грубо и натрапчиво.

— Туй е най-п-п-проклетата гледка, която са виждали оч-ч-чите ми — запелтечи Гримрик.

— Тук дъртият черен Едноок се е изкатерил до звездите — промълви кротко Слудиг. — Господ да ми прости, ако сквернословя, но все още усещам присъствието му.

Бинабик тръгна през откритата долина. След няколко мига другите го последваха, теглени от въжето на трола. Снегът беше дълбок до бедрата и се придвижваха бавно. След трийсетина мъчителни крачки Саймън погледна назад. Ан’най и Джирики не бяха тръгнали с тях: продължаваха да стоят един до друг, сякаш очакваха нещо.

Групата продължаваше напред. Стените на долината надвиснаха над главите им, като че ли смаяни от тези редки пътешественици. Саймън видя, че основата на леденото дърво е осеяна с много отверстия под сводестия навес на най-ниските разклонения — не точно разклонения, а пластове от разтопени и замръзнали отново шушулки, всеки следващ по-широк от пласта над него, и по този начин най-долните разклонения образуваха площадка с широчината на половин турнирно поле, покрита сякаш с обли речни камъни.

Бяха се придвижили толкова близо, че колосалната ледена колона сякаш пробиваше самия небесен покров. Саймън изви болезнено врат нагоре, за да зърне за последен път чезнещия във висинето връх на Дървото, и внезапно го заля вълна от изумление и уплаха и за миг му причерня.

„Кулата! Кулата с клоните от сънищата ми!“

Онемял, той се разбърза и се строполи върху снега. Хейстън протегна яката си ръка и го вдигна, без да промълви нито дума. Саймън погледна още веднъж нагоре и ужасяващото усещане, много по-силно от замайване, го сграбчи още по-неумолимо.

— Бинабик! — викна той.

Тролът, който в този момент навлизаше под виолетовата сянка на Дървото на Удун, се извърна чевръсто.

— Тихо, Саймън! — изсъска той. — Някой остър леден блок може да се стовари върху главите ни и да ни създаде куп неприятности.

Саймън забърза през лепкавия сняг, колкото му стигаха силите.

— Бинабик, това е кулата, която сънувах — бяла кула с клони като на дърво! Точно тя е!

Тролът огледа бъркотията от огромни морени и натрошени скални отломки в сумрачното подножие на Дървото.

— Мислех, че ти се е сторило, че е Кулата на Зеления ангел в Хейхолт?

— Така беше — искам да кажа, по нещо и от двете. Но тъй като никога не бях виждал това, не знаех, че е тъкмо то! Разбираш ли?

Бинабик повдигна рунтавите си черни вежди.

— Като ни остане време, ще хвърля ашиците. Сега още не сме си свършили работата.

И изчака останалите да приближат, без да добави нищо повече.

— Мисля — обади се най-после той, — че скоро трябва да направим лагер. Тогава можем да използваме последните часове от деня, за да потърсим следи от групата на Колмънд или меча Трън.

— Ония… — Хейстън посочи към останалите далеч зад тях сити — ще помогнат ли?

Преди Бинабик да успее да отвърне, Гримрик свирна възбудено и посочи купчината канари над тях.

— Вижте, вижте! — възкликна той. — Там май е бил някой. Вижте скалите там!

Саймън проследи пръста на воина, който сочеше към скалите; пред отверстието на една от дупките бяха струпани няколко купчини камъни.

— Прав си! — извика Хейстън. — Прав е! В името на кокалите на Тунат, някой е лагерувал там.

— Внимавай! — опита се да го спре Бинабик, но Саймън вече бе захвърлил въжето и се катереше по сипея. След броени секунди стигна до пещерата и се изправи върху един нестабилен камък.

— Тази стена е направена от хора, няма съмнение! — викна възбудено той.

Отворът на пещерата беше малко над три метра широк и някой набързо, но и умело беше подредил един до друг няколко големи камъка отпред — вероятно, за да пази топлината. Или да се предпазва от зверове?

— Моля те да не крещиш, Саймън — настоя Бинабик. — Ей сега сме при теб.

Саймън наблюдаваше припряното им катерене — всички изгаряха от нетърпение, забравили за разредения въздух и убийствения студ. Едва когато Хейстън запълзя на четири крака по камарата скали, двамата сити изникнаха под стряхата на Дървото на Удун. Преценявайки за момент ситуацията, те се изкачиха до пещерата със скоростта на подскачащи по клони катерици.

На Саймън му отне няколко мига, за да свикне с полумрака в ниската пещера. После се ококори ужасен.

— Бинабик! Това е… те са…

Тролът, който стоеше изправен до приклекналия Саймън, постави длан на гърдите си.

— Кинкипа! — промълви той. — Чакали са ни.

Пещерата беше покрита с кафяви човешки кости. Скелетите, по които нямаше нищо, освен ръждясали черни и зелени метални принадлежности и бижута, седяха, подпрели гърбове на стените на пещерата. Тънък слой лед покриваше всичко като защитно стъкло.

— Колмънд ли е? — попита Саймън.

— Усирис да ни пази — закашля се зад тях Слудиг, — излезте навън, въздухът сигурно е отровен!

— Няма никаква отрова — скастри го Бинабик. — А дали са хората на сър Колмънд — струва ми се, че шансовете са добри.

— Интересно как ли са умрели — отекна стряскащо гласът на Джирики в тясната пещера. — Ако са замръзнали, защо не са се скупчили да се стоплят? — Той посочи пръснатите из помещението останки. — Ако ги е убил някакъв звяр — или са се избили един друг, — то защо костите са подредени толкова внимателно, сякаш всеки поред е лягал, за да умре?

— Тук се крият тайни, за които си струва доста да поговорим някой ден — отвърна тролът, — но сега имаме други задължения, а и се стъмва много бързо.

— Елате — обади се Слудиг с настоятелен и напрегнат от притеснение глас. — Всички! Веднага!

Беше застанал над един от скелетите. Макар да бяха струпани в оцветена в червено купчинка, костите наподобяваха очертанията на човек, коленичил в молитвена поза с протегнати ръце. Между костите на двете му ръце, скрити до половината от леда — сякаш потопени в купа с мляко камъни, се виждаше продълговат предмет, омотан във вкочанен навосъчен плат.

Въздухът като че ли внезапно се изпари от пещерата. Надвисна напрегната, мъртвешка тишина. Тролът и римърът коленичиха, имитирайки сякаш позата на древните кости, и се захванаха да къртят замръзналия вързоп с брадвичките си. Платът се отчупваше на трески като кора на дърво. В един момент се откърши една дълга ивица и се видя абсолютно черна повърхност.

— Не е метал — възкликна разочаровано Саймън.

— Трън също не е направен от метал — изсумтя Бинабик. — Поне не и от всички онези метали, които са виждали очите ти.

Слудиг успя да пъхне върха на брадвичката си под вкочанения плат и напрягайки сили, двамата с Хейстън откъртиха още една ивица. Саймън се задъха. Бинабик беше прав: излюпило се като смолисто черна пеперуда от своята какавида-затвор, това не беше просто меч, а меч, какъвто не бе виждал никога — дълъг, колкото две широко разперени ръце, и черен. Абсолютно черният му цвят не се променяше от обагрените в други цветове проблясъци по острието му — така свръхестествено наточено, че разрязваше дори сумрака в пещерата на многоцветни дъги. Ако не беше усуканата около дръжката сребърна корда — ефесът бе катраненочерен като всичко останало, — впечатлението, че е сътворен не от човешка ръка, би било абсолютно. Въпреки симетричността си мечът по-скоро напомняше творение на природата, съвършено чиста субстанция на естествена чернота, приела само по една случайност формата на изящно оръжие.

— Трън — прошепна Бинабик почти с благоговение, зад което напираше удовлетворението му.

— Трън — повтори Джирики и Саймън дори не се опита да налучка мислите, които побра в произнасянето на тази единствена дума.

— Значи това е той? — обади се последен Слудиг. — Красив е. Какво би могло да ги убие при наличието на такова оръжие?

— Кой би могъл да знае какво се е случило с Колмънд? — намеси се и Бинабик. — Но дори да притежаваш меч като Трън, все пак не можеш да го изядеш, когато няма никаква храна.

Продължиха да оглеждат меча. Гримрик, който беше най-близо до изхода, най-после се надигна, обгърнал тялото си с немощни ръце.

— Както каза тролът, меч не храни. Ще наклада огън за през нощта.

Измъкна се от дупката, изправи се и се протегна. Взе да си подсвирква — първоначално тихичко, но постепенно все по-силно и по-силно.

— В пукнатините има мъх — може да гори с нашите цепеници — викна след него Слудиг.

Хейстън се приведе и внимателно докосна с пръст черното острие.

— Студено е — ухили се той. — Че как иначе?

След това се обърна към Бинабик, необичайно притеснен.

— Може ли да го вдигна?

— Обаче внимателно — каза тролът.

Хейстън плъзна предпазливо пръсти под усуканата с кордата дръжка и дръпна, но мечът не помръдна.

— Замръзнал е — предположи той.

Отново дръпна, този път по-силно, но със същия резултат.

— Яко е замръзнал — задъха се той и затегли с всички сили.

Парата изскачаше на облаци от устата му.

Слудиг се наведе да му помогне. Отвън Гримрик спря да свирука и измърмори нещо неразбрано.

Римърът и еркинландецът напрегнаха мишци едновременно и черният меч се раздвижи, но вместо да се освободи от сковалия го лед, помръдна съвсем леко встрани.

— Не е замръзнал — промълви задъхано Слудиг. — Тежък е като воденичен камък. Двамата заедно едва го помръднахме!

— А как ще го свалим от планината, Бинабик? — попита Саймън.

Досмеша го. Всичко бе толкова глупаво и странно — да открият магическия меч и да не могат да го отнесат! Протегна ръка и усети скритата под хладната повърхност тежест — и още нещо. Някаква топлина ли беше? Да, и някакъв смътен живот, сякаш заспала змия, която помръдва, разбуждайки се бавно от сън — или само си въобразяваше разни неща?

Без да откъсва очи от неподвижното острие, Бинабик се почеса замислено по разчорлената коса. Миг по-късно Гримрик се появи отново в пещерата; размахваше ръце. Щом се извърнаха към него, той се свлече на колене, след което рухна на земята като чувал с брашно.

Като огромен трън от гърба му стърчеше черна стрела.

Синкава светлина къпеше сребърната маска и обагряше контурите й в бледо огнено. Отдавна никое живо същество не беше виждало скритото зад нея лице — някога модел за изваяната й неземна красота. Безброй промени бяха настъпили на този свят, откак лицето на Утук’ку завинаги бе изчезнало зад лъскавите й черти.

Окъпаната в синьо маска се обърна и огледа гигантската, потънала в сенки каменна зала и втурналите се да изпълнят поръчките й слуги. Гласовете им се издигаха в песни на възхвала и възпоминания; белите им коси се развяваха, подухвани от вечните ветрове в Залата на Арфата. Тя слушаше със задоволство хлопането на вълшебни чукове, отекващо из безкрайния лабиринт от коридори, които прорязваха замръзналата Накига, планината, наречена от норните Маска на сълзите. Простосмъртните наричаха нейния дом Стормспайк и Утук’ку знаеше, че планината не ги оставя на мира и в сънищата им… както би трябвало да бъде. Сребърното лице кимна доволно. Всичко беше готово.

Провесена сред мъглата, увенчаваща Великия кладенец, Арфата внезапно издаде печален стон — сякаш порив на вятъра по високите дефилета. Царицата на норните знаеше, че това не е Неговият глас — не на Онзи, който караше Диханната арфа да пее и вие, не на Онзи, от чиято гневна песен цялата зала се разтрисаше от непоносими звуци. Друг немощен глас помръдваше струните й впримчен сред сложната им плетеница като насекомо в паяжина.

Тя повдигна покрития си със сребристобяла ръкавица пръст на сантиметри над черния камък на своя стол и го помръдна незабележимо. Стенанието се усили и нещо в мъглата над Кладенеца потрепна — сивият меч Джингизу заискри с пулсираща светлина. Нещо го държеше: смътен силует, чийто безформен юмрук стискаше дръжката на Джингизу.

Утук’ку разбра. Нямаше нужда да съзира молителя; мечът бе там, много по-реален от всеки простосмъртен, комуто бе разрешено да го притежава временно.

— Кой застава пред Кралицата на Хикеда’я? — попита тя. Прекрасно знаеше отговора.

— Елиас, Върховният крал на Остен Ард — отвърна неясният силует. — Реших да приема условията на твоя господар.

Думата „господар“ я жегна.

— Човеко — проговори най-после тя с кралска невъзмутимост, — каквото искаш, ще ти бъде дадено. Но ти изчака дълго… прекалено дълго.

— Имаше…

Силуетът се олюля, сякаш едва се крепеше на краката си. Колко тленни, колко безпомощни бяха тези простосмъртни! Как бяха успели да причинят такива пакости!

— Мислех — продължи той, — че нещата ще са… различни. Сега се подчинявам.

— Разбира се, че ще се подчиниш. И ще получиш обещаното.

— Благодаря ти, кралице. А в замяна аз ще ти дам обещаното…

— Разбира се, че ще го дадеш.

Тя отпусна ръка и видението изчезна. С пристигането Му дълбините на Кладенеца се обляха в червено. Щом Той я взе, Арфата звънна в триумфиращи звуци.

— Не… не искам да умра… — хриптеше Гримрик.

С изскочилата по устата му кървава пяна и разкривените зъби в зиналата уста приличаше на уловен и ръфан от побеснели хрътки заек.

— Толкова… толкова е студено… — Той потрепери.

— Кой беше? — изкрещя уплашеният и паникьосан Саймън.

— Който и да е — измърмори пребледнелият Хейстън, наведен над улучения си земляк, — сгащиха ни в капан.

— Трябва да се измъкнем! — отсече Слудиг.

— Омотайте наметалата около ръцете си — нареди Бинабик, докато сглобяваше от тояжката си тръбата за издухване на стрели. — Нямаме щитове, но това ще свърши някаква работа.

Без да каже нито дума, Джирики прескочи Хейстън и падналия Гримрик и приближи изхода. Стиснал зъби, Ан’най го последва.

— Принц Джирики… — опита се да го спре Бинабик, но ситът не му обърна внимание.

— Хайде — настоя Слудиг. — Не можем да ги пуснем сами.

И измъкна меча си изпод наметалото.

Преди да тръгнат след ситите към изхода на пещерата, Саймън погледна меча Трън. Бяха изминали толкова дълъг път, за да го намерят — щяха ли да го загубят сега? Ако успееха да се измъкнат, но пътят им към пещерата бъдеше отрязан и не можеха да се върнат? Постави ръка върху дръжката му и отново усети странното потръпване. Дръпна и за негово изумление тя се намести в дланта му. Тежестта на меча беше колосална, но с усилията на двете си ръце той успя да го повдигне от вкочанения под на пещерата.

Какво беше това? Зави му се свят. Двама яки мъжаги не успяха да го помръднат, а той успя! Магия?

Саймън внимателно помъкна дългия тежък меч натам, където стояха останалите. Хейстън развърза наметалото си, но вместо да го навие за защита около ръката си, внимателно покри Гримрик. Раненият се закашля и избълва още кръв. Двамата еркинландци плачеха.

Преди Саймън да успее да им каже за меча, Джирики пристъпи върху скалистата площадка пред пещерата като самоуверен фокусник.

— Покажете се! — извика той и ледените стени на долината отекнаха в отговор. — Кой напада групата на принц Джирики и-Са’онсерей, син на Шима’онари и потомък на династията на Годишния танц? Кой ще посмее да воюва със Зида’я?

В отговор по стръмните стени на долината се спуснаха десетина фигури и застанаха на стотина метра от основата на Дървото. Всички бяха въоръжени, всички изглеждаха разгневени и носеха бели наметала с качулки, а на гърдите си триъгълника на Стормспайк.

— Норни? — задъха се Саймън, за миг забравил за меча, който бе понесъл.

— Тези не са Хикеда’я — отсече Ан’най. — Това са простосмъртни, които изпълняват заповедите на Утук’ку.

Един от тях пристъпи вдървено напред и Саймън позна загорялата от слънцето кожа и светлата брада.

— Вървете си, Зида’я — изрече Инген Джегер. Гласът му бе провлечен и хладнокръвен. — Ловците на кралицата не търсят свада с вас. Става дума за простосмъртните, които се крият отзад и отдавна ми се пречкат — на тях не е разрешено да напуснат това място.

— Те са под моя закрила, простосмъртни човече. — Принц Джирики потупа меча си. — Връщайте се и сядайте под масата на Утук’ку — тук няма да получите огризки.

Инген Джегер кимна.

— Така да бъде.

Махна небрежно с ръка и един от неговите хора извади светкавично лък и пусна стрела. Джирики отскочи встрани и дръпна Слудиг, който бе застанал точно зад гърба му. Стрелата се строши в една скала до отвора на пещерата.

— Легни! — изкрещя принцът, докато Ан’най изстрелваше стрела в отговор. Ловците се пръснаха, като оставиха един от техните с лице върху снега. Саймън и спътниците му се втурнаха по хлъзгавата скала към подножието на леденото дърво. Покрай тях засвистяха стрели.

За броени минути двете страни изчерпиха оскъдните си амуниции, по преди това Джирики успя да окичи с перо още един от нападателите на Инген — улучи тичащия мъж право в окото, сякаш бе закрепена върху стена ябълка. Намиращият се наблизо Слудиг бе улучен в месестата част на бедрото от отскочила от един камък стрела, но успя да отскубне върха й и да докуцука до едно прикритие.

Саймън клечеше зад една каменна издатина и се проклинаше, че бе оставил лъка и скъпоценните си стрели в пещерата. Видя Ан’най, чийто колчан бе празен, да захвърля лъка и да изтегля тънкия си черен меч от ножницата; лицето му бе непреклонно. Саймън усещаше, че собствената му решителност е прикритие на непреодолимия страх, сграбчил пърхащото му като побесняло сърчице и свития от напрежението стомах. Погледна Трън и почувства пулсиращия в него живот. Тежестта му бе станала някак по-различна, като на живо същество, сякаш вътре в него жужаха безброй пчели; сякаш беше завързано животно, потръпващо от възбуда, усетило изкусителните аромати на свободата.

Вляво от него, откъм другата страна на каменния ствол, Хейстън и Слудиг се прокрадваха напред, като използваха огромните извити ледени клони за прикритие. Незаплашван от стрели, Инген събираше своите за щурм през долината.

— Саймън! — изсъска някой.

Сепнат, той се извърна и видя приклекналия зад каменното възвишение над главата му Бинабик.

— Какво да правим? — постара се да попита със спокоен глас Саймън, но не му се удаде.

Тролът се бе вторачил в черния меч, гушнат като дете в ръцете му.

— Но как… — възкликна изуменият Бинабик.

— Не знам, просто го вдигнах! Не знам! Какво да правим сега?

Тролът поклати глава.

— Ти сега няма да мърдаш оттук. Аз ще помогна с каквото мога. Ах, защо нямам копие!

Той подскочи лекичко и изпод краката му изригна гейзер чакъл, който се изсипа върху Саймън.

— За Джосуа Безръкия! — изкрещя Хейстън и се хвърли изпод свода на Дървото на Удун към бялата долина, следван от неустрашимия Слудиг. Щом стигнаха до дълбокия сняг, намалиха темпо, сякаш попаднали в гъста каша. Ловците на Инген се бъхтеха към тях, изпълнявайки същия спънат, необикновен танц.

Хейстън развъртя тежкия си меч, но още преди да бе стигнал до нападателите, първата фигура в бяло наметало се строполи, стиснала се за гърлото.

— Ийканук! — нададе триумфален вик Бинабик и се приведе да зареди тръбата си.

Щом първите мъже на Инген стигнаха до Хейстън и Слудиг, отекна дрънчене на мечове. Миг по-късно дотърчаха и ситите, но все пак групата им беше много по-малобройна. В следващия момент един от мечовете цапардоса с плоското високия Хейстън по главата и той рухна сред снежен облак. Само скокът на Ан’най върху него го спаси да не бъде намушкан на място.

Остриета проблясваха на оскъдната слънчева светлина, болезнените и яростни крясъци почти заглушаваха трясъка на метала. Саймън забеляза със свито сърце как Бинабик, чиито стрели се оказаха безполезни срещу дебелите наметала на ловците, измъкна дългия нож от канията си.

„Откъде тази смелост? Толкова е дребен — ще го убият, преди да се доближи достатъчно, за да го използва!“

— Бинабик! — викна той и се изправи.

Вдигна тежкия черен меч над главата си — той го повлече напред — и се запрепъва след него.

Земята под краката му се разтегна. Той се олюля, разкрачил крака, и му се стори, че самата планина се наклони. Проглуши го пронизително стържене, сякаш влачеха огромен камък през каменоломна. Сражаващите се, се заковаха втрещени на място и се вторачиха в краката си.

Сред грохота на трошащия се лед земята започна да се издува. В центъра на долината, само на няколко метра от зейналия широко с уста слисан от ужас Инген Джегер се откърти огромен леден блок, разтроши се и се надигна нагоре, като разхвърляше снежни облаци.

Тласнат от внезапното размърдване на земята под краката му, Саймън се втурна напред, стиснал с все сила Трън — и се оказа точно между сражаващите се. Изглежда, никой не го забеляза: всички до един се бяха вцепенили, сякаш ледът бе вкочанил кръвта им и те се пулеха към невероятното нещо, което се надигаше изпод снега.

Леденият дракон.

Дълга колкото човешки бой змиеподобна глава с бели люспи и озъбена уста изскочи от пукнатината, втренчила премрежени сини очи в тях. Люшна се насам-натам върху дългата си шия и заоглежда с любопитство миниатюрните същества, дръзнали да я събудят от многогодишната и дрямка. След това се стрелна с ужасяваща бързина и захапа един от ловците с челюстите си, прегриза го надве и погълна краката му. Окървавената горна половина падна върху снега като ненужна дрипа.

— Игджарджук! Това е Игджарджук! — чу се пискливият вик на Бинабик.

Блестящата глава с цвят на слонова кост захапа следващата писукаща мръвка в бяло наметало. С пребледнели от умопомрачителен ужас лица останалите се втурнаха във всички посоки, а в това време една от белите лапи с криви нокти се вкопчи в ръба на пукнатината и огромното драконово туловище, покрито със странна бледа козина на гърба и пожълтяло като древен пергамент, се измъкна от нея. Дългата колкото турнирно поле подобна на камшик опашка помете двама от стенещите ловци в ямата.

Саймън гледаше като зашеметен, неспособен да повярва в чудовищното нещо, приклекнало на ръба на ледената пукнатина като котка на облегалката на кресло. Главата с издължена муцуна се люшна над него, за да го разгледа, и мътносините немигащи очи се втренчиха в него с кротка, вековечна злост. Саймън усети, че главата му ще се пръсне, сякаш се опитваше да гледа през вода — през тези очи, пусти като ледникови бездни! То го видя, то го познаваше по някакъв начин — древно като костите на планината, мъдро, свирепо и безучастно като самото Време.

Челюстите се разтвориха и част от черния език се стрелна навън, сякаш вкусвайки въздуха. Главата се люшна още по-близо.

— Скей, изчадие на Хидохебхи! — кресна някой.

Миг по-късно Ан’най яхна задната част на чудовището и запъна крака в гъстата козина. Запя, вдигна меча си и го заби в люспестия крак. Саймън се изправи и залитна назад; в същия момент драконът изви опашка нагоре и отхвърли с мощен удар сита надалеч; Ан’най отхвръкна на петдесетина метра и тупна сгърчен върху снега близо до ръба на долината, зад който нямаше нищо, освен мъгла. Джирики се втурна към него, като виеше от гняв и отчаяние.

— Саймън! — изкрещя тролът. — Бягай! Нищо не можем да направим!

В този миг съзнанието на Саймън започна да се прояснява. На секундата скочи на крака и се спусна след Джирики. Бинабик, който се намираше откъм далечния край на цепнатината, се метна назад, когато драконът стрелна светкавично глава, и огромните челюсти захапаха въздуха и изтрещяха като метална врата. Тролът се строполи в една пролука в леда и изчезна.

Джирики седеше превит над тялото на Ан’най, неподвижен като статуя. Докато бързаше към него, Саймън погледна през рамо и видя как Игджарджук се плъзна надолу от натрошения леден блок и тръгна напреко през долинката, като се вкопчваше в леда с късите си крака — скъсяваше бързо разстоянието между себе си и препъващата се плячка.

Саймън понечи да изкрещи, за да предупреди Джирики, но гърлото му се бе схванало: излезе някакво сподавено мучене. Ситът се извърна. Кехлибарените му очи блестяха. Изправи се до тялото на другаря си и протегна напред гравирания си с рунически знаци меч от вълшебно дърво.

— Ела, дъртако! — викна Джирики. — Ела насам, за да усетиш вкуса на Индрежу, копеле на Хидохебхи!

Саймън сгърчи лице, докато тичаше задъхан към принца. Защо крещеше — драконът и без това се носеше към тях.

— Мини зад мен… — понечи да каже ситът и неочаквано рухна; снегът под него бе пропаднал. Джирики полетя назад към ръба на долината и празното пространство зад него. Отчаяно дращеше с ръце, за да се задържи за снега. Накрая спря с увиснали над бездната крака. На метър от него като окървавена дрипа лежеше Ан’най.

— Джирики… — Саймън не продължи.

Чу грохот зад себе си. Извърна се и видя връхлитащото огромно бяло туловище на Игджарджук и мятащата се в такт с препускащите му крака глава. Саймън се хвърли встрани от Джирики и Ан’най, претърколи се и се изправи. Вече само на стотина крачки, чудовището не откъсваше от него огромните си кръгли сини очи.

Саймън осъзна, че продължава да носи Трън. Вдигна го. Беше лек като върбова клонка и изсвистя в ръцете му като развято от вятъра въже. Погледна през рамо зад гърба си: само на няколко крачки зееше бездната. Далечен връх се рееше сред валмата мъгла отвъд нея — бял, невъзмутимо спокоен.

„Усирис да ми е на помощ — учуди се той, — защо драконът не издава нито звук?“

Изпита усещането, че и неговото съзнание се рее като в мъгла. Докосна с едната си ръка омотаното около врата му шалче на Мириамел и отново сграбчи сребърната дръжка. Главата на Игджарджук се извиси над него със зейналото си като черна яма гърло и блесналите като сини фенери очи. Светът като че ли бе стихнал окончателно.

Какво трябваше да извика накрая?

Връхлетя го мразовитият дъх на дракона, зловонен като вкисната студена пръст и влажни камъни, и в същия миг той си спомни какво бе казал веднъж Джирики за простосмъртните.

— Ето ме! — извика той и замахна със свистящия Трън към зловещото око. — Аз съм… Саймън!

Острието се тресна в нещо. Порой черна кръв се изля отгоре му, изгаряща като огън, като лед, обжари лицето му, и в същия момент огромното бяло туловище се сгромоляса, запращайки го в мрака.

43. Опустошение

Червеношийката с оранжеви като избелял кехлибар гърдички кацна на един от долните клони на бряста. Обърна глава насам-натам, оглеждайки билковата градина, и изчурулика сърдито, сякаш недоволна, че намира всичко в такъв безпорядък.

Джосуа я проследи как отлита, как се гмурка над градинската ограда и след това се извисява стремително край зъберите на централната кула. След миг се превърна в черно петънце на фона на просветващата сивкава зора.

„Първата червеношийка, която виждам от толкова време. Може би добро предзнаменование в този мрачен ювен“.

Обърна се и с изненада видя изправеният на пътеката Джарнауга да се взира натам, където бе изчезнала птичката. Старецът, който явно не обръщаше внимание на студа, беше само по бричове и тънка риза; белите му крака бяха боси.

— Добро утро, Джарнауга — поздрави го Джосуа и загърна по-плътно яката на наметалото си, сякаш от нечувствителността на римъра му бе станало по-студено. — Какво те води в градината толкова рано?

— Това старо тяло се нуждае от съвсем малко сън, принц Джосуа — усмихна се той. — А и аз бих те попитал същото, но мисля, че знам отговора.

Джосуа кимна мрачно.

— Откак посетих тъмницата на брат си, не мога да спя.

— Има най-различни видове затворничество — поклати глава Джарнауга.

Двамата крачеха мълчаливи из лабиринта от алеи. Градината — някогашната гордост на лейди Воршева, демонстрираща нейния педантичен усет за елегантност, твърде необичаен за едно родено в талига момиченце, шушукаха си придворните, — в момента беше запусната заради лошото време и струпалите се неотложни грижи и безпокойства.

— Нещо не е наред, Джарнауга — обади се най-после Джосуа. — Почти го усещам, както рибар усеща влошаването на времето. Какво прави брат ми?

— Струва ми се, че прави всичко възможно, за да ни изтрепе до крак — отвърна старецът и съсухреното му лице се изопна в сурова усмивка. — Това ли наричаш „не наред“?

— Не — отвърна сериозно принцът. — Не. Тъкмо там е проблемът. Вече цял месец го отблъскваме с цената на скъпи жертви — барон Ордмаер, сър Гримстед, Улдорсен от Калдсей, както и стотици храбри воини, — а ето, че почти от две седмици не е предприел сериозна атака. Нападенията му са… формални. Очевидно е решил да ни подложи на обсада. Защо? — Той приседна на една пейка и Джарнауга се присъедини към него. — Защо? — повтори той.

— Една обсада невинаги се печели със силата на оръжието. Вероятно има намерение да ни умори от глад.

— В такъв случай защо изобщо атакува? Причинихме им ужасни загуби. Защо просто не изчака? Сякаш единствената му цел е да държи нас вътре, а той да е отвън. Какво прави Елиас?

Старецът сви рамене.

— Както ти казах: много неща мога да видя, но какво става в сърцето на един човек е отвъд зрението ми. Дотук оцеляхме. Да бъдем благодарни и на това.

— Благодарен съм. Но познавам брат си. Не е от тези, които изчакват търпеливо. Нещо се носи във въздуха, той крои нещо…

И потъна в мълчание, загледан в една обрасла с бурени леха. Цветята така и не бяха успели да се разпъпят и плевелите се бяха нахвърлили като лешояди, обвивайки повехналите зелени стръкове.

— Можеше да е великолепен крал — обади се неочаквано Джосуа в отговор сякаш на някакъв незададен въпрос. — Едно време беше просто силен, но не и тиранин. Искам да кажа, понякога в младостта ни беше и жесток, но това беше онази невинна жестокост, която големите момчета демонстрират пред по-малките. Дори ме е учил на разни неща — фехтовка, борба. Аз не го научих на нищо. Не се интересуваше особено от нещата, които знаех.

Принцът се усмихна печално и за миг като че ли върху изострените му черти грейна нежен момчешки израз.

— Можехме дори да бъдем приятели… Само Хилиса да бе жива.

— Майката на Мириамел? — попита тихо Джарнауга.

— Беше много красива — южнячка, нали разбираш, — тъмнокоса, с бели зъби. Беше много свенлива, а когато се усмихнеше, сякаш запалваха фенер. Обичаше брат ми — колкото й бе възможно. Но той я плашеше: толкова гръмогласен, огромен. А тя беше съвсем мъничка… тъничка като върбичка, подскачаше, щом някой я докоснеше по рамото…

Принцът не каза повече нито дума, потънал в размисъл. Блед слънчев лъч проби облаците на хоризонта и обагри в нежножълто мрачната градина.

— Говориш така, сякаш твърде много си мислил за нея — каза предпазливо старецът.

— О, аз я обичах. — Каза го съвсем простичко, без да откъсва очи от преплетените бурени. — Изгарях от любов към нея. Молех Бог да ми отнеме тази любов, макар да знаех, че ще се превърна в празна обвивка, ако бъда лишен от смисъла на живота си. А мисля, че и тя ме обичаше; често ми казваше, че съм единственият й приятел. Никой не я познаваше по-добре от мен.

— Подозираше ли Елиас?

— Разбира се. Подозираше всеки, който застанеше до нея по време на карнавалните шествия, а аз бях постоянно с нея. Но винаги с нужната почтеност — добави светкавично той. — Защо трябваше да съм до такава степен съвестен, дори и сега? Усирис да ми прости, но по-добре да му бяхме изменили! — Джосуа го изрече със стиснати зъби. — Предпочитам да бе мъртвата ми любов, отколкото само мъртвата съпруга на брат ми. — Той погледна укоризнено изпъкналата от десния му ръкав буца плът. — Смъртта й тежи като ужасяващ товар на съвестта ми — вината е моя! Боже мой, семейството ни е прокълнато.

Той млъкна, защото по пътеката се чуха стъпки.

— Принц Джосуа! Принц Джосуа, къде сте?

— Тук съм — отвърна разсеяно принцът и след миг един от гвардейците изскочи иззад живия плет.

— Принце — започна задъхан той и падна на едно коляно. — Сър Деорнот каза да дойдете веднага!

— Пак ли налитат? — запита Джосуа със сдържан тон, докато се надигаше и изтръскваше росата от вълненото си наметало.

— Не, ваше височество — отвърна гвардеецът; отваряше и затваряше от превъзбуда мустакатата си уста като риба на сухо. — Вашият брат — искам да кажа, кралят, ваше височество. Оттегля се. Обсадата свърши.

Принцът изгледа смутено Джарнауга. После забързаха по пътеката зад възбудения гвардеец.

— Върховният крал капитулира! — викна Деорнот, докато Джосуа се изкачваше по стълбите с развято от вятъра наметало. — Гледай! Подви опашка и побягна!

Деорнот се обърна и тупна Изорн приятелски по рамото. Синът на херцога се ухили, но намиращият се до него Айнскалдир изгледа ожесточено младия еркинландец — даваше му да разбере, че не бива да си позволява подобна глупост с него.

— Това пък какво е сега? — измърмори Джосуа, докато профучаваше край Деорнот към порутената преградна стена.

Точно под тях лежаха пръснати отломъците на разрушена сапьорска машина, доказателство за неуспелия опит да срутят стената, като прокопаят тунел под нея. Стената бе хлътнала около метър, но не бе рухнала: Дендинис я бе построил да издържи цяла вечност. Като подпалиха дървените колони, служещи за подпори при прокопаването на тунела, сапьорите сами се бяха затрупали под рухналите камъни.

В далечината лагерът на Елиас напомняше гъмжащ мравуняк. Оцелелите обсадни машини лежаха съборени и натрошени, за да не могат да бъдат използвани; нямаше ги безкрайните редици палатки — сякаш бяха пометени от ураганни ветрове. Чуваха се едва доловими звуци — далечни викове и плющене на камшици, — съпровождащи товаренето на обоза на Върховния крал.

— Той се оттегля! — каза възторжено Деорнот. — Успяхме!

Джосуа поклати глава.

— Защо? Защо го прави? Успяхме да унищожим съвсем незначителна част от войските му.

— Вероятно е разбрал, че Наглимунд е непристъпен — обади се Изорн.

— А защо не ни изчака да отслабнем? — не се отказваше принцът. — Ейдон! Какво става? Разбирам самият Елиас да се върне в Хейхолт — но защо не остави поне някаква символична обсада?

— За да ни примами навън — обади се тихо Айнскалдир. — На открит бой.

Свъсил вежди, той прокара палец по острието на камата си.

— Възможно е — отвърна принцът. — Но би трябвало да ме познава по-добре.

— Джосуа…

Джарнауга гледаше оттатък вдигащата лагера войска към утринната мъгла, забулила северния хоризонт.

— От север се задават странни облаци.

Другите се вторачиха нататък, но не видяха нищо, освен смътните очертания на Фростмарч.

— Какви са тези облаци? — запита най-после принцът.

— Буреносни облаци. Абсолютно необичайни. Каквито не съм виждал никога южно от планините.

Принцът бе застанал до прозореца, притиснал чело в хладната каменна рамка и заслушан в ромона на вятъра. Долу пустият двор бе огрян от лунната светлина и дърветата се полюшваха.

Воршева измъкна бялата си ръка изпод кожената завивка.

— Джосуа, какво има? Студено е. Затвори прозореца и си легни.

Той не помръдна.

— Вятърът духа навсякъде — отвърна кротко той. — Не можеш да му попречиш нито да нахлуе, нито да си замине.

— Прекалено късно е за твоите гатанки, Джосуа — прозя се тя и прокара пръсти през черната си коса, която се разпръсна върху чаршафа като черни криле.

— Вероятно за много неща е прекалено късно — добави той, приближи се и седна до нея на леглото.

Погали нежно дългата й шия, но продължаваше да гледа към прозореца.

— Съжалявам, Воршева. Знам, че съм… неясен. Никога не съм бил подходящият човек — нито за учителите си, нито за брат си или баща си… нито пък за теб. Понякога се питам дали не съм се родил в неподходящо време.

Той прокара пръст по бузата й и усети топлия й дъх върху ръката си.

— Когато се вгледам в този свят такъв, какъвто ми се представя, се чувствам безкрайно самотен.

— Самотен ли!? — надигна се Воршева.

Кожената й роба се отметна; гладката плът с цвят на слонова кост грейна под лунната светлина.

— Ти си жесток човек, Джосуа! Продължаваш да ме наказваш за грешката ми, че се опитах да помогна на принцесата. Как е възможно да споделяш едно легло с мен и да се наричаш самотен? Махни се, хленчещо момченце, върви да спиш с някое от онези студенокръвни северни момичета или в някоя монашеска бърлога. Хайде, махай се!

Тя замахна, но той хвана ръката й. Воршева беше крехка, но силна и го плесна два пъти със свободната си ръка, преди той да се търкулне върху нея и да я притисне.

— Кротко, милейди, кротко! — разсмя се той. Тя не се примири и продължи борбата. — Права си — продължи той. — Оскърбих те и те моля за прошка. Предлагам примирие.

Наведе се и я целуна по врата и по поруменялата от гняв буза.

— Ще те ухапя! — изсъска тя. Тялото й трепереше под неговото. — Ужасих се, когато тръгна на бой, Джосуа. Мислех, че ще загинеш.

— И аз бях уплашен не по-малко, милейди. На този свят има много неща, от които да се страхуваме.

— А сега се чувстваш самотен.

— Човек може да е самотен — отвърна принцът и й подаде устната си да я захапе — и в най-изисканата и превъзходна компания.

Свободната й ръка обви врата му и го привлече по-близо. Лунната светлина посребри сплетените им тела.

Джосуа пусна кокалената лъжица в купата със супата и изгледа ядосано образувалите се по повърхността й вълнички. Трапезарията бръмчеше от мърморенето на множество гласове.

— Не мога да ям! Трябва да разбера!

Воршева, която се хранеше мълчаливо, но с обичайния си добър апетит, го стрелна с обезпокоен поглед през масата.

— Какво и да се случва, принце — обади се притеснено Деорнот, — трябва да сте силен.

— Ще трябва да кажеш нещо на хората, принц Джосуа — намеси се с пълна уста Изорн. — Те са развълнувани и объркани. Краля го няма. Защо да не празнуваме?

— Отлично знаете защо! — изсумтя Джосуа и подпря с длан слепоочието си да успокои болката. — Сигурно разбирате, че това е капан — че Елиас не би се предал така лесно!

— Да — съгласи се Изорн, но не изглеждаше особено убеден. — Това обаче не означава, че целият скупчил се като добитък във вътрешната крепост народ… — той посочи с широк жест заобиколилите от всички страни масата на принца хора, някои бяха седнали направо на пода или подпираха стената на трапезарията, тъй като имаше столове само за благородниците, — че тези хора са в състояние да разберат това. Казва ти го човек, прекарал кошмарна зима в затрупания под снеговете Елвритшала.

И Изорн отхапа огромен залък.

Джосуа въздъхна и се обърна към Джарнауга. Старецът, чиито змиевидни татуировки помръдваха странно под светлината на фенерите, беше потънал в разговор с отец Странгиард.

— Джарнауга — каза тихичко Джосуа. — Спомена, че искаш да разговаряме за някакъв сън.

Възрастният римър помоли свещеника за извинение.

— Да, Джосуа — наведе се към принца той, — но може би е по-добре да поговорим насаме. — Той наостри уши към глъчката в трапезарията. — Макар че едва ли някой би могъл да ни подслуша тук, дори ако се навре под стола ти.

На лицето му се появи хладна усмивка.

— Пак имах сънища — продължи след малко той със светнали изпод рунтавите вежди очи. — Не съм в състояние сам да ги повикам, но понякога се явяват неканени. Нещо се е случило с групата, която изпрати в Урмшайм.

— Нещо? — Слабото лице на Джосуа потъмня.

— Беше само сън — каза за свое оправдание Джарнауга, — но усетих голям трус — болка и ужас — и чух момчето Саймън да вика… да вика уплашен и ядосан… и още нещо…

— Възможно ли е случилото се с тях да е свързано с бурята, която видя тази сутрин? — попита мрачно принцът, сякаш чул дълго чакана лоша вест.

— Не мисля. Урмшайм е по на изток, зад езерото Дроршул и оттатък Пустошта.

— Живи ли са?

— Не мога да разбера. Беше само сън, при това кратък и много странен.

Малко по-късно двамата крачеха безмълвно по високата стена на замъка. Вятърът беше изтъркалял облаците надалеч и лунните лъчи огряваха пустия град под тях с призрачната си светлина.

Втренчен в черното северно небе, Джосуа издиша облак пара.

— Значи се стопи и най-слабата надежда за Трън.

— Не съм казал такова нещо.

— И няма нужда. Предполагам, че и вие със Странгиард не сте напреднали с проучванията си какво се е случило с Минияр, меча на Фингил?

— Не, за съжаление.

— Какво още трябва да се случи, за да ни увери в нашето поражение? Бог си направи жестока шега с…

Джосуа млъкна, щом старецът го стисна за ръката.

— Принц Джосуа — промълви той, присвил очи към хоризонта, — ти ме убеди никога да не се отнасям пренебрежително към боговете, дори към чуждите.

В старческия му глас за първи път прозвуча вълнение.

— Какво искаш да кажеш?

— Нали попита какво още може да ни се случи? — изсумтя с горчивина старецът. — Буреносните облаци, черният ураган на север… идва към нас — при това много бързо.

Младият Остраел от Ранчестър трепереше до преградната стена; припомняше си онова, което му бе казал веднъж баща му.

„Добре е да служиш на своя принц. Това ще те научи да гледаш на света като воин, момчето ми — нареждаше Фирсфрам, обгърнал със съсухрената си фермерска ръка през рамото своя син, докато майка му безмълвно ги наблюдаваше със зачервени очи. — Може би ще те пратят на Южните острови или в Набан и ще се махнеш от този прокълнат вятър във Фростмарч“.

Баща му го нямаше вече. Изчезна миналата зима, отмъкнаха го вълци през ужасно студения декандер… вълци или нещо друго, защото нямаше и следа от него. И сега синът на Фирсфрам, все още не вкусил южняшкия живот, стоеше върху стената на мразовития вятър и студът проникваше до самото му сърце.

Майка му и сестрите му се притискаха една към друга във временните бараки със стотиците прокудени в крепостта на Наглимунд. Каменните й стени бяха много по-добро убежище срещу вятъра от вишката, на която стоеше той, но дори те, независимо колко дебели бяха, не можеха заглушат страховития ураган, който настъпваше срещу тях.

Всяващо ужас огромно сиво петно, от което не можеше да откъсне поглед, се разстилаше над хоризонта като разлято във вода мастило. Празно пространство, сякаш гигантска гума беше изтрила въздуха. Като че ли самото небе се бе изкривило, завихряйки облаците спираловидно надолу като във фуния. Огнените шипове на светкавиците прорязваха от време на време върха на урагана. И грохотът, далечен като плисък на дъжд върху масивен покрив и натрапчив като звука от тракащите зъби на Остраел, не секваше.

Топлият климат и приказните, облени от слънчева светлина хълмове на Набан все повече се превръщаха за сина на Фирсфрам в разказвани от свещеници митове, измислена утеха, която забулваше ужаса от неминуемата смърт.

Ураганът връхлиташе с барабанен грохот като рояк оси.

Свирепият вятър за малко да угаси фенера на Деорнот; той го заслони с наметалото си, докато пламъкът отново не заблещука уверено. До него Изорн Исгримнурсон се взираше в студения, прорязван от светкавици мрак.

— В името на Божието дърво! Черно като в нощ — изпъшка Деорнот. — Току-що отмина пладне, а едва виждам.

Изорн отвори уста, тъмна ивица върху бледото му, осветено от фенера лице, но не отрони нито дума. Устните му помръдваха беззвучно.

— Всичко ще е наред — опита се да го успокои Деорнот, но самият той бе уплашен от страха, обладал младия римър. — Най-обикновен ураган — поредният злобен, жалък номер на Приратес…

Самият той знаеше, че това не е истина. Черните облаци, които забулваха слънцето, домъкнали нощта до самите порти на Наглимунд, влачеха със себе си заплаха, която притискаше цялото му същество с тежестта на каменния похлупак на гробница. Що за магия беше тази, пронизала го като с ледено копие до мозъка на костите?

Ураганът настъпваше неумолимо към тях като огромен тъмен облак, проснал се във всички посоки около замъка, извисил се и над най-високите зъбери на стените, раздиран от синкавобелия блясък на светкавиците. Сгушеният град и околността проблясваха ослепително за миг и отново потъваха в мрак. Барабанният грохот отекваше в преградната стена.

Когато блесна поредната светкавица, замествайки за миг дневната светлина, Деорнот видя нещо, което го накара да се извърне и да сграбчи ръката на Изорн тъй силно, че римърът присви очи от болка.

— Доведи принца — глухо каза Деорнот.

Изумлението от странното поведение на Деорнот потисна суеверния страх на Изорн от урагана. Лицето на младия рицар сякаш се бе състарило, изпод забитите му в ръката на Изорн нокти потече струйка кръв.

— Какво… какво има?

— Доведи принц Джосуа — повтори Деорнот. — Върви!

Без да откъсва очи от приятеля си, римърът направи знака на Дървото и тръгна, олюлявайки се, към стълбището.

Втрещен, натежал като олово, Деорнот не помръдваше; предпочиташе да беше загинал на хълма Биволски гръб — дори с най-позорната смърт, — отколкото да бе зървал гледката пред очите си.

Когато Изорн се върна с принца и Джарнауга, Деорнот продължаваше да гледа втренчено пред себе си. Не се наложи да го питат какво е видял, тъй като светкавиците осветиха гледката.

Пред стените на Наглимунд стоеше огромна армия. Сред вихъра на урагана се възправяше безкрайна гора от настръхнали копия. Цяла галактика от грейнали очи проблясваше в мрака. Барабаните отново изтрещяха като гръмотевица, а ураганът се носеше към замъка и града като гигантска вълна от дъжд, черни облаци и ледени мъгли.

Хиляди грейнали очи, изпълнени с ожесточено нетърпение, оглеждаха втренчено стените. Развети бели коси и тесни бледи лица в тъмни шлемове не помръдваха с приковани в камъните на Наглимунд погледи. Небесният огън оцветяваше в синьо върховете на копията. Бяха сякаш някаква призрачна армия, неосезаема като лунно сияние. Барабаните изгърмяха ритмично. Из мъглата крачеха и някакви високи бронирани силуети с криви тояги в ръцете. Барабаните отново гръмнаха и се възцари тишина.

— Милостиви Ейдон, смили се над мен! — замоли се Изорн. — Положи ме с ръце върху гръдта си…

— Кои са тия, Джосуа? — попита тихичко Деорнот, сякаш просто от любопитство.

— Белите лисици. Норните — отвърна принцът. — Подкрепленията на Елиас. — Той вдигна уморено ръка, сякаш за да изтрие от погледа си гледката на призрачния легион. — Децата на Краля на бурите.

— Ваше високопреосвещенство, моля ви!

Отец Странгиард дърпаше възрастния мъж, отначало лекичко, а след това все по-силно. Старецът не помръдваше от пейката — дребен силует в сумрака на билковата градина.

— Трябва да се отдадем на молитви, Странгиард — повтори заинатено епископ Ейнодис. — Падни на колене.

Пулсиращият, оглушителен тътен на урагана се усилваше. Главният архивар изпита паническо желание да побегне — някъде, където и да е.

— Това… това не е обичайното смрачаване, епископе. Трябва да влезете вътре веднага. Моля ви.

— Знаех си, че не бива да оставам. Казах на принц Джосуа да не застава срещу законния крал — не преставаше да хленчи Ейнодис. — Бог ни се гневи. Трябва да се молим, за да ни покаже праведния път — да си спомним мъките му върху Дървото…

Той размаха конвулсивно ръка, сякаш пъдеше мухи.

— Това ли? Това не е Божие дело — отвърна Странгиард с необичаен за него навъсен израз. — Това е дело на твоя „законен крал“ — и на неговия любим магьосник.

Епископът се направи, че не го чува.

— Благословени Усирис — задърдори той, отдалечавайки се пълзешком от свещеника към потъналия в сянка буренак. — Твоите смирени чада се разкайват за греховете си. Не се подчинихме на волята Ти и си навлякохме справедливия Ти гняв…

— Епископ Ейнодис! — викна Странгиард вбесен и пристъпи след него, но спря от изненада.

Над градината се спусна плътна, студена вихрушка. След миг главният архивар се разтресе от сковаващия студ и барабаненето внезапно спря.

— Нещо…

Леден вятър метна качулката в лицето му.

— О, да, ние, немощните хорица, съгрешихме безмерно в горделивостта си! — припяваше Ейнодис и пълзеше из буренака. — Ние Те ум-м-моляваме… ние Те ум-м-мо… — И изведнъж млъкна, сякаш задавен.

— Епископе?

В центъра на буренака нещо помръдна. Странгиард зърна зейналата уста на стареца. Като че ли нещо го бе сграбчило; наоколо му се разлетя кал и скри случващото се в сумрачния гъсталак. Епископът изписка умолително.

— Ейнодис! — изкрещя Странгиард и се метна в буренака. — Епископе!

Писъкът престана. Странгиард стоеше над свитото тяло на епископа. Съвсем бавно, сякаш довършвайки някакъв сложен номер, то се търкулна на една страна.

Лицето му бе оплискано в кръв. На земята до него като захвърлена играчка се мъдреше някаква черна глава. Докато дъвчеше светкавично, главата се извърна и се ухили на Странгиард. Малките й очички блещукаха като избелели зърна, а тънките мустачки бяха опръскани с кръвта на епископа. Една ръка с дълги нокти се протегна от дупката, за да придърпа епископа, и в същия момент от двете й страни изпод земята изскочиха още две глави. Главният архивар отстъпи крачка назад. В гърлото му като буца заседна ужасен вик. Земята отново потръпна конвулсивно — навсякъде около него. Тънички черни ръце се заизвиваха като къртичи зурли над пръстта.

Странгиард залитна назад и се строполи; запълзя към пътеката, очаквайки всеки миг някоя лепкава ръка да го сграбчи за глезена. Зина ужасено, но не можа да издаде нито звук. Изправи се и хукна по пътеката към параклиса босоног — беше загубил сандалите си в храсталака. Целият свят сякаш тънеше във влажно безмълвие, което го давеше, сграбчило сърцето му. Дори трясъкът на хлопналата зад гърба му врата на параклиса отекна някак глухо. Докато се мъчеше да пусне с треперещи пръсти резето, пред очите му се спусна сивкава пелена. Той се отпусна с облекчение в нея като в меко легло.

Пламъците на безброй факли разцъфтяха сред норните като маково поле — мятаха алени отблясъци върху отвратителните им лица и придаваха гротескно исполински размери на бронираните великани, които се спотайваха зад тях. Много воини се изкатериха по стените на замъка, за да гледат, без да проронят и дума от вцепенение.

Петима призрачни като паяжина конници излязоха напред. Отблясъците от факлите подскачаха върху пелерините им и червената пирамида на Стормспайк проблясваше и пулсираше върху издължените им правоъгълни щитове. Сякаш самият ужас обграждаше като облак тези качулати силуети и сграбчваше сърцето на всеки, който ги зърнеше. Струпалите се по стените защитници усетиха да ги завладява ужасяващо, безпомощно безсилие.

Конникът, който яздеше най-отпред, вдигна копието си; четиримата зад него повториха жеста му. Барабаните избумтяха трикратно.

— Къде е господарят на Уджин е-д’а Сикуней — Капана, уловил ловеца? — Присмехулният му вик отекна като вой на вятъра в дълъг каньон. — Къде е господарят на Къщата с хиляда пирони?

Вместо отговор връхлетя ревът на бушуващия ураган.

— Тук съм — пристъпи най-после напред Джосуа, крехък силует на върха на порталната кула. — Какво търси тази странна тълпа пред вратата ми?

Гласът му бе спокоен, но се усети леко потрепване.

— Ами… дойдохме да проверим ръждясали ли са пироните, след като натрупахме мощ.

Думите се редяха бавно, издишвани сякаш с големи усилия, като че ли конникът не бе свикнал да говори.

— Дойдохме, простосмъртни, да си върнем малко от своето. Този път пръстта на Остен Ард ще бъде напоена с човешка кръв. Дойдохме да сринем вашия дом над главите ви.

Неизмеримата мощ и омраза, стаени в глухия му глас, накараха много от воините да заплачат и да се спуснат от стените към замъка под тях. Докато Джосуа стоеше безмълвен над портата, един пронизителен вик се извиси над стоновете и уплашените шепоти на наглимундците.

— Копачи! В крепостта има копачи!

Принцът се извърна, привлечен от някакво раздвижване до себе си. Деорнот се изкачи, преплитайки крака, и застана до него.

— Градините на крепостта гъмжат от букени — промълви младият рицар.

Очите му се разшириха, щом погледна надолу към белите конници.

Принцът пристъпи напред.

— Говориш сякаш за отмъщение — извика той към бледата тълпа долу. — Но това е лъжа! Вие идвате по нареждане на Върховния крал Елиас — един простосмъртен. Вие служите на простосмъртен. Хайде. Сторете най-голямото зло! Ще разберете, че не всички пирони на Наглимунд са ръждясали и че нашето желязо все още може да умъртвява сити!

Оределите на стената воини се пооживиха. Конникът-водач смуши коня си крачка напред.

— Ние сме Червената ръка! — В гласа му прозвуча гробовен хлад. — Не служим на никого, освен на Инелуки, Господаря на бурите. Тук сме по своя собствена воля — така както смъртта ви ще си е вашата собствена смърт!

Той размаха копието над главата си и барабаните гръмнаха отново. Пронизително ревнаха рогове.

— Докарайте фургоните! — викна от покрива Джосуа. — Блокирайте вратата! Ще се опитат да я съборят!

Но вместо да докарат таран и да се опитат да строшат тежкото желязо и яките греди на портата, норните останаха безмълвни на местата си — наблюдаваха как петимата конници бавно пристъпват напред. Един от стражите върху стената стреля. Последваха го двайсетина други, но стрелите, улучили ездачите, просто преминаха през тях: призрачните конници дори не спряха.

Думкаха яростни барабани, стенеха и пищяха гайди и тръби. Осветявани от време на време от блесналите светкавици, конниците слязоха на земята и закрачиха към портата.

Водачът смъкна качулката си със смразяваща решителност. Бликна алена светлина. Той откъсна качулката и сякаш се преобърна наопаки; превърна се в безформено огнено сияние. Останалите направиха същото — пет огромни безлики силуета с блещукащи очертания, по-високи от два човешки боя и потрепващи в аленочервени копринени отблясъци.

Щом водачът вдигна ръце и опря огнените си длани върху портата, на безокото му лице зейна черна уста.

— Смърт! — изрева той и гласът му сякаш разтърси стените до основи.

Металните панти се нажежиха до оранжево.

— Хей ма’акаджо-ша!

Масивните греди почерняха и запушиха. Теглейки като обезумял за ръката вцепенения Деорнот, Джосуа скочи върху стената.

— Т’си анх пра Инелуки!

Докато воините се блъскаха с крясъци надолу по стълбите, блесна ярка светлина, чу се оглушителен трясък, по-силен от барабанен гръм, и непоклатимата порта избухна в пушещи и пламнали трески. Те се посипаха, съскайки като смъртоносен дъжд, а стената се сгромоляса, стоварвайки се върху опитващите се да се спасят мъже.

През димящия отвор нахлуха бронирани норни. Някои носеха дълги дървени или кокалени тръби с прикрепени към краищата им главни. От тръбите хвърчаха огромни пламъци и превръщаха бягащите воини в подскачащи, стенещи факли. Гигантски тъмни фигури си проправяха път по чакъла: като размахваха дълги, обковани с желязо тояги в косматите си ръце и ревяха като мечки-стръвници, хунен трошаха всичко по пътя си. Потрошени тела се мятаха като кегли около тях.

Преодолели сковаващия страх, някои от воините се втурваха храбро в битката. Един от гигантите рухна, прободен с две копия в корема, но само миг след това копиеносците вече бяха мъртъвци, целите окичени с белоперестите стрели на норните. Надавайки диви крясъци, призрачните норни връхлитаха неспирно през димящия пролом.

Деорнот дръпна потресения Джосуа към вътрешната крепост. Почернялото от сажди лице на принца бе омазано със сълзите и кръвта му.

— Елиас е посял зъбите на дракона — задъхано каза Джосуа, докато Деорнот го дърпаше покрай един воин, от чието гърло излизаха гъргорещи звуци.

На Деорнот му се стори, че позна младия копиеносец Остраел, който ги охраняваше при срещата с краля, погребан под гърчещите се черни тела на двайсетина копачи.

— Брат ми е засял семена за смъртта на всички! — простена Джосуа. — Той е луд!

Преди да успее да отговори — а и какъв ли би могъл да бъде отговорът му, запита се Деорнот, — двама норни с блещукащи като огънчета очи през процепите на шлемовете заобиколиха ъгъла на вътрешната крепост: влачеха пищящо момиче. Единият забеляза Деорнот, изсъска нещо, преряза с тъмния си тънък меч гърлото на девойката и блъсна тялото й настрани.

Деорнот усети да му се повдига и се хвърли към тях с вдигнат меч. Принцът го бе изпреварил с проблясващия като мълниите в черното небе над главата му Найдел — а беше едва следобед!

„Значи настъпи часът“, помисли си обезумял той.

Стоманата звънна в полираното омагьосано дърво.

„Над всичко достойнството мина му отчаяна мисъл. — Дори и никой да не го види… Бог вижда…“

Белите лица, отвратителни и злобни, плуваха пред смъдящите го от потта очи.

Нито един от сънищата му за Ада, нито една от гравюрите в многобройните му книги, нито едно от предупрежденията на учителите му ейдонити не биха могли да подготвят отец Странгиард за невъобразимия пъкъл, в който се бе превърнал Наглимунд. Светкавици пращяха в небето, буботеха гръмотевици, а гласовете на палачи и жертви едновременно се издигаха на възбог като вопли на прокълнати. Въпреки вятъра и шибащия дъжд навсякъде из мрака бушуваха пожари и изпепеляваха мнозина, които се надяваха да намерят спасение от безумието зад яките врати.

Докато накуцваше из тъмните коридори, той виждаше как норните се катерят през строшените прозорци на параклиса и стана безпомощен свидетел, когато сграбчиха нещастния брат Еглаф, коленичил за молитва пред олтара. Бе му непосилно да съзерцава онова, което щеше да последва, без да може да помогне с нищо на своя брат пред Бога. Измъкна се навън с очи, прелели от заслепяващите го сълзи, и натежало като олово в гърдите сърце и се насочи към покоите на принца във вътрешната крепост.

Сгушен в дълбоката сянка на живия плет, зърна телата на храбрия Етелферт от Тинсет и двама от гвардейците му, смлени на кървава пихтия от сопата на един ревящ гигант.

Пред очите му изтече до последна капка кръвта на главния управител Ейдграм, останал на крака, докато писукащите копачи връхлитаха отгоре му.

Видя и как един космат гигант раздра на парчета една от придворните дами под обезумелия поглед на друга, клекнала до тях жена.

Ужасът вилнееше на всяка крачка като някакъв кошмар, който никога няма да приключи.

Макар и убеден, че Бог е извърнал очи от предсмъртната агония на Наглимунд, той отправи отчаяна и страстна молитва през сълзи към Усирис. Сред купчина трупове, чиито очи се белееха като на убити по време на лов животни, пред него изникнаха двама обгорели рицари без шлемове. Мина доста време, преди да разпознае в тях Деорнот и принца. Още по-мъчително трудно успя да ги убеди да го последват.

В лабиринта от коридори на резиденцията беше по-спокойно. Норните бяха успели да проникнат и тук: имаше няколко сгърчени до стената и пльоснати върху каменната настилка тела, но повечето хора се бяха скрили в параклиса или трапезарията, където норните не бяха претърсвали. Поне засега.

При вика на Джосуа Изорн отлости вратата. Синът на Исгримнур, Айнскалдир и шепа еркинландци и римъри охраняваха лейди Воршева и херцогиня Гутрун. Имаше още няколко придворни, сред които бяха Таусър и арфистът Сангфугол.

Докато принцът се опитваше да се освободи от прегръдката на ридаещата Воршева, Странгиард откри легналия на един тюфлек в ъгъла Джарнауга; главата му бе бинтована надве-натри с просмукана с кръв превръзка.

— Покривът на библиотеката се срути — усмихна се горчиво старият римър. — Боя се, че пламъците погълнаха почти всичко.

За отец Странгиард това може би беше най-тежкият удар. Той отново зарида и сълзите потекоха дори изпод превръзката на окото му.

— Можеше… можеше да е и по-лошо — успя да изстене накрая той. — Можеше и ти да загинеш, приятелю.

Джарнауга поклати глава и трепна от болката.

— Не. Все още не. Но съвсем скоро. Успях да спася едно нещо.

Той измъкна изпод робата си омачкания ръкопис на Моргенес. Най-горната страница аленееше от кръвта му.

— Пази го. Надявам се, че все още може да помогне.

Странгиард взе внимателно ръкописа, завърза го с един шнур от масата на Джосуа и го пъхна във вътрешния джоб на расото си.

— Можеш ли да се изправиш? — попита той Джарнауга.

Старецът кимна и свещеникът го подкрепи да се надигне.

— Принц Джосуа — каза Странгиард, като държеше Джарнауга за лакътя. — Хрумна ми нещо.

Принцът се извърна от спешното обсъждане с Деорнот и останалите и изгледа нетърпеливо главния архивар.

— Какво? — Без опърлените вежди челото му се натрапваше още по-силно — бледа лъщяща изпъкналост под ниско подстриганата коса. — Да не искаш да построя нова библиотека? — Принцът се подпря изтощен на стената; отвън долитаха викове. — Извинявай, Странгиард. Казах глупост. Какво си намислил?

— Има изход.

Няколко оплескани с кал отчаяни лица се извърнаха едновременно към него.

— Какъв? — Джосуа се приведе, гледаше го напрегнато. — Да излезем с марш през вратата ли? Доколкото знам, отворена е.

Неотложността на момента помогна на Странгиард да издържи на погледа на принца.

— Има таен проход от караулната стая до източната врата — продължи той. — Знам го — нали вие ми наредихте да се взирам месеци наред в чертежите на замъка на Дендинис при подготовката за обсадата.

Спомни си свитъците от кафяв пергамент, изпъстрени с избледняло мастило със старателните указания на Дендинис, сега овъглени и превърнати в пепел върху каменния под на библиотеката. Очите му отново се просълзиха.

— Ако… ако се доберем дотам, можем да се измъкнем нагоре по Стайл към хълмовете Велдхелм.

— А оттам накъде? — запита с раздразнение Таусър. — Да умрем от глад по чукарите? Или да ни изядат вълците в Алдхеорте.

— Може би предпочиташ да бъдеш изяден тук веднага от по-неприятни създания? — изсумтя Деорнот.

Сърцето му заби по-бързо при думите на свещеника; смътната надеждица беше почти мъчителна, но бе готов да понесе всичко, за да спаси своя принц.

— Ще се наложи да си проправяме път с бой — обади се Изорн. — Вече чувам норните да нахлуват в резиденцията. С нас има жени и деца.

Джосуа огледа двайсетината изтощени и уплашени лица около себе си.

— Мисля, че е по-добре да загинем навън, отколкото да изгорим живи тук — каза най-накрая той. И вдигна ръка в жест на благослов или примирение. — Да тръгваме.

— Една дума, принц Джосуа.

Принцът се приближи до пристъпващия с големи усилия Джарнауга, подкрепян от свещеника.

— Ако успеем да се придвижим до вратата на Галерията — продължи тихо Странгиард, — възниква още един проблем. Тя е направена за защита, не за бягство. Отвътре лесно може да бъде не само затворена, но и отворена.

Джосуа изтри пепелта от челото си.

— Искаш да кажеш, че трябва да намерим начин да я блокираме зад себе си?

— За да имаме надежда за спасение.

Принцът въздъхна. По ранената му устна избиха капки кръв.

— Нека първо стигнем до вратата, след това ще му мислим.

Измъкнаха се накуп през вратата, като изненадаха двама норни в коридора. Айнскалдир тресна с брадвата си по шлема този, който беше по-близо до него, и мрачният проход се освети от бликналите искри. Другият успя само да вдигне късия си меч, преди Изорн и един от наглимундските стражи да го пронижат. Деорнот и принцът подкараха бързо придворните навън.

Грохотът от касапницата бе позатихнал. Из пустите коридори само от време на време долитаха болезнени стонове и възторжени възгласи. Щипещият очите пушек, догарящите пламъци и присмехулните песни на норните придаваха на резиденцията облика на кошмарно подземие, лабиринт в преддверието на самата Преизподня.

Насред варварски порутената градина на замъка ги нападнаха подвикващи копачи. Един от воините се строполи мъртъв с нащърбен букенски нож в гърба, а докато отблъскваха нападателите, една от прислужниците на Воршева бе отмъкната в една пукнатина в земята. Деорнот се втурна да я спаси и прониза едно гърчещо се и свирукащо черно тяло с меча си, но тя вече бе изчезнала. Единствено изящната пантофка, която остана да лежи в подгизналата от дъжда кал, напомняше за съществуването й само допреди миг.

Двама великани бяха открили винарската изба и водеха люта пиянска битка за последната бъчва пред караулното помещение на вътрешната крепост — налагаха се, обезумели от ярост, със сопите си и ревяха оглушително. Ръката на единия висеше, а другият имаше ужасяваща рана на главата: част от кожата му се люшкаше и цялото му лице беше окървавено. Но двамата продължаваха да се кълцат сред отломките от натрошени каци и труповете на защитници на Наглимунд, и да джавкат на неразбираемия си език.

Проснати под проливния дъжд направо в калта в края на градината, Джосуа и Странгиард се взираха с присвити очи.

— Вратата на караулното е затворена — каза Джосуа. — Може и да успеем да прекосим невредими открития двор, но ако е залостена сме обречени. Няма да можем да я разбием бързо.

Странгиард потръпна.

— Дори и да го направим, след това няма… няма да можем да я залостим отвътре.

Джосуа погледна Деорнот, който не каза нищо.

— Все пак — прошепна принцът — тъкмо затова сме тук. Вземаме разстоянието на бегом.

И всички хукнаха. Двамата великани, единият от които бе забил зъби във врата на другаря си, се търкаляха на земята, сплетени в невиждана битка като богове от праисторически времена. Без да забележи притичващите край тях човешки същества, единият пририта от болка и масивният му крак просна арфиста Санфугол в калта. Изорн и старият Таусър моментално притичаха назад и го вдигнаха; в същия момент от другия край на двора до слуха им достигна пронизителен възбуден крясък.

Бяха привлекли вниманието на десетина норни, двама от които яхнали бели коне. Щом видяха групичката на принца, те нададоха оглушителни викове и препуснаха напред покрай вече безжизнените гиганти.

Изорн стигна до вратата и я дръпна. Тя се отвори, но докато обхванатите от ужас хора се блъскаха да влязат вътре, първият ездач връхлетя, насочил дългото си копие напред.

Чернобрадият Айнскалдир се втурна ръмжейки като побеснял пес напред, приклекна светкавично под удара на копието, подскочи и се метна откъм едната страна на норна. Сграбчи развятото му наметало и го дръпна с все сила, като се търкулна на земята и събори врага със себе си. Останалият без ездач кон се плъзна върху влажния калдъръм. Айнскалдир коленичи над падналия норн, стовари с все сила брадвата си върху него и повтори удара. Бе ослепял за случващото се около него и за малко вторият ездач да го прониже с копието си, ако Деорнот не бе грабнал един капак от каца — запрати го по норна и го събори от коня върху един жив плет. Ревящите пешаци вече връхлитаха, когато Деорнот издърпа обезумелия Айнскалдир от накълцаното туловище на норна.

Вмъкнаха се през вратата на броени крачки пред нападателите си и Изорн и други двама успяха да я затръшнат. Копията изтрещяха по масивното дърво; миг по-късно един от норните изкрещя нещо с пискливия си, стържещ глас.

— Брадви! — обади се Джарнауга. — Поне дотолкова познавам езика на Хикеда’я. Отиват за брадви.

Странгиард! — викна Джосуа. — Къде е проклетият тунел?

— Много е… много е тъмно — отвърна с разтреперан глас свещеникът.

Стаята наистина бе осветена единствено от колебливите оранжеви отблясъци между гредите на тавана. Под прихлупения покрив се събираше пушек.

— Мисля… мисля, че е до южната стена…

Айнскалдир и още няколко души се втурнаха и задърпаха тежките гоблени.

— Вратата! — изрева Айнскалдир. — Заключена е — добави след миг.

Ключалката на масивната дървена врата беше празна. Джосуа се вторачи в нея и в същия момент през вратата към вътрешния двор се показа върхът на забита отвън брадва.

— Строшете я — изкомандва той. — Останалите да струпат, каквото намерят, пред другата врата.

За броени секунди Айнскалдир и Изорн строшиха резето. В следващия миг избиха вратата от пантите и се втурнаха по стръмния коридор. Още едно парче от вратата зад тях се отцепи.

Пробягаха неколкостотин метра, като по-здравите помагаха на по-немощните. Накрая един от придворните се свлече ридаейки на земята, неспособен да продължи. Изорн понечи да се върне, но майка му Гутрун, самата тя залитаща от умора, му махна с ръка.

— Остави го. Може да продължи и сам.

Изорн я изгледа строго и сви рамене. Продължиха по наклонения каменен тунел и чуха, че мъжът се надигна и ги последва с ругатни.

Щом стигнаха вратата — мрачна и масивна на светлината на единствената факла, извисяваща се от пода чак до тавана, — зад тях отекна глъчката от преследвачите им. Страхувайки се от най-лошото, Джосуа протегна ръка към металната халка и дръпна. Вратата се люшна навътре под глухия стон на пантите.

— Слава на Усирис — промълви Изорн.

— Изкарайте жените — нареди Джосуа и двама от воините изпълниха за секунди заповедта, като ги избутаха през огромната врата.

— Следва най-трудното — каза Джосуа. — Или трябва да намерим начин да залостим вратата, или да оставим достатъчно мъже да забавят преследвачите.

— Аз оставам — изръмжа Айнскалдир. — Тази нощ вкусих магьосническа кръв. Нямам нищо против още малко.

И потупа дръжката на меча си.

— Не. Тази работа е единствено за мен.

Джарнауга се закашля и се отпусна на ръката на Странгиард. Високият свещеник го погледна и моментално разбра.

— Аз умирам — отрони Джарнауга. — Не ми е писано да изоставя Наглимунд. Винаги съм го знаел. Трябва само да ми оставите меч.

— Ти нямаш сили! — прекъсна го раздразнено Айнскалдир.

— Имам достатъчно, за да затворя тази врата — отвърна спокойно старецът. — Виждате ли? — Той посочи огромните панти. — Изработени са съвсем деликатно. Щом се затвори вратата, едно откършено острие ще препречи пътя и на най-якия преследвач. Вървете.

Принцът се обърна с намерение да се противопостави, но откъм тунела отекнаха дрезгави крясъци.

— Добре — промълви тихо той. — Бог да те благослови, старче.

— Излишно е — отвърна Джарнауга.

Той свали нещо лъскаво от врата си и го притисна в ръката на Странгиард.

— Странно е да се сприятелиш в последния момент — каза Джарнауга.

Очите на свещеника се насълзиха и той целуна римъра по бузата.

— Приятелю мой — прошепна той и мина през отворената врата.

Последното, което видяха, бе грейналият му от пламъка на факлата поглед, докато притискаше с рамо вратата. Тя се затвори и шумът от преследвачите заглъхна.

След дълго изкачване по една безкрайна стълба най-после се измъкнаха на открито под пронизващия вятър и леещия се като из ведро дъжд. Ураганът бе поутихнал и от голия склон под гористия Стайл се виждаха блещукащите сред останките на Наглимунд пожари и черните нечовешки силуети, които танцуваха сред пламъците.

Джосуа дълго съзерцава гледката безмълвно; по почернялото му от саждите лице се стичаха струи дъжд. Миниатюрната му компания се гушеше треперейки зад гърба му в очакване да продължат пътя си.

Принцът вдигна левия си юмрук.

— Елиас! — извика той и вятърът подгони ехото надалеч. — Ти донесе смърт и проклятие над бащиното ни кралство! Ти събуди древното зло и разруши Опеката на Върховния крал! Лиши ме от дом и унищожи много от нещата, които обичах. — Той спря и преглътна сълзите си. — Ти не си повече крал! Ще ти отнема короната. Ще я отнема, кълна се!

Деорнот го хвана за лакътя и го отдалечи от ръба на пътеката. Поданиците на Джосуа го очакваха, измръзнали и уплашени бездомници насред пустия Велдхелм. За миг той сведе глава — било от умора, било за молитва, след което ги поведе в мрака.

44. Кръв и кръжащият свят

Черната кръв на дракона го бе заляла, изгаряща като огън. Сякаш отми собствения му живот от него. Ужасяващата й същност го обсеби, попари духа му и всели в него духа на дракона. Сякаш самият той се бе превърнал — в мига, преди да го обгърне мракът — в тайнственото сърце на Червея.

Притаеният и заплетен живот на Игджарджук го облада. Той се разпростря; промени се и тази промяна беше болезнено мъчителна като смърт и раждане едновременно.

Костите му натежаха, плътни като камъни и извити като на влечуго. Кожата му се втвърди в перлени люспи и той я усети да се плъзга по гърба му като броня.

Кръвта на дракона запулсира в гърдите му, тромава като мрачна звезда в пусто небе, мощна и гореща като ковашки огън. Ноктите му се забиха в каменната кожа на света, а древното му сърце туптеше… и туптеше… и туптеше… Изпълни го крехката, древна мъдрост на драконския род, живял още през младенческите дни на земята, след това усети да го затиска бремето на неизброимите години, бушуващите като талази на огромна река мрачни хилядолетия. Беше един измежду многото от най-древните раси, един от първородните на изстиващата земя и лежеше свит на кълбо под пръстта на света, като сврял се в ябълка най-нищожен червей…

Старата черна кръв препускаше из него. Той продължаваше да расте, възприемаше и наричаше нещата в кръжащия свят. Кожата му — земната кажа — стана негова собствена кожа; пълзящата повърхност, върху която се раждаха всички земни твари, измъчваха се и гаснеха, капитулирайки най-накрая, за да се превърнат отново в частица от него. Костите му бяха неговите кости, скалните подпори, върху които се крепяха всички неща и през които усещаше всяко трепване, всяко дихание на живота.

Беше Саймън. И в същия момент беше драконът. И въпреки всичко самата земя в цялата й безбрежност и всичките й подробности. И още се разрастваше и разрастваше, усещаше животът му на простосмъртен да го напуска…

Сред внезапната самота на величието си, уплашен, че ще загуби всичко, той протегна ръка да докосне онези, които беше познавал. Усещаше топлината на техните животи, сякаш искри сред огромен, брулен от ветрове мрак. Толкова много животи — толкова значими, толкова нищожни…

Видя Рейчъл — приведена, остаряла. Седеше на столче в празна стая и държеше побелялата си глава с ръце. Кога се бе смалила толкова? В краката й лежеше метла, а до нея имаше събрана купчинка прах. Стаята на замъка бързо потъваше в мрак.

Принц Джосуа стоеше изправен на един склон, загледан към долината. Отблясъците на огъня осветяваха мрачното му лице. В израза му се четеше съмнение и болка; той се опита да протегне ръка и да му вдъхне увереност, но можеше само да наблюдава, без да докосва.

Дребен кафяв мъж, когото не познаваше, направляваше лодката си в някакви зеленикави води. Клоните на огромни дървета провисваха във водата и се носеха облаци от мушици. Дребосъкът потупа затъкнатия в колана му пергаментов свитък, сякаш за да се увери, че си е на мястото. Вятър разлюля надвисналите клони и той се усмихна признателно.

Едър мъжага — дали не беше Исгримнур? Защо беше без брада? — крачеше по някакъв порутен вълнолом, загледан в смрачаващото се небе и бушуващия океан.

Красив старец с дълга разчорлена бяла коса си играеше с тълпа полуголи дечица. Сините му очи гледаха кротко и отнесено, набръчкани в крайчетата от щастливата му усмивка.

Мириамел, чиято коса беше подстригана много късо, наблюдаваше от перилата на някакъв кораб струпващите се на хоризонта огромни облаци. Платната плющяха над главата й. Прииска му се да я погледа по-дълго, но видението отлетя като отнесен от вятъра лист.

Висока, облечена в черно хернистирка бе коленичила пред две каменни пирамиди сред гора стройни брези на връхлитан от вятъра планински хребет.

Крал Елиас се взираше в дъното на винена чаша с обрамчени от червени кръгове очи. На коленете му лежеше Печал. Сивият меч напомняше див звяр, който се преструва на заспал…

Пред него внезапно изникна Моргенес, увенчан от пламъци; сякаш ледено копие прониза драконовото му сърце. Старецът държеше огромна книга и устните му помръдваха в страдалчески, безмълвни викове, сякаш крещеше някакво предупреждение… пазете се от лъжливия пратеник, пазете се от фалшивия месия… пазете се…

Лицата изчезнаха, с изключение на един-единствен призрак.

Някакво момче, слабо и непохватно, си проправяше път през мрачни тунели под земята, ридаеше и пълзеше из лабиринта като хванато в капан насекомо.

Момчето стоеше на някакъв облян от лунна светлина склон и се взираше с ужас в някакви бледолики силуети и един сив меч, самото то скрито в сянката на тъмен облак.

Същото момче, вече пораснало, стоеше изправено пред огромна бяла кула. На пръста му проблясваше златиста светлина, макар то да се бе стаило в плътния сумрак. Виеха камбани, а покривът бе обхванат от пламъци…

Мракът започна да го обгръща отвсякъде, да го увлича към други, още по-странни места — където той не искаше да се озове. Трябваше да си спомни името на това дете, на това недодялано момче, което тънеше в невежество. Не искаше да се озове там; искаше да си спомни…

Името му бе… името му бе… Саймън!

Саймън.

И гледката започна да помръква…

— Сеоман — произнесе още по-силно гласът и той осъзна, че вече няколко пъти го е повикал.

Отвори очи. Цветовете бяха толкова наситени, че моментално ги затвори заслепен. Зад спуснатите му клепачи се завъртяха сребърни и червени кръгове.

— Хайде, Сеоман, върни се. Имаме нужда от теб.

Той пооткрехна очи, за да привикне със светлината. Сега не се появиха никакви цветове — всичко бе бяло. Изпъшка, опита се да помръдне и усети ужасяваща слабост, сякаш нещо го притискаше от всички страни; същевременно имаше усещането, че е прозрачен и крехък, сякаш изваян от стъкло. Дори с притворени очи усещаше как светлината преминава през него, как го изпълва с хладно сияние.

Върху чувствителното му лице падна някаква сянка, чието тегло усети осезаемо. Нещо влажно и студено докосна устните му. Преглътна, изпитвайки болезнено пощипване, закашля се и отпи пак. Като че ли с тази глътка усети всички възможни вкусове на водата — на вледенен планински връх, на бухнал дъждовен облак, на скалист планински вир.

Отвори очи по-широко. Всичко наоколо бе пронизващо бяло, освен златистото лице на Джирики, което се рееше малко над него. Намираше се в пещера с покрити с бледа пепел стени, прорязани от едва доловими ивици; на каменния под покрай стените бяха струпани купчини кожи, дървени гравюри и украсени бокали. Натежалите му ръце, сковани, но някак странно чувствителни, сграбчиха кожената завивка и опипаха лекичко дървеното легло, в което бе легнал. Как…?

— Аз…

Отново се закашля.

— Ранен си и си изтощен. Нормално е.

Ситът свъси чело, но грейналите му очи не промениха израза си.

— Знаеш ли, че извърши нещо ужасно, Саймън? Втори път ме спаси.

— Ммммм.

Мозъкът му реагираше мудно като мускулите му. Какво точно се бе случило? Планината… пещерата… и…

— Драконът!

Саймън усети, че се задавя, и опита да се надигне. Кожената завивка се плъзна надолу и той почувства сковаващия студ. Светлината се процеждаше през закачената на входа кожена завеса. Всичко около него се завъртя, главата му забуча и той отново се отпусна назад.

— Няма го — отсече Джирики. — Мъртъв или не — не знам, — но го няма. Когато ти нанесе удар той се преметна край теб и се провали в бездната. Не можах да забележа къде точно сред снеговете и ледовете на безконечните дълбини. Ти размаха меча Трън като истински воин, Сеоман Снежен кичур.

— Аз…

Пое колебливо дъх и опита да заговори отново. Говоренето му причиняваше болка.

— Не мисля… че бях аз. Трън… ме използва. Искаше… да бъде спасен, струва ми се. Сигурно звучи глупаво, но…

— Не е глупаво. Мисля, че си прав. Виж.

Джирики посочи близката стена. Трън лежеше, положен върху наметалото на принца, черен и далечен като дъно на кладенец. Нима това нещо бе оживяло в ръката му?

— Беше лесно да го донесем — продължи Джирики. — Вероятно искаше да ни доведе тук.

От думите на сита нещо в главата на Саймън просветна.

„Мечът искаше да дойде тук — но къде е това тук? И как се озовахме… О, Божия майко, драконът…“

— Джирики! — задъха се той. — Другите! Къде са другите?

Принцът кимна.

— А, да. Мислех да мине повече време, но явно нямам избор.

За момент той затвори големите си светли очи.

— Ан’най и Гримрик са мъртви. Заровихме ги в Урмшайм. — Той въздъхна и объркано зажестикулира. — Ти не проумяваш какво означава да заровиш простосмъртен и сит заедно, Сеоман. Много рядко се случва, а цели пет столетия въобще не се е случвало. Делата на Ан’най ще са живи до свършека на света сред Танца на годините в летописите на нашия народ, а името на Гримрик ще живее заедно с неговото. Те завинаги остават да лежат под Дървото на Удун. — Джирики помълча малко. — Останалите… е, те оцеляха.

Нещо сграбчи сърцето на Саймън, но той отблъсна мислите за двамата загинали за по-късно. Загледа се в криволичещите бледи ивици и забеляза, че са изображения на огромни змии и зверове с издължени бивни — покриваха целия таван и стените. Безизразните им погледи го разтревожиха: взираше ли се по-дълго в тях, сякаш започваха да се движат. Обърна лице към сита.

— Къде е Бинабик? Искам да говоря с него. Сънувах най-странния сън… най-странния сън…

Преди Джирики да отговори, Хейстън пъхна глава в отвора на пещерата.

— Кралят още ли не ще да приказва? — попита той, след което видя Саймън. — О, хлапак, надигна се, а? — нададе радостен вик той. — Чудесно!

— Какъв крал? — смути се Саймън. — Надявам се, не Елиас?

— Не, хлапе — поклати глава Хейстън. — След… след всичко горе в планината ни намериха тролите. Ти проспа няколко дни. Сега сме в Минтахок — планината на тролите.

— Бинабик при семейството си ли е?

— Не съвсем.

Хейстън погледна Джирики. Ситът кимна.

— Бинабик и Слудиг… кралят ги държи затворници. Някои казват, че ги заплашва смъртно наказание.

— Какво!? Затворници ли?! — избухна Саймън и отново се отпусна, усетил жестока болка в главата. — Но защо?

— Слудиг, защото е омразен римър — обясни Джирики. — А Бинабик, казват, бил извършил някакво ужасно престъпление срещу краля на тролите. Още не знаем какво, Сеоман Снежен кичур.

Саймън поклати изумен глава.

— Това е лудост. Или съм се побъркал, или продължавам да сънувам. — Той изгледа укорително Джирики. — И защо непрекъснато ме наричаш така?

— Недей…

Вместо да изчака обясненията на Хейстън, Джирики измъкна от дрехата си огледалото. Саймън се надигна и го взе; усети с чувствителните си пръсти фино резбованата рамка. Вятърът отвън зафуча и студеният въздух изпълни пещерата.

Целият свят ли беше скован от лед? Никога ли нямаше да свърши вечната зима?

При други обстоятелства би останал поразен от златистите червеникави мустаци и бакенбарди, покрили плътно цялото му лице, но сега вниманието му привлече огромен белег от брадичката, през бузата, чак до лявото му слепоочие. Кожата около него беше синкава и прозрачна. Докосна белега и трепна, след това плъзна пръсти по косата си.

Един огромен кичур бе побелял като снеговете на Урмшайм.

— Ти си белязан, Сеоман. — Джирики протегна дългия си пръст и докосна бузата му. — За добро или за зло, но си белязан.

Саймън изпусна огледалото и захлупи лицето си с ръце.

Приложение

ХОРА

Еркинландци

Барнабас — клисар на параклиса в Хейхолт

Беорнот — един от митичните разбойници на Джак Мандуоуд

Брюгар — граф на Уестфолд, главен управител на Хейхолт при Елиас

Годстан — воин от „Дракона и Рибаря“

Годуиг — барон на Селодшайър

Гримрик — воин, спътник на Саймън при пътуването от Наглимунд

сър Гримстед — еркинландски благородник, привърженик на Джосуа

Гутулф — граф на Утаниат, „Ръката“ на Върховния крал

сър Деорнот — рицар на Джосуа, наричан „Дясната ръка на принца“

Деорхелм — воин от „Дракона и Рибаря“

Джак Мандуоуд — митичен горски разбойник

Джакоб — придворен свещар

Джейл — придворна прислужница

Джеръмайъс — момчето на придворния свещар

Джон — крал Джон Презвитер, Върховен крал

Джосуа — принц, малкият син на Джон, лорд на Наглимунд, наричан Безръкия

Джудит — главна готвачка

отец Дреосан — капелан на Хейхолт

брат Еглаф — наглимундски монах, приятел на Странгиард

сър Ейдграм — главен управител на Наглимунд

Ейлстан Фискерн — кралят-рибар, първият еркинландски господар на Хейхолт

Ейлференд — рибарят, баща на Саймън, съпруг на Сузана

Елиас — принц, големият син на Престър Джон, по-късно Върховен крал

Елиспет — акушерка в Хейхолт

Етелбърн — воин, спътник на Саймън при пътуването от Наглимунд

Инч — помощник на доктор Моргенес, по-късно майстор в леярна

Исак — паж

Калеб — чирак на Шем Коняря

Колмънд — оръженосец на Камарис, по-късно барон на Родстанби

Лангриан — хоудрундски монах

Лелет — прислужница на Мириамел

Лофсуну — воин, годеник на Хепсибах

Лукуман — коняр от Наглимунд

Малахиас — момче в замъка

Мария — прислужница на Мириамел

Мириамел — принцеса, единствено дете на Елиас Моргенес, доктор — пазител на Свитъка, придворен лекар на крал Джон, приятел на Саймън

Ноа — оръженосец на крал Джон

Ордмаер — барон на Утерсал

Осгал — един от митичните разбойници на Джак Мандуоуд

Остраел — копиеносец, син на Фирсфрам от Ранчестър

Питър Позлатения бокал — сенешал на Хейхолт

Рейчъл — главна прислужница

Рибах — придворна кухненска прислужница

Рубен Мечока — придворен ковач

Саймън (Сеоман) — придворен кухненски слуга

Сангфугол — арфистът на Джосуа

Сара — придворна прислужница

отец Странгиард — архивар на Наглимунд

Сузана — придворна прислужница, майката на Саймън

Сценсифа — хоудрундски монах

Таусър — шут (истинско име: Круинх)

Тобас — придворен кучкар

Улдорсен — барон на Калдсей

Фенгболд — граф на Фолшайър

Фриуару — ханджия, собственик на „Дракона и Рибаря“ във Флет

Хейстън — гвардеец от Наглимунд, спътник на Саймън

отец Хелфсин — канцлер на Хейхолт

Хепсибах — придворна прислужница

Хийнфакс — момчето на ханджията

Хийферт — барон на Удсал

Хрусе — съпруга на Джак Мандуоуд в песента

Шем Коняря — придворен коняр

Хернистирци

Артпреас — граф на Кюимн

Багба — бог на добитъка

Бриниох Небесния — бог на небето

Гилсгиат — капитан на кораб, наричан „Стари“

Гормбата — легендарен вожд

Гуилан — млада придворна от Тайг

Гуитин — принц, син на Лут, природен брат на Мейгуин

Докайс — хоудрундски монах

Еоин-ек-Клуиас — легендарен поет

Еолаир — граф на Над Мулах, пратеник на крал Лут

Ефиат — истинското име на кралицата на Еркинланд Ебека, наричана „Розата на Хернисадарк“

Инахуен — третата съпруга на Лут

брат Кадрах-ек-Кранхир — монах от неустановен орден

Краобан — възрастен рицар, съветник на крал Лут

Крюнос — божество

Лут-уб-Литин — крал на Хернистир

Мейгуин — принцеса, дъщеря на Лут, природена сестра на Гуитин

Мирка — богиня на дъжда, съпруга на Бриниох

Мураг Едноръкия — божество

Пенемуай — майката на Мейгуин, първата съпруга на Лут

Рин — божество

Синах — принц, военачалник в битката при Чука

Сифга — млада придворна от Тайг

Тетаин — крал, единственият хернистирски владетел на Хейхолт, наричан „Зеленикавия крал“

Тюйлет — млад хернистирски рицар

Фиата — майката на Гуитин, втората съпруга на Лут

Хатрайхин Червения — герой от разказа на Кадрах

Херн — основателят на Хернистир

Римърсгардци

Айнскалдир — римърски вожд

Биндесек — шпионин на Исгримнур

Гутрун — херцогиня на Елвритшала

Джарнауга — пазител на свитъка от Танголдир

Джормгрун — крал на Римърсгард, убит от Джон при Наарвед

Дрор — древен бог на войната

Елврит — първият крал римър на Остен Ард

Избеорн — баща на Исгримнур, първият херцог на Римърсгард при управлението на Джон

Исгримнур — херцог на Елвритшала

Изорн — син на Исгримнур и Гутрун

Икфердиг — крал, офицер на Хйелдин, „Изгорелия крал“

Инген Джегер — черен римър, господар на норнските кучета

Итинег Арфиста — герой от разказа на Кадрах

Льокен — древен бог на огъня

Мемур — древен бог на мъдростта

Нисе (Нисес) — свещеник на Хйелдин, написал „Ду Сварденвирд“

Сигмар — млада римърка, ухажвана от Таусър

Скали — тан на Калдскрайк, „Остроносия“

Скенди — светец, основател на манастир

Слудиг — млад воин, спътник на Саймън

Сторфот — тан на Вественби

Тонруд — тан на Скоги, роднина на херцогиня Гутрун

Тринин — убит от букените воин

Удун — древен бог на небето

Утий от Сийгард — убит от букените воин

Фингил — крал, първият владетел на Хейхолт, „Кървавия крал“

Фрайджа — древна богиня на плодородието

Фреке — стар воин

Хани — млад воин, убит от букените

Хенгфиск — хоудрундски свещеник

Хйелдин — крал, син на Фингил, „Лудия крал“

Хоув — млад воин, родственик на Исгримнур

Свети Хоудрунд — свещеник, участвал в битката при Чука

Набанци

Анитулз — някогашен повелител

лейди Антипа — дъщеря на Леобардис и Несаланта

Ардривис — последният повелител, роднина на Камарис

Аспитис Превес — граф на Идън, владетел от династията Преван, приятел на Бенигарис

Бенигарис — син на херцог Леобардис и Несаланта

Бенидривайн — набански благороднически род, герб „рибарче“

Бенидривис — първият херцог при управлението на Джон, баща на Леобардис и Камарис

Варелан — най-малкият син на херцог Леобардис

Велигис — писар, уредник на Майката Църква

Вилдеривис — светец

Девазалес — барон, годеник на лейди Антипа

Дендинис — архитект на Наглимунд

Диниван — секретарят на лектор Ранесин

Домитис — епископ в катедралата „Свети Сутрин“ в Ерчестър

Елисия — майка на Усирис

Еметин — легендарен рицар

Енфортис — повелител по времето на разгрома на Асу’а

Гелеез — воин на пазара

Ингадарин — благородническа фамилия, домашен герб „албатрос“

Исуайдс (вероятно дошло от еркинландски име) — първият владетел на Наглимунд

Камарис-са-Винита — брат на Леобардис, приятел на Престър Джон

Клавес — някогашен повелител

Клавин — набански благороднически род, герб „пеликан“

Крексис Козела — някогашен повелител

Куинсинс — игумен в „Свети Хоудрунд“

Леобардис — херцог на Набан, баща на Бенигарис, Варелан и Антипа

Майлин-са-Ингадарис — граф, господар на фамилията Ингадарин, брат на Несаланта

Несаланта — херцогиня на Набан, майка на Бенигарис, леля на Мириамел

Нин Рейсу — нискийка на кораба „Скъпоценния камък на Еметин“

Нуани (Нуанис) — древен набански бог на морето

Пелипа — благородничка от Книгата за Ейдон, светица, наречена „Островитянката“

Плесинен Мирменис (Плесинен от Мирм) — философ

Преван — благородническа фамилия, герб „орел-рибар“

отец Приратес — свещеник, алхимик, магьосник, съветник на Елиас

лектор Ранесин — (с фамилно име Осуайн, от Станшайър, еркинландец) глава на Църквата

Риапа — светица, наричана Риап в Еркинланд

Сулис — благородник-мошеник, някогашен владетел на Хейхолт, „Кралят чапла“

Тиагарис — първият повелител

Тюрис — воин на пазара

Усирис Ейдон — Божият син в ейдонитската религия

сър Флуриен — прочут джоханийски рицар от изпадналия в немилост род Сулиан

Хилиса — майка на Мириамел, съпруга на Елиас, сестра на Несаланта

Сити

Амерасу — кралица, майка на Инелуки и Хакатри

Ан’най — офицер на Джирики, негов ловен спътник

Виндаомейо Майстора на стрели — древен ситски майстор на стрели от Тумет’ай

Джирики, (и-Са’онсерей) — принц, син на Шима’онари

Инелуки — принц, Крал на бурите

Исики — ситският Кикасут (бог на птиците)

Ию’унигато — ърл-крал, баща на Инелуки

Кендхараджа’аро — роднина на Джирики (вуйчо)

Ки’ушапо — ловец, спътник на Джирики

Мезумийру — ситска богиня на луната

Ненаис’у — ситка от песента на Ан’най, живяла в Енки е-Шао’сейе

Сиджанди — ловен спътник на Джирики

Утук’ку — кралица на норните, владетелка на Накига

Финаджу — ситка в разказа на Кадрах

Хакатри — по-голям брат на Инелуки, тежко ранен от Хидохебхи

Шима’онари — крал на ситите, баща на Джирики, син на Хакатри

Други

Бинабик (Бинбиникегабеник) (канук) — помощник на Укикук, приятел на Саймън

Воршева (тритингка) — компаньонка на Джосуа, дъщеря на вожд на тритингите

Загубения Пикипег — легендарен трол

Кикасут (канукски) — крал на птиците

Лингит (канук) — легендарен син на Седа, баща на кануките и хората

Мидастри (пердруинец) — търговец, приятел на Тиамак

Роахог (вран) — грънчар

Седа (канукски) — богиня на луната

Снежната Кинкипа (канукски) — богиня на снега и студа

Стреаве (пердруинец) — граф на Ансис Пелипе

Тази, която роди човечеството (врански) — богиня

сър Талистро (пердруинец) — прочут джоханийски рицар

Тиамак (вран) — учен, кореспондент на Моргенес

Този, който винаги стъпва по пясък (врански) — бог

Тохук (канукски) — бог на небето

Укикук (канук) — Пеещия мъж от племето минтахок, господар и учител на Бинабик Чуку (канукски) — легендарен трол

Яна (канукски) — легендарна дъщеря на Седа, майка на ситите

МЕСТА

Да’ай Чикица (на ситски: „Дърво на пеещите ветрове“) — изоставен ситски град на източната страна на Велдхелм в Алдхеорте

Джао е-Тинукай’и (на ситски: „Кораб сред океан от дървета“) — единственото оживено ситско селище, намиращо се в Алдхеорте

Джина-Т’сеней (ситски) — град в песента на Ан’най, сега на дъното на океана

Еиргид Рам (хернистирски) — абаингатски хан, любимо място на Гилсгиат Стари

Енки-е-Шао’сейе (ситски) — „Летен град“ източно от Алдхеорте, отдавна разрушен

Ереб Иригу (на ситски: „Западна врата“) — Чука; на римърски: Ду Нокегард

Килакицок (на канукски: Гора-сянка) — название на тролите за Димърског

Малък нос — планина в Ийканук, където са починали родителите на Бинабик

Моир Брах (хернистирски) — издължена планинска верига с формата на пръст отвъд планината Грианспог

Накига (на ситски: Маска от сълзи) — Стормспайк, Стурмспайк (на римърски)

Ранчестър — северен еркинландски град във Фростмарч

Селодшайър — еркинландско баронско владение западно от Гленивент

Сени Анзи’ин (на ситски: Кула на крачещата зора) — огромната кула в Тумет’ай

Сени Оджиса (ситски) — споменат в песента на Ан’най

Скоги — владение в централен Римърсгард източно от Елвритшала

Стълбата Тан’жа — огромно стълбище в Асу’а, някогашна негова украса

Т’си Сухясей (на ситски: „Кръвта й е хладна“) — пресичаща Да’ай Чикица река; на еркинландски: Илфуент

Тумет’ай (ситски) — заровен под леда северен град на изток от Ийканук

Уджин е-д’а Сикуней (на ситски: „Капан за ловеца“) — ситско наименование за Наглимунд

Удсал — баронско владение между Хейхолт и югозападния край на Алдхеорте

Халнир — източно римърско селище в североизточния край на Дроршулвен

Хеуеншайър — северен еркинландски град на изток от Наглимунд

СЪЩЕСТВА

Атарин — конят на Камарис

Великия червей — в ситската митология първият дракон, от който произлезли всички следващи

Едноокия — кочът на Укикук

Ейгонуай — опрасилата се свиня на Мейгуин

Игджарджук — Леденият червей в Урмшайм

Куантака — вълчицата-спътничка на Бинабик

Кейрукама’о Златния — дракон, баща на Хидохебхи

Кроих-ма-Ферег — легендарен хернистирски титан

Нику’а — хрътката-водач на Инген Джегер

Рим — кон за оран

Хидохебхи — Черен червей, майка на Шуракай и Игджарджук, посечена от Инелуки; на хернистирски: Дрохнатер

Шуракай — огнен дракон, посечен под Хейхолт, от чиито кости е направен Престолът

НЕЩА

Блестящ гвоздей — мечът на Престър Джон, съдържащ пирон от Дървото и кост от пръста на свети Ейлстан Фискерп.

Глиган и копия — гербът на Гутулф от Утаниат

Дървото — Дървото на мъките пред храма на Ювенис в Набан, на което Усирис бил окачен с главата надолу: свещен символ в ейдонитската религия

Жезълът на Лу’яса — съзвездие от три подредени в редица звезди в североизточния небесен квадрант в началото на ювен

Иленит — ценен лъскав метал

Индрежу — мечът на Джирики от магическо дърво

Казанът (Котелът) на Рин — с него хернистирците се събират за сражение

Квалнир — мечът на Исгримнур

Колоната и Дървото — гербът на Майката Църква

Куикуид — подправка

Мантинджес — подправка

Минияр — железен меч на крал Фингил, наследен по родословния клон на Елврит

Мрежата на Мезумийру — звезден куп; за народа канук: Одеялото на Седа

Найдел — мечът на Джосуа

Огненият дракон и Дървото — гербът на крал Джон

Оиндут — черното копие на Херн

Печал — меч от желязо и магическо дърво, изкован от Инелуки като дар на Елиас (на ситски: Джингизу)

Ситрил — кисел ароматичен корен за дъвчене

Сиян — много рядък плодов храст в Набан

Сотфенгсел — корабът на Елврит, заровен в Скипхавен

Трън — мечът на Камарис

Шент — ситска игра

„Ашици“ — заровете на Бинабик за предсказания:

— безкрила птица

— риболовно копие

— сенчестата пътека

— факла на входа на пещерата

— упорит коч

— облаци в дефилето

— черната пукнатина

— пусната стрела

Празници:

2 фейевер — Кандлеманса

25 марис — Елисияманса

1 аврел — Денят на всички глупци

30 аврел — Каменната нощ

1 мая — Денят на Белтаин

23 ювен — Лятна нощ

15 тиягар — Свети Сутрин

1 анитул — Хлафманса

20 септандер — Свети Гранис

30 октандер — Навечерието на мъките

1 новандер — Денят на душите

21 декандер — Свети Тупат

24 декандер — Ейдонманса

Месеци:

джоневер, фейевер, марис, аврел, мая, ювен, тиягар, анитул, септандер, октандер, новандер, декандер

Дни на седмицата:

съндей, мундей, тиасдей, удунсдей, дросдей, фрейдей, сатринсдей

ДУМИ И ИЗРАЗИ

Набански

Едонис фиелис екстуланин мей — Ейдон праведният да ме спаси

Кансим фелис — Песен на радостта

Кенит — куче, хрътка

Куелос — смърт

Дуос вулстей — по волята на Бога Ху фог — какво става

Манса сеа куслосан — Литургия за мъртвите

Мулвайс ней кенит дренисенд — заспалите кучета да не мръднат

Овейз мей — чуй ме

Са асдридан кондикуилес — Звездата-завоевател

Тамбана Леобардис ейс — Леобардис падна

Тимиор куелос екзалтат мей — страхът от смъртта ме изправи на крака

Васир сомбрис, феата конкордин — Баща на сенките, приеми тази сделка

Хернистирски

Бриниох на ферт уб строкинх… — Бриниох е извърнал очи от нас…

Е гундхайн слуит ма коналбен… — Добре се сражавахме, скъпи…

Фейр — брат, другар

Гойрах — луд, побеснял

Ситхи — кротки

Римърски

Им тодстен грукер — крадец от гробове

Ваер — внимавай

Вавер ес до кунде — кое е това дете

Канукски

Айа — назад (Хиник айа — върни се)

Бходжуджик мо кункук — (пословица) ако мечките не те изядат, значи си у дома

Бинбиникегабеник еа сикка! Ук сиккам мо-хинак да Ийджарджук! — Аз съм Бинабик! Пътуваме към Урмшайм!

Богханик — букен

Чаш — Вярно, правилно

Чок — бягай

Крохок — римъри

Хиник — върви, махай се

Ко мухухок на мик ака ноп (пословица) — не питай старило, а патило

Миклок ханно со гуджик (пословица) — каквото сам си направиш, никой не може да ти го направи

Нихут — атака

Нинит — ела

Соса — ела (повелително)

Умму — сега

Ях аконик мидж-аях ну тутусик, хенимаатук — хей, братя, спрете да поговорим

Ситски

Ай Саму’ситхетч’а — поздрави Самуситеча

Асу’а — обърнат на изток

Зида’я — деца на зората: сити

Им шейиз т’си кео’су д’а Яна о Лингит — в името на пролятата кръв на Нашите предци Яна и Лингит

Ине — това е

Иси-иси’йе — наистина е това

Рас — сър, благородни господине

Руакха — умиращ

С’ху — господар

Скей — спри

Стаджа аме — бяла стрела

Судхода’я — деца на залеза: простосмъртни

Т’си анх пра Инелуки — в името на кръвта на Инелуки

Т’си е-иси’ха ас-иригу! — върху източната врата е пролята кръв

Т’си им Т’си — кръв за кръв

Уа’киза Тумет’ай ней-Р’и’анис — песен за падането на Туметай

Хей ма’акаджо-ша — разрушете го (замъка)

Хикеда’я — деца на облаците: норни

Хикка — носител; преносител

Content

Тад Уилямс
Престолът от драконова кост
(книга 1 от "Спомен, печал и трън“)

Бележка на автора

Предупреждение на автора

Предговор

Първа част Саймън идиота

1. Скакалецът и кралят

2. История с две жаби

3. Птици в параклиса

4. Клетка за щурци

5. Прозорецът на кулата

6. Каменната могила. Скалите

7. Звездата на завоевателя

8. Горчивина и благоухание

9. Дим срещу вятъра

10. Крал Бучиниш

11. Неочакван гост

12. Шест сребърни врабчета

13. Между световете

14. Огън на хълма

Втора част Саймън странника

15. Среща в странноприемницата

16. Бялата стрела

17. Бинабик

18. Мрежа от звезди

19. Кръвта на свети Хоудрунд

20. Сянката на колелото

21. Слаба утеха

22. Вятър от север

23. Отново в гората

24. Хрътките на Еркинланд

25. Тайното езеро

26. В къщата на Гелое

27. Ефирните кули

28. Барабаните от лед

29. Преследвачите и бегълците

Трета част Пленник на снеговете

30. Хиляди хищнически нокти

31. Съветите на принца

32. Новини от север

33. От пепелищата на Асу’а

34. Забравени мечове

35. Гарванът и котелът

36. Пресни рани и стари белези

37. Уловът на Джирики

38. Песните на древните

39. Ръката на Върховния крал

40. Зеленият шатър

41. Хладен огън и твърд камък

42. Под Дървото на Удун

43. Опустошение

44. Кръв и кръжащият свят

Приложение