Камила Лекберг

Бавачката на ангели

(книга 8 от "Патрик Хедстрьом")

1

Ако един-единствен човек

може да прояви толкова омраза,

представете си колко любов можем

да дадем всички заедно.1

Бяха решили да избягат от мъката, като ремонтират къщата. Никой от тях не бе сигурен дали това е добра идея, но не разполагаха с друг план. Алтернативата беше да лежат и бавно да линеят.

Ева прокара шпаклата по повърхността на стената. Боята се отделяше лесно. Още преди това беше започнала да се люпи сериозно и сега ѝ трябваше само малко помощ, за да падне. Юлското слънце печеше толкова силно, че перчемът на Ева лепнеше по потното ѝ чело. Вече трети ден вършеше едно и също и ръката я болеше от монотонното движение нагоре-надолу. Но тя приветстваше това усещане. Колкото по-силна бе физическата болка, толкова повече се заглушаваше болката в сърцето ѝ. Поне за известно време.

Обърна се и видя Мортен, който стоеше на поляната пред къщата и режеше дъски с трион. Изглежда усети, че Ева го наблюдава, защото погледна нагоре и вдигна ръка да я поздрави, сякаш тя бе някоя позната, с която се разминава на улицата. Ева усети собствената си ръка да прави същия неловък жест.

Въпреки че измина повече от половин година, откакто животът им беше съсипан, те все още не знаеха как да се отнасят помежду си. Всяка вечер лягаха на двойното легло с гръб един към друг, смъртно изплашени, че някое неволно докосване би могло да отприщи нещо, с което няма да могат да се справят. Сякаш мъката ги изпълваше до такава степен, че не оставаше място за други чувства. Нито за любов, нито за топлина, нито за състрадание.

Вината, тежка и неизказана, висеше между тях и ги разделяше. Би било по-лесно, ако можеха да я опишат с думи и да ѝ намерят място. Но вината променяше формата и силата си, движеше се напред-назад и неспирно ги атакуваше от различни страни.

Ева се извърна към къщата и продължи да стърже. Бялата боя падаше на големи люспи и дървото вече се показваше отдолу. Ева погали дъските със свободната си ръка. Никога преди не бе живяла в къща, която притежава такава душа. Малката къщичка в Гьотеборг, която с Мортен купиха заедно, беше почти нова. Тогава обичаше всичко да блести и сияе, да изглежда непокътнато. Но сега онова съвършенство ѝ напомняше единствено за миналото, а тази стара къща и недостатъците ѝ отговаряха по-добре на душевната ѝ нагласа. Разпознаваше себе си в покрива, който пропускаше, в бойлера, който трябваше да бъде подритван от време на време, за да работи, както и в прозорците, които не спираха вятъра и правеха невъзможно да сложиш свещ на перваза. В душата на Ева също валеше и ставаше течение. А свещите, които опитваше да запали, неумолимо биваха загасявани.

Може би душата ѝ щеше да се излекува тук, на остров Вальо. Нямаше спомени от мястото, но въпреки това се чувстваше така, сякаш тя и островът се познават. Вальо се намираше съвсем близо до Фелбака. Ако застанеше на кея, Ева можеше да види малкото крайбрежно градче, което се разстилаше от другата страна на водната шир. Малките бели къщи и червените рибарски бараки лежаха като низ от мъниста в полите на стръмния скалист хълм. Гледката беше до болка красива.

По челото ѝ се стичаше пот. Тя я попи с тениската си и замижа към слънцето. Високо горе кръжаха чайки, зовяха се една друга, а крясъците им се смесваха с шума от лодките, преминаващи през пролива. Ева затвори очи и остави звуците да я отнесат. Далеч от нея самата, далеч от...

– Да поспрем за малко и да отидем да се изкъпем?

Гласът на Мортен проби звуковата завеса и Ева се сепна. Първоначално поклати объркано глава, но после кимна.

– Да, добре – каза тя и слезе от скелето.

Банските им бяха прострени в задния двор. Ева хвърли подгизналите си работни дрехи настрана и обу бикините си.

Мортен, който беше по-бърз от нея, я чакаше нетърпеливо.

– Ще тръгваме ли? – попита той и тръгна по пътеката, водеща към брега.

Островът беше доста голям и не толкова пуст, колкото много по-малките островчета в бохусленския архипелаг. Пътеката бе обградена от висока трева и дървета с буйни корони. Ева стъпваше тежко по земята. Изпитваше дълбоко вкоренен страх от змии, който се беше засилил преди няколко дни, когато видяха една усойница да се припича на слънце.

Пътеката започна да се спуска към водата и Ева не можа да не се запита колко ли детски крачета са минавали оттук през годините. Местните все още наричаха къщата „детската колония“, въпреки че не беше такава още от трийсетте години на миналия век.

– Внимавай – каза Мортен и посочи няколко корена, които стърчаха над земята.

Ева демонстративно прескочи корените. Загрижеността му би трябвало да я трогва, но вместо това я задушаваше. След още няколко метра усети грубия пясък под краката си. Вълните се разбиваха в дългия бряг. Хвърли кърпата и тръгна право към солената вода. В краката ѝ се заплетоха водорасли и внезапното студено докосване я накара да ахне, но скоро започна да се наслаждава на хладината. Чу Мортен да вика след нея. Престори се, че не го чува, и продължи навътре. Щом дъното под нея изчезна, заплува и само след няколко загребвания стигна до малката дървена платформа, закотвена във водата.

– Ева! – викна Мортен от брега, но тя продължи да го игнорира и хвана стълбата на платформата.

Имаше нужда да прекара малко време сама със себе си. Ако се излегнеше и затвореше очи, можеше да си представи, че е корабокрушенка в необятното море. Сама. Без да се налага да се съобразява с други хора.

Чу Мортен да се приближава. Платформата се олюля под тежестта му и Ева стисна очи по-силно, за да го задържи настрана още малко. Искаше да бъде съвсем сама. Не да бъде сама заедно с Мортен. Неохотно отвори очи.

1 Обиколили света думи на Стине Ренате Хохейм в интервю за CNN, които по нейно признание принадлежат на приятелката ѝ Хеле Ганестад. Хохейм е норвежки политик от работническата партия и една от оцелелите след атаката в Утьоя през 2011 г. – Б. пр.

* * *

Ерика седеше на масата, а във всекидневната цареше възхитителна бъркотия от захвърлени навсякъде колички, кукли, плюшени животни и карнавални дрехи. Все едно бе избухнала бомба от играчки. Три деца, всичките на по-малко от четири години, бяха причината домът им да изглежда така през по-голямата част от времето. Но сега, когато разполагаше с рядък миг свободно време без децата, Ерика, както обикновено, бе предпочела писането пред чистенето. Щом чу входната врата да се отваря, тя вдигна поглед от компютъра и видя мъжа си.

– Здрасти, какво правиш тук? Нямаше ли да ходиш до Кристина?

– Мама я нямаше. Типично, трябваше да ѝ се обадя предварително – каза Патрик и събу сандалите „Крокс“ от краката си.

– Налага ли се да ги носиш? Че и да шофираш с тях?

Ерика посочи отвратителните обуща, които на всичкото отгоре бяха неоново зелени. Сестра ѝ Ана ги бе подарила на Патрик на шега, но сега той отказваше да носи други обувки.

Патрик се приближи и я целуна.

– Много са си хубави – каза той и тръгна към кухнята. – Между другото, от издателството свързаха ли се с теб? Явно е било спешно, щом пробваха да те открият чрез мен.

– Искат да знаят дали мога да отида на панаира на книгата тази година, както бях обещала. Още не мога да реша.

– Естествено, че ще отидеш. Аз ще гледам децата, вече съм се погрижил да не съм на работа тогава.

– Благодаря – отвърна Ерика, но вътрешно малко се ядоса на себе си, че изпитва благодарност към мъжа си.

Колко пъти се бе налагало самата тя да остава вкъщи, когато него го бяха викали в управлението без предупреждение? Колко уикенди, празници и вечери бяха отишли по дяволите, защото работата му не можеше да почака? Ерика обичаше Патрик повече от всичко друго, но понякога имаше чувството, че той почти не се замисля над това, че отговорността за дома и децата им пада най-вече върху нея. Тя също имаше кариера, при това доста успешна.

Често чуваше хората да казват, че сигурно е фантастично да можеш да се издържаш с писане. Да можеш свободно да избираш работното си време и сам да си си шеф. Винаги се дразнеше на тези коментари, тъй като макар много да обичаше работата си и да осъзнаваше, че е извадила голям късмет, реалността все пак беше друга. Свободата не беше нещо, което Ерика свързваше с писането. Напротив, проектите, с които се захващаше, често поглъщаха всичките ѝ мисли и време, денонощно, седем дни в седмицата. Понякога завиждаше на хората, които отиват в офиса, свършват си задълженията за осем часа, след което са свободни. Тя обаче никога не можеше да се откъсне от работата си, а успехът на книгите ѝ донесе със себе си допълнителни изисквания и очаквания, които трябваше да съчетава с живота на майка.

Освен това нямаше как да твърди, че работата ѝ е по-важна от тази на Патрик. Той защитаваше хората, разкриваше престъпления и допринасяше за добруването на обществото. А тя пишеше книги, които хората четяха за удоволствие. Затова разбираше и приемаше факта, че най-често късата клечка се пада на нея, макар че понякога ѝ се искаше скочи на крака и да закрещи.

Изправи се с въздишка и отиде в кухнята при мъжа си.

– Спят ли? – попита Патрик, докато вадеше продуктите за любимия си сандвич: сухари, масло, хайвер и сирене.

Ерика изтръпна при мисълта, че цялото това нещо после ще бъде потопено в горещ шоколад.

– Да, като никога успях да сложа всички по леглата едновременно. Играха си доста следобед, така че и тримата бяха много изморени.

– Чудно – каза Патрик и седна на кухненската маса, за да хапне.

Ерика се върна обратно във всекидневната, за да успее да попише още малко, преди децата да са се събудили. Откраднати мигове като този бяха всичко, на което можеше да се надява.

* * *

В съня ѝ къщата гореше. Винсент стоеше до прозореца с ужасeн поглед, притиснал нос в стъклото. Тя видя как пламъците зад него се разгарят, все по-високи и по-високи. Огънят се приближаваше, пърлеше русите му къдрици, а той крещеше без глас. Ева искаше да се хвърли към стъклото, да го счупи и да спаси Винсент от пламъците, които заплашваха да го погълнат. Но колкото и да се опитваше, тялото ѝ не искаше да ѝ се подчини.

Чу гласа на Мортен. Звучеше обвинително. Мразеше я заради това, че не може да спаси Винсент, че стои и гледа, докато синът им изгаря жив пред очите им.

– Ева! Ева!

Гласът му я накара да опита отново. Трябваше да се затича и да строши прозореца. Трябваше...

– Ева, събуди се!

Някой я разтърси за раменете и я накара да се изправи. Сънят изчезна бавно, но тя искаше да го задържи, да се хвърли в пламъците и може би поне за миг да усети телцето на Винсент в прегръдките си, преди и двамата да умрат.

– Трябва да се събудиш. Нещо гори!

Тя изведнъж се разсъни напълно. Миризмата на дим опари ноздрите ѝ и тя така се разкашля, че въздухът раздра гърлото ѝ. Щом вдигна глава, видя димът да се носи на талази през вратата.

– Трябва да излезем! – изкрещя Мортен. – Опитай се да пропълзиш под дима. Идвам след теб. Само ще видя дали не мога да загася огъня.

Ева се изтърколи от леглото и падна на пода. Усети топлината на дъските с бузата си. Дробовете ѝ горяха. Чувстваше се безкрайно изморена. Как щеше да успее да отиде където и да е? Искаше да се предаде и да заспи. Щом затвори очи, усети тежка сънливост да облива тялото ѝ. Щеше да поспи тук, на пода, да си почине. Само за малко.

– Ставай! Трябва да станеш.

Острият глас на Мортен я изтръгна от унеса. Обикновено той не се страхуваше от нищо. Дръпна я рязко за ръката и ѝ помогна да застане на колене. Ева размърда неохотно ръце и крака. Страхът започваше да обзема и нея. С всяко вдишване усещаше как димът изпълва дробовете ѝ все повече, като бавно действаща отрова. Но предпочиташе да я убие димът, а не огънят. Мисълта кожата ѝ да се запали беше достатъчна, за да я накара да побърза и да изпълзи вън от стаята.

В коридора изведнъж се обърка. Би трябвало да знае в коя посока са стълбите, но сякаш мозъкът ѝ беше изключил. Единственото, което виждаше пред себе си, бе гъста черно-сива пелена. Паникьосана, Ева запълзя напред, за да не остане приклещена от дима.

В мига, в който стигна до стълбите, Мортен изтича покрай нея с пожарогасител в ръка. Ева го проследи с поглед, докато той слизаше по стълбите, вземайки по три стъпала наведнъж. Точно както в съня, имаше чувството, че тялото ѝ не я слуша. Крайниците ѝ отказваха да се движат и тя стоеше безпомощно на четири крака, докато димът все повече се сгъстяваше. Отново се закашля, като всеки пристъп на кашлица предизвикваше нов. От очите ѝ потекоха сълзи. Мислите ѝ се насочиха към Мортен, но сега не бе в състояние да се притеснява и за него.

Отново изпита изкушаващо желание да се предаде. Да изчезне, да се отърве от мъката, която разкъсваше тялото и душата ѝ. Пред очите ѝ причерняваше и тя бавно легна на пода, облегна глава на ръцете си и затвори очи. Всичко около нея беше топло и меко. Унесе се. Сънищата я очакваха. Не вещаеха нищо лошо, напротив, обещаваха да я обгърнат и излекуват.

– Ева!

Мортен я дръпна за ръката, тя опита да се бори. Искаше да се понесе обратно към хубавото и спокойно място, към което бе тръгнала. Изведнъж усети удар по лицето, от който бузата ѝ започна да пари. Изправи се и погледна Мортен право в очите. Погледът му беше едновременно притеснен и ядосан.

– Изгасих огъня – каза той. – Но не можем да останем тук.

Понечи да я вдигне, но тя го отблъсна. Беше ѝ отнел единствената възможност за отдих, която бе имала от твърде много време насам. Ева сви юмруци и започна да го удря бясно в гърдите. Беше хубаво чувство най-накрая да намери отдушник за гнева и разочарованието си, така че тя заудря с всичка сила, докато Мортен не я хвана здраво за китките и не я издърпа по-близо до себе си. Притисна главата ѝ плътно до тялото си и я прегърна. Ева чу забързаното туптене на сърцето му и звукът я накара да се разплаче. Остави го да я вдигне. Мортен я изнесе навън и когато студеният нощен въздух изпълни дробовете ѝ, тя най-после се отпусна и потъна в дрямка.

2

Фелбака, 1908

Пристигнаха рано сутринта. Майка ѝ вече беше събудила дребосъците, но Дагмар продължаваше да лежи и да се наслаждава на топлината на леглото. Това беше разликата между нея, истинската дъщеря на мама, и сираците, които живееха в къщата. Дагмар беше специална.

– Каква е тази врява? – викна татко откъм спалнята.

Настойчиво блъскане по външната врата бе събудило както Дагмар, така и него.

– Отворете! От полицията сме!

Очевидно търпението на хората отвън се изчерпи, защото вратата се отвори с трясък и в къщата нахлу мъж с полицейска униформа.

Дагмар се изправи изплашено в леглото и опита да се загърне с одеялото.

– Полицията? – попита татко, влизайки в кухнята и опитвайки да закопчае непохватно панталоните си. Хлътналите му гърди бяха покрити с редки снопчета сиви косми. – Нека само си облека ризата и ще изясним всичко. Трябва да е станало някакво недоразумение. Тук живеят почтени хора.

– Нали това е домът на Хелга Свенсон? – попита полицаят.

Зад него стояха още двама мъже. В кухнята стана доста пренаселено – вътре беше пълно с легла. Понастоящем в къщата имаше петима дребосъци.

– Казвам се Алберт Свенсон, Хелга е съпругата ми – каза татко.

Беше си облякъл ризата и сега стоеше със скръстени на гърдите ръце.

– И къде е съпругата ви? – попита полицаят настоятелно.

Дагмар забеляза притеснената бръчка, която се бе образувала между веждите на татко. Мама все казваше, че той се тревожи твърде много. Имал крехки нерви.

– Мама е в задния двор. С малките – каза Дагмар и полицаите едва сега ѝ обърнаха внимание.

– Благодаря – каза мъжът, който бе говорил досега.

Полицаите се отправиха към задния двор и татко тръгна плътно след тях.

– Не може да нахлувате в домовете на порядъчните хора просто така. Изплашихте ни до смърт. Трябва да ни обясните за какво става дума.

Дагмар отметна одеялото, стъпи на студения кухненски под и се втурна след тях само по нощница. Щом се показа навън, се закова на място. Двама от полицаите държаха здраво мама за ръцете. Тя се съпротивляваше и мъжете се задъхваха от усилията да я задържат. Малките пищяха, а в суматохата прането, което мама простираше, се беше разпиляло наоколо.

– Майко! – викна Дагмар и се затича към нея.

Хвърли се към крака на единия полицай и го ухапа с всичка сила по бедрото. Той изкрещя и пусна мама, обърна се и заби на Дагмар такъв шамар, че тя падна по гръб.

Сащисана, Дагмар остана да седи в тревата, търкайки бузата си. През осемгодишния ѝ живот никой никога не я беше удрял. Беше виждала мама да удря малките, но тя никога не би вдигнала ръка срещу Дагмар. Татко също не би посмял да стори нещо такова.

– Какво си мислите, че правите? Удряте дъщеря ми? – викна мама и започна да рита бясно по посока на мъжете.

– Това е нищо в сравнение със стореното от вас – каза полицаят и отново сграбчи твърдо ръката на Хелга. – Заподозряна сте в убийство на дете и имаме право да претърсим къщата ви. И повярвайте ми, ще го направим много щателно.

Дагмар видя как мама рухва. Бузата ѝ още пареше като изгорена, а сърцето ѝ биеше с бързината на кълвач. Наоколо децата пищяха така, сякаш бе настъпил денят на страшния съд. А може и да беше настъпил. Защото, макар Дагмар да не разбираше какво се случва, изражението на мама разкриваше, че светът им току-що се е сринал.

–Патрик, можеш ли да отидеш до остров Вальо? Получихме сигнал за пожар и има подозрения за умишлен палеж.

– А? Извинявай? Какво каза?

Патрик, току-що събуден от позвъняването, вече ставаше от леглото. Стисна телефона между ухото и рамото си, докато си обуе дънките. Погледна сънено часовника. Седем и петнайсет. За секунда се зачуди какво прави Аника в управлението толкова рано.

– Имало е пожар на остров Вальо – повтори тя търпеливо. – Пожарникарите са били повикани рано сутринта и са овладели положението, но подозират умишлен палеж.

– Къде на острова?

Лежащата до него Ерика се обърна.

– Какво става? – промърмори тя.

– Работа. Трябва да отида до Вальо – прошепна той.

Не искаше да вдига шум, тъй като близнаците за разнообразие бяха решили да спят до късно и нямаше нужда да ги будят.

– В детската колония – каза Аника по телефона.

– Окей. Ще взема лодката и тръгвам натам. Ще събудя Мартин, нали ние двамата сме дежурни днес?

– Да, точно така. Значи, ще се видим по-късно в управлението.

Патрик приключи разговора и си облече тениска.

– Какво се е случило? – попита Ерика и се изправи в леглото.

– Пожарникарите подозират, че някой е разпалил пожар в стария летен лагер.

– В детската колония? Някой е опитал да запали лагера? – учуди се Ерика и провеси крака от ръба на леглото.

– Обещавам после да ти разкажа повече – каза Патрик и се усмихна. – Знам, че това е малкият ти специален проект.

– Доста странно съвпадение. Някой да опита да запали мястото тъкмо когато Ева се върна.

Патрик поклати глава. Знаеше от опит, че съпругата му обича да се бърка там, където не ѝ е работа, както и да си вади фантастични заключения. Вярно, често се оказваше права, беше принуден да го признае, но понякога забъркваше и големи каши.

– Аника каза, че подозират умишлен палеж. Това е единственото, което знаем, и не означава непременно, че наистина е било така.

– Да, но все пак – възрази Ерика. – Странно е, че тъкмо сега се случва нещо такова. Не може ли да дойда с теб? Така и така мислех да отида да поговоря с Ева тия дни.

– А кой мислиш, ще гледа децата? Мая е още твърде малка, за да приготви кашата на близнаците.

Той целуна Ерика по бузата, след което се забърза надолу по стълбите. Чу как зад гърба му близнаците започнаха да плачат като по поръчка.

* * *

Патрик и Мартин не си размениха много реплики по пътя към Вальо. Мисълта за евентуалния палеж беше плашеща и трудно можеше да бъде проумяна. Щом наближиха острова и се вгледаха в идиличната гледка, пожарът им се стори още по-нереален.

– Колко е красиво тук – каза Мартин, докато вървяха нагоре по пътеката, която тръгваше от кея, където Патрик бе завързал моторницата.

– Нали и друг път си идвал тук? – каза Патрик, без да се обръща. – Най-малкото онзи път на Коледа.

Мартин измънка нещо в отговор. Изглежда, не му се искаше да си спомня за онази кошмарна Коледа, когато се бе забъркал в една семейна драма на острова.

Пред тях се ширна голяма поляна и те спряха, за да се огледат.

– Имам много хубави спомени от това място – каза Патрик. – Всяка година идвахме тук от училище, а едно лято бях и на ветроходен лагер. Колко футбол съм играл ей на онази поляна. Както и бренбол^2.

– Да, кой не е бил на лагер тук? Странно, че винаги са наричали къщата „детската колония“.

Патрик сви рамене и двамата продължиха напред с бърза крачка.

– Просто е останало от едно време. Накрая мястото е било интернат, но само за кратко. Преди това тук е живял човек на име Фон Шлезингер, но явно хората не са искали да кръстят къщата на него и са продължили да ползват старото име.

– Вярно, онзи лудият, чувал съм за него – каза Мартин и изруга, тъй като един клон го удари по лице. – Кой е сегашният собственик?

– Предполагам, че двойката, която живее там. След случилото се през седемдесет и четвърта за имота се грижеше общината, доколкото знам. Жалко, че къщата е западнала толкова, но изглежда сега са решили да я ремонтират.

Мартин погледна нагоре към къщата, чиято предна стена бе покрита със строително скеле.

– Да, може да стане доста хубаво. Да се надяваме, че огънят не е успял да унищожи твърде много.

Продължиха към каменното стълбище, което водеше до външната врата. Обстановката беше спокойна и няколко души от Доброволния пожарникарски отряд на Фелбака си събираха нещата. С тези дрехи сигурно са плувнали в пот, помисли си Патрик. Горещината вече започваше да става неприятна, въпреки ранния час.

– Здрасти!

Началникът на пожарникарския отряд, Йостен Рунандер, се зададе насреща им и кимна за поздрав. Ръцете му бяха черни от сажди.

– Здрасти, Йостен. Какво се е случило? Аника каза, че подозирате умишлен палеж.

– Да, безспорно изглежда така. Но не сме квалифицирани да отсъдим от чисто техническа гледна точка, така че се надявам Турбьорн да е на път.

– Обадих му се, докато идвахме насам, и той каза, че ще пристигне след... – каза Патрик и погледна ръчния си часовник, преди да продължи: – ...около половин час.

– Добре. Ще надникнете ли вътре през това време? Гледахме да не заличим евентуалните улики. Когато пристигнахме, собственикът вече беше загасил огъня с пожарогасител, така че просто се уверихме, че никъде нищо не тлее. С изключение на това нямаше много какво да направим. Елате да видите.

Йостен посочи към антрето. Подът пред прага беше изгорял частично и неравномерно.

– Трябва да е било някаква запалима течност, нали?

Мартин погледна въпросително към Йостен, който кимна.

– Предполагам, че някой е излял течността под вратата и после я е запалил. Съдейки по миризмата, бих казал бензин, но Турбьорн и момчетата му ще могат да се изкажат по-категорично.

– Къде са обитателите на къщата?

– Седнали са отзад и чакат медиците, които, за жалост, се бавят поради пътна злополука. Мъжът и жената изглеждат доста шокирани, затова прецених, че имат нужда от малко спокойствие. Освен това сметнах, че е най-добре да не обикалят наоколо, преди да сте събрали уликите.

– Добре си се сетил – каза Патрик и потупа Йостен по рамото, след което се обърна към Мартин. – Да отидем да говорим с тях?

Без да чака отговор, Патрик тръгна към задната страна на къщата. Щом завиха зад ъгъла, видяха градинска маса и няколко стола малко по-нататък. Мебелите бяха захабени и изглеждаха все едно дълги години са били подлагани на дъжд и вятър. До масата стояха двама души на около трийсет и пет години, които гледаха отнесено. Щом ги забеляза, мъжът стана и тръгна към тях, за да ги посрещне. Подаде им ръка, корава и загрубяла, сякаш дълго е боравила с инструменти.

– Мортен Старк.

Патрик и Мартин също се представиха.

– Нищо не разбираме. Пожарникарите казаха нещо за умишлен палеж? – попита съпругата на Мортен, която бе последвала мъжа си.

Беше дребна и крехка и макар че Патрик беше среден на ръст, тя стигаше едва до рамото му. Изглеждаше чуплива и трепереше въпреки жегата.

– Не непременно. Засега не знаем нищо със сигурност – каза Патрик успокоително.

– Това е съпругата ми Ева – поясни Мортен, след което разтри изморено лице.

– Може ли да седнем? – предложи Мартин. – Бихме искали да научим малко повече за случилото се.

– Да, разбира се, може да седнем ей там – отвърна Мортен и посочи към градинските мебели.

– Кой откри, че има пожар?

Патрик погледна Мортен, който имаше тъмно петно на челото, а ръцете му бяха почернели от сажди също като тези на Йостен. Мортен проследи погледа му и се загледа в ръцете си, сякаш едва сега откриваше, че са мръсни. С бавни движения избърса длани в дънките си, преди да отговори.

– Аз. Събудих се и усетих странна миризма. Бързо осъзнах, че долу нещо гори, и опитах да събудя Ева. Отне ми известно време, тя беше заспала дълбоко, но накрая успях да я изкарам от леглото. Изтичах да взема пожарогасителя, а в главата ми имаше само една мисъл: трябва да изгася пожара.

Мортен говореше толкова бързо, че остана без въздух, и млъкна, за да си поеме дъх.

– Мислех, че ще умра. Сигурна бях.

Ева чоплеше кожичките около ноктите си и Патрик я погледна състрадателно.

– Взех пожарогасителя и започнах да пръскам като луд по пламъците долу в антрето – продължи Мортен. – Първоначално като че нищо не се случи, но продължих да пръскам и изведнъж огънят изгасна. Но димът остана, имаше дим навсякъде.

Той отново си пое рязко дъх.

– Защо някой би...? Не разбирам...

Ева звучеше отнесено и Патрик подозираше, че Йостен е прав: жената беше в шок. Това обясняваше също защо трепери като трескава. Щом пристигнеха, медиците трябваше веднага да прегледат Ева, както и да се уверят, че тя и Мортен не са пострадали от дима. Много хора не знаеха, че димът е по-смъртоносен от самия огън. Поглъщането на пушек можеше да има последици, които да се проявят едва след време.

– Защо смятате, че пожарът е бил умишлен? – попита Мортен и отново разтърка лице.

Сигурно не е спал много, помисли си Патрик.

– Както казах, още не знаем нищо със сигурност – отвърна той уклончиво. – Има следи, които говорят за умишлен палеж, но не искам да говоря, преди експертите да са го потвърдили. Чули ли сте някакъв шум по-рано през нощта?

– Не, когато се събудих вече гореше, казах ви.

Патрик кимна към една къща недалеч от тях.

– Съседите вкъщи ли са? Възможно ли е да са забелязали дали наоколо се е навъртал непознат човек?

– На почивка са, така че в тази част на острова сме само ние.

– Има ли човек, който би искал да ви навреди? – намеси се Мартин.

Той често оставяше Патрик да води разпитите, но винаги слушаше внимателно и наблюдаваше реакциите на хората, с които разговаряха. А това бе не по-малко важно от задаването на правилните въпроси.

– Не, доколкото знам, няма.

Ева поклати бавно глава.

– Живеем тук отскоро. Само от два месеца – каза Мортен. – Досега Ева не се беше връщала тук. Къщата принадлежеше на родителите ѝ, но дълги години беше давана под наем. Решихме да я стегнем и да я ползваме по някакъв начин.

Патрик и Мартин си размениха бърз поглед. Историята на къщата, а оттам и на семейството на Ева, бяха добре известни в околността, но сега не беше подходящ случай да говорят за това. Патрик се зарадва, че Ерика не е с него. Тя не би могла да се сдържи.

– Къде живеехте преди това? – попита Патрик, макар да можеше да отгатне отговора по ясно изразения диалект на Мортен.

– Гьотеборг, иска ли питане – каза Мортен, без да се усмихне.

– И там не сте имали разправии с никого?

– Не сме имали разправии нито там, нито където и да е – отговори Мортен рязко.

– А каква беше причината да се преместите тук? – попита Патрик.

Ева беше свела поглед към масата и докосваше разсеяно верижката, която носеше около врата си. Беше сребърна и на нея висеше красив ангел.

– Синът ни умря – каза тя и дръпна ангела толкова силно, че верижката се впи във врата ѝ.

– Имахме нужда от смяна на обстановката – каза Мортен. – Къщата тук беше оставена да гние, така че видяхме в нея възможност да започнем наново. Идвам от семейство на ханджии и ни се стори естествено самите ние да направим нещо такова. Мислехме си да започнем с бед енд брекфаст^3 и постепенно да превърнем къщата в място за конференции и други събития.

– Изглежда, ще ви се отвори доста работа.

Патрик погледна към голямата къща и бялата ѝ белеща се фасада. Съзнателно реши да не пита повече за смъртта на сина им. Болката, изписана на лицата им, беше твърде голяма.

– Не ни е страх от работа. Ще продължаваме, докато можем. Ако не ни стигнат силите, ще наемем някого, но предпочитаме да спестим парите. И без това ще ни е достатъчно тежко от икономическа гледна точка.

– Значи, не се сещате за човек, който би искал да навреди на вас или на бизнеса ви? – настоя Мартин.

– Бизнес? Какъв бизнес? – каза Мортен с ироничен смях. – Не, както казах, не се сещаме за нито един човек, който би ни причинил това. Чисто и просто не водим такъв живот. Ние сме най-обикновени шведи.

За миг Патрик се замисли за миналото на Ева. Не бяха много шведите, които са преживели такава трагична мистерия. Във Фелбака и околностите се носеха най-различни слухове и предположения за случилото се със семейството ѝ.

– Освен ако...? – започна Мортен и погледна въпросително Ева, която като че ли не разбра какво има предвид мъжът ѝ. Той продължи, без да откъсва поглед от нея: – Единственото, за което се сещам, са картичките за рождения ти ден.

– Картичките за рождения ѝ ден? – повтори Мартин.

– Още от дете на всеки свой рожден ден Ева получава картичка от някой, който се подписва само с „Й“. Осиновителите ѝ така и не са разбрали кой праща картичките. А те продължили да пристигат дори след като Ева се изнесла от къщи.

– И тя също няма представа откъде идват? – попита Патрик, преди да се усети, че говори за нея сякаш я няма. После се обърна към Ева и повтори: – Нямаш някакви предположения кой може да праща картичките, така ли?

– Не.

– А осиновителите ти? Сигурна ли си, че не знаят нищо?

– Нямат представа.

– Този „Й“ някога осъществявал ли е контакт по друг начин? Звучал ли е заплашително?

– Не, никога. Нали така, Ева?

Мортен вдигна ръка към Ева, сякаш искаше да я докосне, но се отказа и постави дланта си обратно на коляното.

Тя поклати глава.

– Ето го Турбьорн – каза Мартин и посочи към пътеката.

– Добре, тогава смятам да приключваме, за да можете да си починете малко. Медицинският екип е на път. Ако поискат да ви откарат в болницата за преглед, препоръчвам ви да се съгласите. Тези неща трябва да се взимат на сериозно.

– Благодаря – каза Мортен и се изправи. – Обадете се, ако разберете нещо.

– Ще го направим.

Патрик хвърли последен притеснен поглед към Ева. Тя все още изглеждаше като откъсната от случващото се наоколо. Зачуди се как ли трагедията от детството ѝ се е отразила на живота ѝ, но бързо прогони тези мисли от главата си. Трябваше да се концентрира върху работата, която им предстоеше. А именно да уловят потенциалния подпалвач.

2 Игра с топка и бухалка, подобна на бейзбол. Популярна е в Германия и Скандинавия. – Б. пр.

3 Bed and breakfast (англ.): легло и закуска; вид малки хотели, които предлагат стаи за нощувка с включена в цената закуска. – Б. пр.

3

Фелбака, 1912

Дагмар все още не разбираше как можа да се случи такова нещо. Всичко ѝ бе отнето и сега беше абсолютно сама. Където и да отидеше, хората шепнеха грозни думи зад гърба ѝ. Мразеха я заради нещо, сторено от майка ѝ.

Понякога посред нощ мама и татко ѝ липсваха толкова много, че трябваше да захапе възглавницата, за да не заплаче. Ако го направеше, вещицата, с която живееше, щеше да я пребие до посиняване. Но не винаги успяваше да сдържи писъците си, когато марата^4 я яхнеше и Дагмар се събудеше, плувнала в пот. В сънищата си виждаше отсечените глави на мама и татко. Защото накрая те бяха екзекутирани. Дагмар не беше там и не видя как е станало, но въпреки това картината се беше запечатала в ретините ѝ.

Случваше се на сън да я преследват дори образите на децата. От полицията открили осем пеленачета, когато разкопали пода в избата. Така каза вещицата. „Осем бедни пеленачета“, обясняваше тя и клатеше глава всеки път, когато някоя приятелка дойдеше на гости. Жените обръщаха острите си погледи към Дагмар. „Момичето ще да е знаело за това – казваха те. – Била е малка, но все пак трябва да е разбирала какво се случва в дома им.“

Дагмар не се оставяше да бъде смачкана. Нямаше значение дали това, което казваха, е истина, или не. Мама и татко я обичаха, а онези малки, пищящи и мръсни деца все пак бяха отхвърлени от всички. Тъкмо затова се бяха озовали при мама. Тя дълги години се беше трудила неуморно, а в знак на благодарност за това, че се бе грижила за нежеланите, те я унизиха, оплюха и убиха. С татко бе същото. Бе помагал на мама да заравя децата, поради което хората сметнаха, че той също заслужава да умре.

След като отведоха мама и татко, полицаите пратиха Дагмар при вещицата. Никой друг не искаше да я приеме, нито дори роднините и приятелите. Никой не искаше да има нещо общо със семейството ѝ. Бавачката на ангели^5 от Фелбака – така започнаха да наричат мама от деня, в който бяха открити малките скелети. Вече дори се пееха песни за нея. За убийцата на деца, която удавяла децата в корито, и за мъжа ѝ, който ги заравял в мазето. Дагмар знаеше песните наизуст, хлапаците на вещицата ѝ ги пееха при всеки възможен случай.

Но тя можеше да понесе всичко това. Тя беше принцесата на мама и татко и знаеше, че е била желана и обичана. Единственото, което я караше да трепери от страх, беше шумът от стъпките на приемния ѝ баща, когато той се промъкваше по дървения под към стаята ѝ. В тези мигове на Дагмар ѝ се искаше да бе последвала мама и татко в смъртта.

Юсеф прокара нервно палец по повърхността на камъка, който държеше в ръка. Срещата беше важна и Севастиан не биваше да я провали.

– Ето – обяви Севастиан и посочи плановете, които беше изложил върху масата в конферентната зала. – Това е нашата визия. A project for peace in our time.6

Юсеф въздъхна вътрешно. Не беше сигурен, че хората от общината ще се впечатлят от празни фрази на английски.

– Това, което колегата ми се опитва да каже, е, че това е фантастична възможност за община Танум да направи нещо за мира. Инициатива, която ще допринесе за добрата ви репутация.

– Да, мир на земята звучи добре. И от финансова гледна точка идеята никак не е лоша. В дългосрочен план ще насърчи туризма и ще осигури работни места, а знаете какво означава това – каза Севастиан, след което вдигна ръка и потри пръсти. – Повече пари за цялата общност.

– Да, но преди всичко това е важен мирен проект – каза Юсеф, устоявайки на желанието да изрита Севастиан по пищяла.

Знаеше, че ще стане така, когато прие парите на Севастиан, но нямаше избор.

Ерлинг В. Ларшон кимна. След скандала с реставрацията на хотел „Бадис“ във Фелбака Ерлинг временно беше изпаднал в немилост, но сега се беше завърнал в местната политика. Един такъв проект щеше да покаже, че той все още е значим фактор, и Юсеф се надяваше, че Ерлинг осъзнава това.

– Смятаме, че идеята звучи интересно – каза Ерлинг. – Можете ли да ни обясните по-подробно как си представяте всичко?

Севастиан си пое дъх, за да започне да говори, но Юсеф го изпревари.

– Това тук е парченце история – каза той и показа камъка. – Алберт Шпеер поръчал гранит за германския райх от кариерата в Бохуслен. Двамата с Хитлер имали грандиозни планове за превръщането на Берлин в световна столица. Гранитът трябвало да пристигне в Германия и да бъде използван за строителен материал.

Юсеф се изправи и закрачи напред-назад, продължавайки да говори. В главата му звучеше тропотът от ботушите на немските войници. Тропотът, за който родителите му безброй пъти бяха разказвали с ужас.

– Но войната обърнала хода си – продължи той. – Световната столица си останала само проект, за който Хитлер можел да мечтае през последните си дни. Неосъществена мечта за величествени паметници и сгради, за изграждането на които щели да бъдат пожертвани милиони евреи.

– Уф, ужасно – каза Ерлинг небрежно.

Юсеф го погледна отчаяно. Те не разбираха, никой не разбираше. Но не възнамеряваше да им позволи да забравят.

– Големи партиди от гранита така и не били транспортирани към Германия...

– И тук се намесваме ние – прекъсна го Севастиан. – Помислихме си, че от тези партиди гранит могат да бъдат произведени символи на мира, които да бъдат продавани. Това би могло да донесе много пари, ако се действа правилно.

– С парите ще построим музей, посветен на еврейската история и връзките на Швеция с юдаизма. Ще обърнем внимание и на предполагаемия ни неутралитет по време на войната например – добави Юсеф.

После седна обратно на стола си, а Севастиан сложи ръка на раменете му и го стисна приятелски. Юсеф едва се сдържа да не се отърси. Вместо това се усмихна сковано. Чувстваше се също толкова фалшиво, колкото по времето, прекарано на остров Вальо. И тогава, и сега нямаше нищо общо със Севастиан или с другите си така наречени приятели. Колкото и да се напъваше, никога нямаше да получи достъп до изтънчения свят, от който идваха Йон, Леон и Пърси. Нито пък имаше такова желание.

Но сега имаше нужда от Севастиан. Това беше единственият му шанс да осъществи мечтата, която лелееше от толкова много години: да почете еврейското си наследство и да доведе до знанието на хората издевателствата, на които е бил и продължава да бъде подлаган еврейският народ. Ако за целта се налагаше да сключи сделка с дявола, така да бъде. Надяваше се, че с времето ще може да се откъсне от Севастиан.

– Както каза бизнес партньорът ми – взе думата Севастиан, – музеят ще е много хубав и в него ще идват на поклонение туристи от цял свят. Проектът ще ви донесе много престиж.

– Не звучи зле – каза Ерлинг. – Какво мислиш?

Той се обърна към Уно Бруршон, дясната му ръка в общината, който въпреки жегата носеше карирана фланелена риза.

– Може би си струва да разгледаме предложението – измърмори Уно. – Но зависи с колко се очаква да допринесем. Времената са трудни.

Севастиан се усмихна широко.

– Сигурен съм, че ще можем да се споразумеем. Важното е, че има интерес и желание. Аз самият инвестирам голяма сума.

Да, но не им казваш при какви условия, помисли си Юсеф, но стисна челюсти. Можеше единствено да приеме мълчаливо това, което му се дава, и да не откъсва очи от целта. Наведе се напред, за да стисне протегнатата ръка на Ерлинг. Вече нямаше връщане назад.

4 Мара е зъл дух, който се среща в германския и славянския фолклор под редица сродни имена. Може да приема формата на животно, демон или жена и според народните вярвания се промъква нощем в спалнята, възсяда спящия и започва да го измъчва, без той да може да помръдне. Оттам идва и думата кошмар (на шведски mardröm, на френски cauchemar, на английски nightmare, на немски nachtmahr). – Б. пр.

5 На шведски този израз се отнася за някои платени бавачки, които се грижели за нежелани деца (практика, която била разпространена в края на ХIX и началото на XX век), но чрез лоши грижи или тормоз ги убивали, т.е. превръщали ги в ангели. – Б. пр.

6 Проект за мир в наше време (от англ.). – Б. пр.

* * *

Малък белег на челото, белези по тялото и леко накуцване в походката бяха единствените видими следи от катастрофата преди година и половина. Катастрофата, при която изгуби детето, което чакаха с Дан, и при която самата тя за малко да умре.

Вътрешно обаче нещата стояха по друг начин. Ана продължаваше да се чувства съкрушена.

Поколеба се за миг пред вратата. Понякога ѝ беше трудно да се среща с Ерика и да вижда как всичко в живота ѝ се е наредило. Сестра ѝ не носеше белези от случилото се, не беше изгубила нищо. Но в същото време срещите им се отразяваха добре на Ана. Раните вътре в нея боляха и сърбяха, но часовете, прекарани с Ерика, по някакъв начин оказваха лековит ефект.

За късмет, Ана никога не си бе представяла, че заздравителният процес ще се проточи толкова дълго. Ако бе подозирала колко време ще отнеме, може би никога нямаше да посмее да излезе от апатичното състояние, в което се оказа, след като животът ѝ се разби на хиляди парченца. Преди време каза на шега на Ерика, че се чувства като някоя от старите вази, които беше виждала, докато работеше в аукционната къща. Ваза, която е паднала на пода и се е счупила, а след това е била старателно залепена. Макар от разстояние да изглеждаше цяла, всички цепнатини си проличаваха болезнено ясно, когато човек се приближеше. Но всъщност това не беше просто шега, осъзна Ана, щом натисна звънеца. Така си беше наистина. Тя бе една счупена ваза.

– Влизай! – викна Ерика някъде отвътре.

Ана прекрачи прага и събу обувките си.

– Ей сега идвам, сменям пелените на близнаците.

Ана влезе в кухнята, където се чувстваше като у дома си. Едно време къщата бе принадлежала на родителите им и тя познаваше всяко кътче. Преди няколко години имотът стана причина за караница, която едва не развали отношенията ѝ с Ерика, но това бяха други времена, друг свят. Понастоящем дори се шегуваха с това и говореха за „ПЛ“ и „СЛ“, което означаваше „Преди Лукас“ и „След Лукас“. Ана изтръпна. Тържествено си беше обещала да мисли възможно най-малко за бившия си мъж и постъпките му. Него вече го нямаше. Единственото останало от Лукас беше най-хубавото, с което някога я бе дарявал: Ема и Адриан.

– Искаш ли нещо за хапване? – попита Ерика, щом влезе в кухнята, понесла близнаците.

Момчетата грейнаха, когато видяха вуйна си. Ерика ги остави на пода, а те веднага се втурнаха към Ана и опитаха да се качат в скута ѝ.

– Спокойно, спокойно, има място и за двама ви – каза Ана и ги вдигна един по един, след което погледна към Ерика. – Зависи с какво ще ме почерпиш.

Ана протегна врат, за да види какво може да предложи сестра ѝ.

– Какво ще кажеш за бабиния сладкиш с ревен и бадеми? – попита Ерика и вдигна един сладкиш, покрит с прозрачен целофан.

– Шегуваш се. На това не мога да откажа.

Ерика отряза две големи парчета и ги сложи в поднос, който остави на масата. Ноел веднага се хвърли към сладкиша, но Ана успя да отмести подноса в последния момент. Взе едно от парчетата и отчупи малко на момчетата. Ноел напъха щастливо целия залък в устата си, докато Антон отхапа внимателно крайчето на своето парче и се усмихна до уши.

– Толкова са различни – каза Ана и разроши малките русокосковци.

– Мислиш ли? – отвърна Ерика иронично и поклати глава.

Беше наляла кафе и по навик остави чашата на Ана извън обсега на близнаците.

– Ще се справиш ли, или да взема единия? – попита тя, гледайки към Ана, която с известно усилие се опитваше да балансира с децата, кафето и сладкиша едновременно.

– Няма проблеми, толкова е приятно да ги държа – каза Ана и подуши леко темето на Ноел. – Къде е Мая, между другото?

– Седи като залепена пред телевизора. Новата ѝ голяма любов в живота е Мойе^7. В момента е на трети сезон, „Мими и Мойе на Карибските острови“. Сигурно ще повърна, ако още веднъж чуя „На един слънчев бряг в Карибите...“.

– В момента Адриан е обсебен от Покемон и също ме побърква – каза Ана и внимателно отпи глътка кафе, изплашена да не полее децата, които шаваха в скута ѝ. – Ами Патрик?

– На работа е. Има подозрения за умишлен палеж на Вальо.

– Вальо? В коя къща?

Ерика изчака малко, преди да отговори.

– Детската колония – каза след това със зле прикрито вълнение в гласа.

– Ужасно. Винаги са ме побивали тръпки от това място. Представяш ли си, просто да изчезнат?

– Да, така е. Нали знаеш, че от време на време опитвах да изровя нещо повече, и си мислех, че от историята може да се получи книга, ако открия нещо. Но нямаше за какво да се хвана. Досега.

– Какво искаш да кажеш?

Ана лапна голяма хапка от сладкиша с ревен. Тя също имаше бабината рецепта, но се случваше да пече горе-долу толкова често, колкото минаваше чаршафите през преса. С други думи никога.

– Върнала се е.

– Коя?

– Ева Елвандер. Само че фамилията ѝ вече е Старк.

– Малкото момиче? – попита Ана и зяпна Ерика.

– Именно. Тя и мъжът ѝ са се пренесли на острова и ще ремонтират къщата. А ето че някой се е опитал да я подпали. Такова нещо те кара да се замислиш.

Ерика вече дори не опитваше да скрие ентусиазма си.

– Възможно ли е да е съвпадение?

– Да, разбира се. Но все пак е доста странно. Ева се връща и изведнъж започват да се случват разни неща.

– Случило се е само едно нещо – отбеляза Ана.

Знаеше колко лесно Ерика си съчинява теории. Фактът, че сестра ѝ е написала редица щателно проучени и добре обосновани книги, беше чудо и мистерия, която Ана така и не бе успяла да разгадае.

– Да, добре, едно нещо – каза Ерика и махна с ръка. – Изгарям от нетърпение Патрик да се прибере. Всъщност исках да отида с него, но нямаше кой да гледа децата.

– Не мислиш ли, че щеше да изглежда малко странно, ако се беше появила редом с Патрик?

Антон и Ноел, на които вече им бе омръзнало да седят в скута на Ана, слязоха на пода и се затичаха към всекидневната.

– Уф, все пак смятам в скоро време да отида да поговоря с Ева.

Ерика доля кафе в чашите им.

– Чудя се какво ли се е случило със семейството – каза Ана замислено.

– Мамоооо! Разкарай ги! – изкрещя Мая високо и пискливо откъм всекидневната и Ерика се изправи с въздишка.

– Знаех си, че няма да ме оставят на мира толкова дълго. Така е по цял ден. Мая вечно се ядосва на братята си. Направо не знам колко пъти на ден се налага да се намесвам по спешност.

– Мм – каза Ана и проследи с поглед Ерика, която забърза към всекидневната.

Сърцето я заболя от мъка. Искаше ѝ се нейните собствени делници да изглеждаха така.

7 Герой от „Мими и Мойе“, шведски телевизионен сериал за деца. – Б. пр.

* * *

Фелбака се разкриваше пред тях в най-хубавата си светлина. От кея пред рибарската колиба, където Йон седеше с жена си и родителите ѝ, се виждаше целият вход към пристанището. Прекрасното време беше привлякло много туристи и мореплаватели. Лодките бяха гъсто наредени покрай понтонните кейове, откъдето се чуваха музика и весел смях. Примижал, Йон наблюдаваше оживеният спектакъл.

– Жалко, че в Швеция вече не се провеждат обществени дебати – каза той и отпи от добре охладеното розе. – Говори се за демокрация и как всички трябва да имат право да бъдат чути, но в същото време не можем да се изкажем. Все едно не съществуваме. Това, което всички забравят, е, че хората ни избраха. Достатъчно много шведи показаха, че таят дълбоко недоверие към предишното управление. Те искат промяна и ние им я обещахме.

Йон остави чашата си обратно на масата и продължи да бели скариди. В чинията му вече имаше голяма купчина черупки.

– Да, ужасно е – каза тъстът му, протегна се към купата със скариди и си взе цяла шепа. – Ако наистина живеем в демокрация, трябва да слушаме народа.

– И всеки знае, че много имигранти идват тук заради социалните помощи – вметна тъща му, която вече започваше да заваля думите. – Ако идваха само чужденците, които са готови да работят и да допринасят за обществото, тогава добре. Но нямам желание данъците ми да отиват за издръжката на тези хрантутници.

Йон въздъхна. Идиоти. Нямаха представа за какво говорят. Опростяваха проблема, също като повечето овце в стадото на гласоподавателите. Не виждаха цялостната картина. Тъстът и тъща му бяха олицетворение на невежеството, което той дълбоко презираше, а ето че сега трябваше да прекара цяла седмица с тях.

Лив го погали успокоително по бедрото. Тя знаеше какво мисли за тях и до голяма степен беше съгласна. Но Барбру и Кент все пак ѝ бяха родители и нямаше какво да се направи по въпроса.

– Най-лошото е, че в днешно време всички се смесват – каза Барбру. – В нашия квартал неотдавна се нанесе семейство, в което майката е шведка, а бащата арабин. Представям си колко ѝ е тежко на бедната жена, като знам как се отнасят арабите със съпругите си. И сигурно ще тормозят децата им в училище. Те ще тръгнат по лош път и накрая жената ще съжалява, че не си е взела швед за мъж.

– Самата истина – съгласи се Кент и опита да отхапе от гигантския си скариден сандвич.

– Не може ли да оставите Йон да си почине малко от политиката? – каза Лив с леко укорителен тон. – В Стокхолм и без това по цял ден говорят по проблемите с имиграцията. Тук поне може да си отдъхне малко.

Йон погледна съпругата си с благодарност и задържа очите си върху нея, за да ѝ се полюбува. Беше съвършена. Имаше изчистени черти, ясни сини очи и светла копринена коса, сресана назад.

– Извинявай, миличка. Не се замислихме. Просто много се гордеем с постигнатото от Йон и с позицията, за която се пребори. Така, да говорим за нещо друго. Какво става с малкия ти бизнес например?

Лив започна оживено да разказва за несгодите си с митниците, които усложнявали работата ѝ. Постоянно бавели доставките на интериорни стоки от Франция, които Лив внасяше и продаваше онлайн. Йон обаче знаеше, че интересът ѝ към интернет магазина е намалял. Съпругата му все повече се отдаваше на партийна дейност. В сравнение с това всичко друго изглеждаше маловажно.

Чайките започваха да кръжат все по-близко до кея и той се изправи.

– Предлагам да разчистим масата. Птиците започват да стават досадни.

Взе чинията си, отиде в края на кея и изхвърли съдържанието ѝ в морето. Чайките се стрелнаха надолу, за да уловят възможно най-много скаридени черупки. Морските раци щяха да се погрижат за останалото.

Йон се спря за момент, вдиша дълбоко и се загледа към хоризонта. Както обикновено, погледът му се спря на Вальо и вътре в него започна да тлее гняв. За щастие, мислите му бяха прекъснати от вибриране в десния джоб на панталоните му. Бързо извади телефона си и хвърли поглед към дисплея, преди да вдигне. Обаждаше се министър-председателят.

* * *

– Какво мислиш за онези картички? – попита Патрик, задържайки вратата, за да мине Мартин.

Беше толкова тежка, че трябваше да я подпре с рамо. Полицейското управление в Танум беше строено през шейсетте и преди години, когато Патрик влезе за пръв път в подобната на бункер сграда, потискащата атмосфера веднага помрачи настроението му. В днешно време до такава степен беше свикнал с мръсно жълтите и бежови багри на интериора, че дори не обръщаше внимание на пълната липса на уют.

– Звучи странно. Кой би пращал анонимни картички на някого всяка година?

– Не съвсем анонимни. Все пак се подписва с „Й“.

– Да, това много опростява нещата – каза Мартин и Патрик се засмя.

– Какво е толкова забавно? – попита Аника, поглеждайки към тях иззад прозореца на рецепцията.

– Нищо особено – каза Мартин.

Аника се завъртя на офис стола си и застана до вратата на малката си стаичка.

– Как мина на острова?

– Трябва да почакаме малко и да видим какво ще каже Турбьорн, но, изглежда, някой е опитал да драсне клечката на къщата.

– Ще сложа кафе и ще ми разкажете повече.

Аника тръгна по коридора и изкъшка Мартин и Патрик към кухнята.

– Докладва ли на Мелберг? – попита Мартин, щом влязоха вътре.

– Не. Сметнах, че все още не е необходимо да го информираме. Все пак почива през уикенда. Не бива да безпокоим шефа излишно.

– Имаш право – каза Патрик и седна на стола до прозореца.

– Така значи, пийвате кафе и се забавлявате, без да ми кажете.

Йоста стоеше на вратата и ги гледаше начумерено.

– Какво правиш тук? Нали почиваш, защо не си на игрището за голф? – попита Патрик и издърпа стола до себе си, за да седне Йоста.

– Твърде е горещо. Реших да дойда и да напиша няколко доклада, за да мога да си освободя два часа за игрището някой друг ден, когато на асфалта няма да могат да се пържат яйца. Къде сте ходили? Аника спомена нещо за палеж?

– Да, така изглежда. Като че ли някой е излял бензин или нещо подобно под вратата и го е запалил.

– По дяволите – каза Йоста, след което си взе една двойна бисквита „Балерина“ и много старателно раздели двете половини. – Къде е станало?

– На Вальо. В старата детска колония – отговори Мартин.

Йоста замръзна на място.

– В детската колония?

– Да, малко е странно. Не знам дали си чул, но най-малката дъщеря, онази, която останала там, когато семейството изчезнало, се е върнала и сега живее в къщата.

– Да, слухът вече плъзна – каза Йоста, забил поглед в масата.

Патрик го изгледа с любопитство.

– Ти трябва да си работил по случая?

– Така е. Толкова съм стар – отбеляза Йоста. – Но се чудя защо е решила да се върне обратно.

– Спомена, че са загубили син – каза Мартин.

– Ева е изгубила дете? Кога? Как?

– Не казаха нищо повече – отвърна Мартин и стана, за да вземе кутията мляко от хладилника.

Патрик сви вежди. Не беше обичайно за Йоста да звучи толкова загрижено. Но Патрик и друг път беше виждал по-възрастни полицаи да реагират така. Всеки ветеран имаше по един случай с главно „С“. Случай, над който продължава да размишлява и към който се връща през годините, надявайки се, че ще открие решение или отговор, преди да е станало твърде късно.

– Случаят е бил специален за теб, а?

– Да, така беше. Бих дал какво ли не, за да разбера какво се е случило през онази Велика събота^8.

– Не си единствен – намеси се Аника.

– И ето че Ева се е върнала – каза Йоста и погали брадичката си. – А някой се е опитал да подпали къщата.

– Не само къщата – каза Патрик. – Този, който е запалил пожара, трябва да е знаел, а може би и да е разчитал, че Ева и мъжът ѝ са вътре. Извадили са късмет, че Мортен се е събудил и е изгасил огъня.

– Съвпадението безспорно е чудновато – каза Мартин и се стресна, тъй като Йоста удари масата с юмрук.

– Ясно е, че не е никакво съвпадение!

Колегите му го изгледаха учудено и в кухнята за момент настана тишина.

– Може би трябва да разгледаме онзи стар случай – каза Патрик накрая. – За по-сигурно.

– Мога да изровя материалите – каза Йоста. Лицето му, слабо като на хрътка, отново се оживи. – От време на време преглеждам документите, така че знам къде да намеря повечето от тях.

– Добре, направи го. После заедно ще прочетем всичко. Може да открием нещо ново, ако разгледаме случая със свеж поглед. Аника, можеш ли да прегледаш регистрите и да извадиш всичко, което пише за Ева?

– Ще се погрижа – каза тя и започна да разчиства масата.

– Трябва да видим и какво е финансовото състояние на семейство Старк. Както и дали къщата е застрахована – каза Мартин предпазливо, поглеждайки към Йоста.

– Да не казваш, че сами са го направили? По-голяма глупост не бях чувал. Намирали са се в къщата, когато се е разгорял пожарът, освен това именно мъжът на Ева го е изгасил.

– Все пак си струва да се провери. Кой знае, може да са подпалили къщата, но после да са размислили. Аз ще се заема с това.

Йоста отвори уста, за да каже нещо, но после я затвори и излезе сърдито от кухнята. Патрик се изправи.

– Мисля, че Ерика също има доста информация.

– Ерика? Че защо? – учуди се Мартин.

– Отдавна се интересува от този случай. Всички във Фелбака са чували историята, а като се има предвид с какво се занимава Ерика, не е странно, че се е заинтригувала малко повече.

– Тогава говори с нея. Всяка информация е добре дошла.

Патрик кимна, но веднага почувства известно колебание. Представяше си какво ще стане, ако допусне Ерика до разследването.

– Да, ще я питам – каза той, надявайки се, че няма да съжалява за това.

8 В Швеция основният празничен ден от Великденските празници е съботата, а не неделята. – Б. пр.

* * *

Леко разтреперан, Пърси наля две чаши от най-хубавия си коняк, след което подаде едната на съпругата си.

– Не разбирам какво си мислят! – каза Пютан, която веднага се зае с коняка.

– Дядо щеше да се обърне в гроба, ако знаеше за това.

– Пърси, трябва по някакъв начин да оправиш нещата.

Пютан вдигна чашата си и той не се поколеба да ѝ долее. Вярно, беше ранен следобед, но някъде по света вече минаваше пет часът. Ден като този изискваше силни питиета.

– Аз? Какво мога да направя аз?

Гласът му премина във фалцет, а ръцете му така се разтрепериха, че половината от коняка се озова извън чашата на Пютан. Тя дръпна рязко ръката си.

– Какво правиш, идиот такъв!

– Извинявай, извинявай.

Пърси потъна в един от големите захабени фотьойли в библиотеката. Чу се звук като от скъсване и той разбра, че тапицерията се е сцепила.

– Мамка му! – изруга Пърси, скочи от фотьойла и започна бясно да го рита, а наоколо се разлетяха парчета.

Целият замък беше на път да се разпадне, наследството му отдавна го нямаше, а сега копелетата от данъчното твърдяха, че трябва да се изръси с голяма сума пари, с каквато не разполагаше.

– Успокой се – каза Пютан, бършейки ръцете си със салфетка. – Нещата все ще се наредят по някакъв начин. Но не разбирам как може парите да са свършили.

Пърси се извърна към нея. Знаеше колко я плаши положението им, но не можеше да изпитва към нея друго, освен презрение.

– Как може да са свършили парите? – изкрещя той. – Имаш ли някаква представа колко харчиш всеки месец? Осъзнаваш ли изобщо колко струват всички тези пътувания, вечери, дрехи, чанти, обувки, бижута и кой знае още какво?

Не беше типично за него да крещи по този начин. Пютан се отдръпна назад и го зяпна. Пърси я познаваше достатъчно добре, за да знае, че в момента тя претегля двете алтернативи: да му се опълчи или да го успокои. Чертите на лицето ѝ омекнаха и той разбра, че Пютан е избрала второто.

– Скъпи, да не се караме за някакви си пари – каза тя, след което нагласи вратовръзката му и загащи ризата, която беше излязла от панталоните. – Ето. Сега отново изглеждаш като моя елегантен господар на замъка.

Пютан се долепи до него и Пърси усети как омеква. Днес беше облечена с роклята от Гучи и както винаги, на него му беше трудно да ѝ устои.

– Ще направим така: обади се на одитора и отново прегледайте сметките. Положението не може да е толкова зле. Сигурна съм, че разговорът с него ще те успокои.

– Трябва да говоря със Севастиан – промърмори Пърси.

– Севастиан? – повтори Пютан, а на лицето ѝ се изписа такова изражение, все едно бе изяла нещо гадно. – Знаеш, че не ми харесва да общуваш с него. Защото тогава аз трябва да общувам с простоватата му съпруга. Те чисто и просто нямат класа. Севастиан може да има колкото си иска пари, но ще си остане селянин. Чух слухове, че от отдела за финансови престъпления дълго време са го държали под око. Не са открили доказателства за злоупотреби, но е само въпрос на време, и не бива да имаме нищо общо с него, когато това се случи.

– Парите не миришат – каза Пърси.

Знаеше какво ще каже одиторът. Че парите са свършили. Не беше останало нищо и за да се измъкне от тази каша и да спаси замъка „Фюгелста“, Пърси имаше нужда от капитал. Единствената му надежда беше Севастиан.

* * *

Отидоха до болницата в Удевала, но всичко изглеждаше добре. Нямаха дим в дробовете. Първоначалният шок се уталожи и Ева се почувства, сякаш се е събудила от необичаен сън.

Осъзна, че седи и се взира в тъмното, затова светна лампата на бюрото. През лятото мракът настъпваше бавно и тя все напрягаше очите си твърде дълго, преди да усети, че има нужда от повече светлина.

Ангелът, над който работеше, нещо ѝ се опъваше. В момента Ева се мъчеше да постави затворената кукичка за синджира. Мортен не разбираше защо прави бижутата на ръка, вместо да ги поръчва от Тайланд или Китай, особено след като поръчките през онлайн магазина се бяха увеличили. Но тогава работата би изгубила смисъла си. Ева искаше да прави всяко бижу на ръка, да влага любов във всяка верижка, която продава. Да вплете собствените си спомени и тъга в ангелите. Освен това ѝ действаше успокоително да се занимава с това вечер, след като цял ден е боядисвала, ковала и рязала. Когато ставаше сутрин, всеки мускул я болеше, но докато работеше с бижутата, тялото ѝ се отпускаше.

– Заключих навсякъде – каза Мортен.

Ева подскочи в стола. Не го беше чула да влиза.

– По дяволите – изруга тя, тъй като кукичката, която почти бе успяла да постави, отново падна.

– Няма ли тази вечер да си дадеш малка почивка? – попита Мортен внимателно и застана съвсем близо зад нея.

Ева усети, че той се колебае дали да сложи ръце на раменете ѝ. Едно време, преди случилото се с Винсент, Мортен често масажираше гърба ѝ и тя обичаше уверения, но едновременно с това мек допир на дланите му. Сега обаче едва издържаше той да я докосва и имаше риск инстинктивно да се отърси от ръцете му, с което да го нарани и пропастта между тях да се увеличи още повече.

Отново опита да сложи кукичката и най-накрая успя.

– Има ли значение дали заключваме? – каза тя, без да се обърне. – Затворените врати, изглежда, не са попречили на човека, който се е опитал да ни подпали.

– Какво тогава да направим? – попита Мортен. – Можеш поне да ме гледаш в очите, докато говорим. Това е важно. По дяволите, някой опита да запали къщата, а ние не знаем кой или защо. Това не те ли притеснява? Не те ли е страх?

Ева бавно се обърна към него.

– От какво да ме е страх? Най-лошото вече се случи. Все ми е едно дали вратите са заключени, или отключени.

– Не може да продължаваме така.

– Защо не? Нали направих каквото предлагаше? Преместих се тук и се съгласих с грандиозния ти план да ремонтираме тази съборетина и да заживеем щастливо до края на дните си, докато гостите идват и си отиват. Нали се съгласих? Какво повече искаш?

Сама чу колко студено и непреклонно звучи.

– Нищо, Ева. Нищо не искам.

Гласът на Мортен беше също толкова студен, колкото нейния. Той се обърна и излезе от стаята.

4

Фелбака, 1915

Най-накрая беше свободна. Беше си намерила работа като прислужница в едно стопанство в Хамбургсунд и сега щеше да се отърве от приемната си майка и отвратителните ѝ деца. И не на последно място от приемния си баща. Колкото повече се развиваше тялото ѝ, толкова по-чести ставаха нощните му посещения. Откакто започна да кърви всеки месец, Дагмар живееше в страх, че вътре в нея ще започне да расте дете. Това беше последното, което искаше. Не смяташе да се превръща в едно от онези разплакани и изплашени момичета, които чукаха на вратата на майка ѝ, понесли пищящо снопче в прегръдките си. Дагмар ги презираше още като малка, презираше слабостта и отчаянието им.

Събра малкото си вещи. Не ѝ беше останало нищо от родния дом, а тук не бе получила нищо ценно, което да вземе със себе си. Но не смяташе да тръгва с празни ръце. Промъкна се в спалнята на приемните си родители. В една кутия под леглото, чак до стената, вещицата пазеше бижутата, които бе наследила от майка си. Дагмар легна на пода и издърпа кутията. Приемната ѝ майка беше във Фелбака, а децата си играеха на двора, така че никой нямаше да я безпокои.

Отвори капака и се усмихна доволно. Вътре имаше достатъчно скъпоценности, които да я осигурят финансово за известно време, а и я радваше мисълта, че вещицата ще я заболи от раздялата с наследствените бижута.

– Какво правиш?

Гласът на приемния ѝ баща я стресна. Дагмар си мислеше, че той е в плевнята. За миг сърцето ѝ заби диво, но после я обзе спокойствие. Нищо нямаше да провали плановете ѝ.

– На какво ти прилича? – каза тя, след което взе всички бижута от кутията и ги напъха в джоба на полата си.

– Ти да не си се побъркала? Крадеш бижутата?

Той направи крачка напред и вдигна ръка.

– Точно така. И те съветвам да не се опитваш да ми попречиш. Защото тогава ще отида право при пристава и ще му кажа какво си ми сторил.

– Само да посмееш! – каза той и сви юмруци, но изражението му се отпусна. – И кой ще повярва на дъщерята на Бавачката на ангели?

– Мога да бъда доста убедителна. А слуховете ще плъзнат наоколо по-бързо, отколкото можеш да си представиш.

Той отново помръкна и като че ли се заколеба, затова тя реши да го улесни.

– Имам предложение. Когато милата ми приемна майка открие, че бижутата са изчезнали, ще направиш всичко възможно, за да я успокоиш и да ѝ помогнеш да разбере, че е най-добре да забрави за станалото. Ако ми обещаеш това, ще получиш специално възнаграждение, преди да си тръгна оттук.

Дагмар тръгна към приемния си баща. Вдигна бавно ръка, сложи я на достойнството му и започна да търка. Очите на стопанина на къщата веднага блеснаха. Дагмар знаеше, че вече има власт над него.

– Разбрахме ли се? – попита тя, разкопчавайки бавно панталоните му.

– Разбрахме се – каза той, сложи ръка на темето ѝ и натисна главата ѝ надолу.

Кулата за скокове в Бадхолмен се издигаше все така величествено към небето. Ерика решително отпрати спомена за обесения мъж, който бавно се клатеше от върха на кулата. Не искаше да се връща към ужасяващата случка дори в мислите си. Бадхолмен също се стараеше да я разсее. Малкото островче, намиращо се съвсем близо до брега на Фелбака, приличаше на искрящо бижу в морето. Хостелът там беше популярен и лятно време често бе пълен догоре, а Ерика добре разбираше защо. Мястото и старомодният чар на сградата бяха неустоима комбинация. Но днес не успяваше да се наслади истински на гледката.

– Всички ли са тук?

Ерика се огледа напрегнато наоколо и преброи децата. Три необуздани фигури, облечени с яркооранжеви спасителни жилетки, тичаха наоколо в различни посоки.

– Патрик! Можеш да ми помогнеш малко – викна тя и сграбчи голямата яка на жилетката на Мая, която тъкмо в този момент профуча покрай нея в опасна близост до ръба на кея.

– А кой тогава ще подкара лодката? – отвърна Патрик.

Лицето му беше почервеняло и той разпери въпросително ръце към Ерика.

– Нека първо ги вкараме в лодката, преди да са изпопадали във водата, пък тогава ще палиш мотора.

Мая се въртеше като червей, опитвайки да се изплъзне, но Ерика беше хванала здраво яката ѝ и не я пускаше. Със свободната си ръка улови Ноел, който тичаше след Антон с пухкавите си крачета. Сега поне имаше само едно дете на свобода.

– Ето, вземи ги.

Ерика повлече непокорните деца към моторницата, която беше завързана за кея. Патрик се качи на дървената палуба с раздразнено изражение. Щом Мая и Ноел се озоваха в лодката, Ерика се обърна рязко, за да догони Антон, който вече се беше приближил доста до каменния мост, който свързваше Бадхолмен с брега.

– Антон! Спри! – изкрещя тя, без да предизвика някаква реакция у сина си.

Лесно го настигна, въпреки че той крачеше бързо. Антон започна да се дърпа и запищя истерично, но Ерика го вдигна решително в прегръдките си.

– Боже господи, как можах да си помисля, че това е добра идея? – каза тя накрая, подавайки хлипащия Антон на Патрик.

Плувнала в пот, тя отвърза въжето и скочи в лодката.

– Всичко ще е наред, трябва само да излезем в открито море.

Патрик завъртя ключа, за да запали двигателя, който, за щастие, тръгна от първия път. Патрик се наведе, за да откачи въжето при кърмата, докато с другата ръка подпираше съседната лодка, за да не я блъснат. Не беше лесна задача да се излезе от пристанището. Лодките бяха наредени нагъсто и ако не бяха фендерите, нито тяхната моторница, нито тези в съседство щяха да се разминат без щети.

– Извинявай, че ти се сопнах.

Ерика се настани на пейката, след като накара децата да седнат на пода.

– Вече го забравих – викна Патрик и бавно завъртя ръкохватката на румпела. Лодката се обърна с кърмата към пристанището и носа към Фелбака.

Беше ослепително красива неделна сутрин, с ясносиньо небе и огледално гладко море. Чайките кръжаха с крясъци над тях и щом се огледа наоколо, Ерика забеляза, че на много от лодките хората закусваха. Вероятно имаше и доста махмурлии, които си отспиваха. Младежите, дошли за уикенда, обикновено доста си пийваха в събота вечер. Хубаво е, че това време отмина, помисли си Ерика и погледна значително по-нежно към децата, които сега кротуваха на пода на лодката.

Ерика отиде до Патрик и облегна глава на рамото му. Той я прегърна и я целуна по бузата.

– Слушай – каза той внезапно. – Като пристигнем, напомни ми да те разпитам малко за Вальо и детската колония.

– Какво искаш да знаеш? – попита Ерика любопитно.

– Ще говорим после на спокойствие – каза той и отново я целуна.

Ерика знаеше, че Патрик нарочно я дразни. Цялото тяло я засърбя от желание да разбере за какво става дума, но успя да се овладее. Замълча и засенчи очи с ръка, взирайки се към Вальо. Докато минаваха бавно покрай острова, мерна голямата бяла къща. Дали някога щеше да се разбере какво се е случило там преди толкова много години? Мразеше книги и филми, които не отговарят на всички въпроси в края, и едва издържаше да чете за неразрешени случаи на убийства във вестниците. А докато се ровеше в случая от Вальо, така и не научи нищо ново, колкото и да се мъчеше да открие някакво обяснение. Истината бе потънала в сянка, също като къщата, която сега се криеше зад дърветата.

* * *

Мартин спря за секунда с ръка във въздуха, след което сложи пръста си на звънеца. Скоро чу стъпки и потисна желанието си да се обърне и да се махне оттам. Вратата се отвори и Аника го погледна учудено.

– А, ти ли си? Да не се е случило нещо?

Той се насили да се усмихне. Но Аника не можеше да бъде заблудена толкова лесно, което донякъде беше причината да потърси именно нея. Още откакто постъпи в управлението, тя му беше като втора майка и сега Мартин предпочиташе да говори именно с нея.

– Ами, аз... – успя да каже, преди Аника да го прекъсне.

– Влизай. Да седнем в кухнята на по чаша кафе, а ти ще ми разкажеш какво става.

Мартин влезе вътре, събу си обувките и я последва.

– Сядай – каза тя и започна с тренирани движения да сипва кафе във филтъра. – Къде са Пия и Тюва?

– Вкъщи. Казах, че излизам на разходка, така че скоро трябва да се прибера. Мислехме да отидем на плажа.

– Аха. Лея също обича да плува. Онзи ден бяхме на плаж и едва я изкарахме от водата, когато стана време да си ходим. Направо е като някое морско животинче. Ленарт тъкмо я изведе навън, така че ми се отвори време да поразтребя малко.

Аника цялата светваше, когато говореше за дъщеря си. Беше минала почти година, откакто Аника и мъжът ѝ Ленарт, след много мъки и премеждия, най-накрая взеха осиновената си дъщеричка от Китай. Сега всичко в живота им се въртеше около Лея.

Мартин не можеше да си представи по-добра майка от Аника. Цялото ѝ същество беше изпълнено с топлота и грижовност и около нея Мартин се чувстваше спокойно и сигурно. Сега му се искаше единствено да облегне глава на рамото ѝ и да отприщи сълзите, които изгаряха клепачите му, но се въздържа. Ако заплачеше, нямаше да може да спре.

– Мисля, че можем да хапнем по една кифла – каза тя и извади торбичка от камерата, след което я пъхна в микровълновата. – Вчера ги пекох и мислех да занеса малко и в управлението.

– Нали знаеш, че не ти влиза в задълженията да ни глезиш така? – вметна Мартин.

– Не мисля, че Мелберг би се съгласил с теб. Ако се разровя по-подробно в трудовия си договор, някъде сигурно ще пише с малък шрифт: „Задължава се да снабдява полицейско управление в Танум с домашно приготвени кифли“.

– Боже, така си е. Без теб и пекарната Бертил не би могъл да оцелее и един ден.

– Да, особено откакто Рита го държи на диета. Според Паула у тях в момента се ядат само зеленчуци и пълнозърнест хляб.

– Ще ми се да го видя – каза Мартин и избухна в смях.

Беше приятно усещане и една част от напрежението вече започна да го отпуска.

Микровълновата изпиука, Аника нареди кифлите върху поднос и сервира две пълни чаши кафе.

– Готово. Сега можеш да ми кажеш какво те тревожи. Още онзи ден забелязах, че има нещо, но реших, че сам ще си кажеш, когато прецениш.

– Може би не е нищо и не искам да те натоварвам с моите проблеми, но...

Разстроен, Мартин усети как плачът напира в гърлото му.

– Глупости, нали затова съм тук. Хайде, разказвай.

Мартин си пое дълбоко дъх няколко пъти.

– Пия е болна – каза накрая и чу как думите отекнаха между стените на кухнята.

Аника пребледня. Не беше очаквала нещо такова. Мартин завъртя чашата в ръцете си и отново събра сили. Изведнъж всички думи дойдоха наведнъж.

– От дълго време се чувства изморена. Всъщност още откакто Тюва се роди, но си мислехме, че това не е нещо странно, че става дума за обичайната умора, свързана с раждането на бебе. Но скоро Тюва ще стане на две годинки, а умората на Пия така и не отмина, напротив, влоши се. После тя забеляза няколко бучки на врата си...

Ръката на Аника се стрелна към устата ѝ. Ясно бе накъде отива разговорът.

– Преди няколко седмици отидохме да я прегледат и веднага разбрах какво подозира лекарят. Препрати я към специалист в Удевала и отидохме там да ѝ направят тестове. Утре следобед има час при онколога, за да получи резултатите, но вече знаем какво ще ѝ кажат.

Сълзите потекоха и той ги избърса ядосано. Аника му подаде салфетка.

– Плачът помага, ще се почувстваш по-добре.

– Толкова е несправедливо. Пия е само на трийсет, а Тюва е толкова малка. Проверих в Гугъл и ако е това, което си мислим, шансовете никак не са добри. Пия е много смела, но аз се държа като страхливо лайно, което дори не може да поговори с нея. Едва издържам да я виждам заедно с Тюва или да срещам погледа ѝ. Чувствам се толкова безполезен!

Мартин вече не можеше да сдържи сълзите си и зарови глава в подпрените си на масата ръце. Заплака толкова силно, че тялото му се разтресе.

Аника сложи ръка на раменете му и той усети бузата ѝ до своята. Тя не казваше нищо, просто стоеше до него и го милваше по гърба. След известно време той се поизправи, обърна се към нея и се гушна в прегръдките ѝ, а Аника започна да го утешава, както сигурно утешаваше Лея, когато се удари.

* * *

Имаха късмет, че успяха да намерят свободна маса в кафе „Брюган“. Всички външни маси бяха заети и Леон гледаше как сервитьорите един след друг носят скаридени сандвичи навън. Мястото до площад „Ингрид Бергман“ беше идеално за кафене и покрай целия пристан имаше маси.

– Мисля да купим къщата – каза Ия.

Той се обърна към съпругата си.

– Десет милиона не са джобни пари.

– Да съм казала нещо такова?

Тя се наведе напред и приглади одеялото върху коленете му.

– Остави проклетото одеяло. Ще пукна от жега.

– Не бива да се разболяваш, знаеш го.

Една сервитьорка застана до масата им и Ия поръча чаша вино за себе си и минерална вода за него. Леон погледна към младото момиче.

– Една голяма силна^9 – каза той.

Ия го изгледа укорително, но той кимна на сервитьорката, за да потвърди. Тя реагираше по същия начин като всички останали, които го виждаха за пръв път, и видимо се напрягаше да не се взира в изгарянията му. Щом се отдалечи, той се загледа към морето.

– Мирише точно както си го спомням – каза Леон, отпуснал обгорелите си ръце в скута.

– На мен продължава да не ми харесва. Но ще се съглася, ако купим къщата. Не възнамерявам да живея в някакъв коптор и не мисля да прекарвам тук цяло лято. Две седмици годишно са достатъчни.

– Не смяташ ли, че не е много разумно да купуваме къща за десет милиона, ако ще я използваме само за две седмици в годината?

– Това са условията ми – отговори тя. – Иначе си стой тук сам. А това няма как да стане, нали?

– Не. Знам, че не мога да се оправям сам. А дори случайно да забравя, ти ми го припомняш достатъчно често.

– Някога замислял ли си се за всички жертви, които съм правила заради теб? Примирявам се с откачените ти прищевки, а ти дори не се интересуваш как ми се отразява това. А сега искаш да живееш тук. Не си ли изгорял достатъчно, та продължаваш да си играеш с огъня?

Сервитьорката дойде с виното и бирата и сложи чашите върху карираната синьо-бяла покривка. Леон отпи няколко глътки и погали студената чаша с палец.

– Добре, ще направим както искаш. Обади се на онзи брокер и кажи, че купуваме къщата. Но искам да се нанесем възможно най-скоро. Мразя да стоя по хотели.

– Чудесно – каза Ия безрадостно. – Все ще мога да издържа две седмици годишно в тази къща.

– Толкова си смела, скъпа.

Тя го погледна мрачно.

– Само да се надяваме, че няма да съжаляваш за това си решение.

– Много вода е изтекла оттогава – каза той спокойно.

В същия момент чу някой зад него да ахва от изненада.

– Леон?

Сепна се. Нямаше нужда да се обръща, за да познае гласа. Юсеф. След всички тези години Юсеф стоеше зад него.

9 Става дума за силна бира. В Швеция за силна се счита бирата с повече от 3,5% съдържание на алкохол. Неофициално за бира между 3,5 и 4,5 процента се ползва и старото понятие средна бира. Съществуват още лека и народна бира, които са с по-ниско алкохолно съдържание. – Б. пр.

* * *

Паула гледаше искрящия залив и се наслаждаваше на топлината. Сложи ръка на корема си и се усмихна, щом усети ритване.

– Мисля, че вече е време за сладолед – каза Мелберг и се изправи, след което хвърли поглед към Паула и размаха пръст. – Нали знаеш, че не е добре да излагаш корема си на слънчева светлина?

Паула го проследи учудено с поглед, докато той отиваше към павилиона за сладолед.

– Той шегува ли се? – обърна се тя към майка си, която се разсмя.

– Бертил просто иска да помогне.

Паула измърмори нещо, но все пак покри корема си с шал. Лео изтича покрай тях чисто гол и Йохана пъргаво го улови.

– Има право – каза тя. – Ултравиолетовите лъчи могат да причинят промени в пигмента, така че си намажи добре и лицето.

– Промени в пигмента? – попита Паула. – Че аз съм си мургава.

Рита ѝ подаде бутилка плажно масло със защитен фактор трийсет.

– По лицето ми избиха купища кафяви петна, докато бях бременна с теб, така че не спори.

Паула се подчини, а Йохана също се зае да маже старателно светлата си кожа.

– Все пак си извадила късмет – каза тя. – Не е нужно да се печеш на слънце, за да имаш тен.

– Да, но ми се иска Бертил да я кара малко по-спокойно – отвърна Паула и изстиска голямо количество крем в дланта си. – Наскоро го хванах да чете списанията ми за бременни. А онзи ден ми донесе опаковка капсули с омега-3 мастни киселини. Бил прочел в едно от списанията, че се отразявали добре на развитието на мозъка на бебето.

– Остави го да се радва, толкова е развълнуван – каза Рита и започна за втори път да маже Лео от глава до пети.

Той беше наследил румената, луничава кожа на Йохана, която лесно изгаряше. Паула се зачуди разсеяно дали бебето щеше да наследи нейния цвят на кожата, или този на незнайния донор. За нея нямаше значение. Лео беше техен син и тя рядко се замисляше, че е бил замесен и трети човек. Щеше да е същото и с това дете.

Радостният вик на Мелберг прекъсна мислите ѝ.

– Сладоледът пристига!

Рита го изгледа остро.

– Надявам се, не си взел и за себе си.

– Само един мъничък, мъничък „Магнум“. Все пак цяла седмица бях послушен.

Той се усмихна и намигна на партньорката си, опитвайки да я умилостиви.

– И дума да не става – каза Рита спокойно, взе сладоледа от ръцете му и отиде да го хвърли в едно кошче.

Мелберг измърмори нещо.

– Какво каза?

Той преглътна.

– Нищо. Абсолютно нищо.

– Знаеш какво каза докторът. Попадаш в рисковата група както за диабет, така и за инфаркт.

– Един „Магнум“ нямаше да ми навреди. Човек трябва и да си поживее малко – каза той и раздаде останалите сладоледи.

– Остава ми още една седмица почивка.

Паула беше затворила очи, обърната към слънцето, и ближеше своя сладолед „Корнето“.

– Наистина смятам, че не трябва да се връщаш на работа – каза Йохана. – Не остава още много. Сигурно ще можеш да излезеш в болнични, ако поговориш с акушерката. Имаш нужда от почивка.

– Чакай малко. Не забравяй, че аз съм началникът на Паула – каза Мелберг и се почеса замислено по оредялата сива коса. – Но съм съгласен. И аз не мисля, че трябва да работиш.

– Вече го обсъждахме. Ще полудея, ако трябва просто да си седя вкъщи и да чакам. Освен това сега е доста спокойно.

– Как ще е спокойно? – зяпна я Йохана. – Та сега е най-натовареното време в годината, покрай пияниците и всичко останало.

– Имах предвид просто че в момента не тече някое голямо разследване. И на сън мога да се справям с обичайните летни кражби и други такива. А и не е нужно да отговарям на повиквания. Мога да остана вътре в управлението и да се занимавам с бумащината. Така че стига сте ми опявали. Все пак съм бременна, не болна.

– Ще видим как ще тръгнат нещата – каза Мелберг. – Но поне за едно си права. За момента положението наистина е спокойно.

* * *

Беше годишнината от сватбата им и както всяка година, Йоста носеше свежи цветя, които да остави на гроба на покойната си съпруга. През останалото време от годината не се грижеше особено за гроба, но това нямаше нищо общо с чувствата му към Май-Брит. Бяха живели заедно дълго и щастливо и той усещаше липсата ѝ всяка сутрин, когато станеше от леглото. Йоста беше свикнал с живота на вдовец и дните му бяха дотолкова подчинени на навици, че понякога мисълта, че бе живял заедно с друг човек в малката къща, му се струваше като далечен сън. Но това, че беше свикнал с такъв живот, не означаваше, че му се наслаждава.

Той клекна и прокара пръст по следите в камъка, които образуваха името на малкото им момченце. Дори нямаше негова снимка. Мислеха си, че разполагат с всичкото време на света, за да го снимат, така че не се сетиха за това, когато се роди. Не направиха снимка и когато умря. По онова време това не беше прието. Йоста беше чувал, че в днешно време хората гледат различно на нещата, но тогава се очакваше да забравиш и да продължиш напред.

Създайте ново дете възможно най-скоро. Това беше съветът, с който бяха изпратени, докато напускаха болницата шокирани. Но това така и не стана. Единственото дете, което получиха след това, беше момиченцето. Малката госпожица, както я наричаха. Може би трябваше да направят повече, за да я задържат, но мъката все още беше твърде голяма и те не вярваха, че могат да ѝ дадат това, от което има нужда.

Накрая Май-Брит взе решението. Йоста все пак предложи предпазливо момичето да остане и да продължат да се грижат за нея. Но загубата вече беше гравирана в сърцето на Май-Брит и тя с натъжено изражение му каза: „Тя има нужда от братя и сестри“. И така, малката госпожица изчезна от живота им. Не говореха за нея след това, но Йоста така и не я забрави. Ако получаваше по една крона всеки път, когато се сетеше за нея, вече щеше да е заможен мъж.

Изправи се. Беше отскубнал няколко бурена, които бяха пуснали корен. Цветята изглеждаха красиво във вазата и Йоста ясно чу гласа на Май-Брит в главата си: „Ама Йоста, що за глупости. Бива ли да хабиш такива хубави цветя за мен“. Тя никога не беше вярвала, че заслужава нещо по-специално, и на Йоста му се искаше да беше пренебрегвал мнението ѝ по-често и да я беше глезил. Да ѝ беше подарявал цветя още докато беше жива и можеше да им се наслади. Сега му оставаше единствено да се надява, че Май-Брит вижда цветята някъде там отгоре и им се радва.

5

Фелбака, 1919

Семейство Шьолинс отново празнуваше. Дагмар беше благодарна за всяко тържество, което те организираха. Допълнителните доходи ѝ бяха нужни, а и беше чудесно да вижда отблизо всички тези богати и красиви хора. Те водеха толкова прекрасен и безгрижен живот. Ядяха и пиеха качествено и по много, танцуваха, пееха и се смееха чак до разсъмване. Мечтаеше си нейният живот да е подобен, но засега трябваше да се задоволява с това да прислужва на щастливите хора и за кратки мигове да бъде близо до тях.

Очертаваше се това празненство да бъде много специално. Дагмар и останалият персонал още сутринта бяха откарани на острова до Фелбака, а лодката продължи да прави курсове цял ден, носейки храна, вино и гости.

– Дагмар! Трябва да донесеш още вино! – викна жената на доктор Шьолин и Дагмар веднага се завтече към избата.

Стараеше се да се държи добре пред госпожа Шьолин. Последното, което искаше, беше тя да започне да я наблюдава. Защото тогава щеше да забележи погледите и нежните пощипвания, с които съпругът ѝ даряваше Дагмар по време на празненствата. Понякога стигаше и по-далеч, ако госпожата се извинеше и отидеше да си легне, а останалите гости бяха твърде пияни или заети със собствените си наслади, за да се интересуват какво става около тях. След тези случки докторът тайно даваше на Дагмар допълнително възнаграждение, когато се раздаваха заплатите.

Тя бързо взе четири бутилки вино и се втурна обратно навън. Беше ги притиснала здраво към гърдите си, но се блъсна в някого и бутилките паднаха на земята. Две от тях се счупиха и Дагмар с отчаяние осъзна, че сигурно ще ѝ ги удържат от заплатата. Сълзите ѝ потекоха и тя погледна към мъжа пред себе си.

– Унскюл!10 – каза той, изговаряйки датската дума малко необичайно.

Ужасът и отчаянието ѝ преминаха в гняв.

– Къде сте тръгнали? Не може просто да стоите така пред вратата, не знаете ли?

– Унскюл – повтори той. – Их ферщее нихт^11.

Изведнъж Дагмар разбра кой беше мъжът. Беше се сблъскала с почетния гост. Това беше немският герой от войната, летецът, който се сражавал смело в битките, но след болезнената загуба на Германия се издържал с въздушни демонстрации. Цял ден се говореше за него. Преди беше живял в Копенхаген и сега се носеха слухове за някакъв скандал, който го принудил да се премести в Швеция.

Дагмар го зяпаше. Това беше най-красивият мъж, когото някога бе виждала. Съвсем не изглеждаше толкова пиян, колкото голяма част от останалите гости, а погледът му срещна нейния, без да трепне. Двамата дълго стояха и се наблюдаваха. Дагмар се изпъчи. Знаеше, че е красива. Много мъже го бяха потвърждавали, като опипваха тялото ѝ и стенеха в ухото ѝ. Но никога преди не беше изпитвала такава благодарност за хубостта си.

Без да отделя очи от нея, летецът се наведе и започна да събира парчетата от счупените бутилки. После внимателно ги отнесе до една групичка дървета наблизо и ги хвърли там. Щом се върна при нея, сложи пръст на устните си, слезе долу в избата и донесе две нови бутилки. Дагмар се усмихна с благодарност и се доближи до него, за да ги вземе. Погледът ѝ попадна върху ръцете му и тя забеляза, че левият му показалец кърви.

Направи знак, за да му покаже, че иска да погледне раната, и той остави виното на земята. Порязването не беше толкова дълбоко, но все пак пръстът кървеше обилно. Вперила очи в неговите, тя го лапна и засмука кръвта. Зениците му се разшириха и Дагмар видя добре познат блясък в погледа му. Отдръпна се и вдигна бутилките. Докато вървеше към празничната компания, усещаше как летецът гледа след нея.

Патрик бе събрал колегите си, за да обсъдят случая. Най-вече Мелберг бе този, който трябваше да бъде информиран за ситуацията. Патрик се прокашля.

– Бертил, ти не беше тук през уикенда, но може би си чул за случилото се?

– Не, какво е станало?

Мелберг погледна подканващо към Патрик.

– В събота имаше пожар в детската колония на остров Вальо. Следите сочат, че не е било случайно.

– Умишлен палеж?

– Още не е потвърдено. Чакаме доклада на Турбьорн – каза Патрик и се поколеба, преди да продължи. – Но все пак има достатъчно неща, които сочат, че трябва да продължим да работим по случая.

Патрик посочи Йоста, който стоеше до бялата дъска с маркер в ръка.

– Йоста се е захванал да изрови материалите за изчезналото семейство на острова. Той... – започна Патрик, но бе прекъснат.

– Знам за какво говориш. Всички са чували тая стара история. Но тя какво общо има? – попита Мелберг и се наведе напред, за да почеше кучето си Ернст, което лежеше под стола му.

– Не знаем – каза Патрик.

Още отсега се почувства изморен. Вечно трябваше да обяснява всичко на Мелберг, който на теория беше началник на управлението, но на практика с готовност преотстъпваше тази отговорност на Патрик. Мелберг просто обираше лаврите.

– Засега разглеждаме случая безпристрастно. Но все пак е странно, че нещо такова се случва точно когато единственият останал член на семейството се е върнал тук за пръв път след трийсет и пет години.

– Сигурно сами са запалили къщата – каза Мелберг. – За да вземат парите от застраховката.

– Съгласен съм, затова преглеждам финансовото им състояние – каза Мартин, който седеше до Аника и изглеждаше необичайно унил. – Утре сутринта би трябвало да имам какво да покажа.

– Добре. Ще видите, че това ще разреши мистерията. Открили са, че ремонтът на тази съборетина ще им струва твърде скъпо, след което са решили, че ще е по-изгодно да я запалят. Виждал съм много такива случаи, докато работех в Гьотеборг.

– Както казах, не се придържаме към едно-единствено обяснение – каза Патрик. – А сега мисля, че е време да оставим Йоста да ни разкаже какво си спомня.

Той седна и кимна на Йоста да започва. Това, което Ерика му беше разказала по време на вчерашната им разходка из архипелага, беше впечатляващо и сега Патрик искаше да чуе какво има да каже колегата му за старото разследване.

– Вече знаете доста за случката, но ще започна отначало, ако нямате нищо против?

Йоста се огледа и всички около масата кимнаха.

– На тринайсети април седемдесет и четвърта година, Велика събота, някой позвънил в управлението в Танум и казал, че трябва да пратят полицаи в интерната на остров Вальо. Човекът не обяснил какво се е случило, а просто затворил. Разговорът беше приет от тогавашния началник и според него не можело да се прецени дали гласът е бил мъжки, или женски.

Йоста замълча за момент, сякаш се пренасяше мислено назад във времето.

– На мен и колегата ми Хенри Юнг ни беше наредено да отидем и да проверим какво става. Пристигнахме на мястото след половин час и открихме нещо много странно. В трапезарията имаше празнична софра и храната беше наполовина изядена, но нямаше и следа от семейството, което живееше там. Открихме единствено Ева, тогава момиченце на една годинка, която щъкаше из къщата съвсем сама. Другите членове на семейството като че се бяха изпарили. Сякаш просто бяха станали насред гощавката и бяха изчезнали.

– Пуф! – каза Мелберг и Йоста го изгледа изпепеляващо.

– Къде са били учениците? – попита Мартин.

– Имали са великденска ваканция, така че повечето са били у дома при семействата си. Само няколко бяха останали на острова, но от тях нямаше и следа, когато пристигнахме. След известно време обаче пет момчета се появиха с една лодка. Казаха, че няколко часа са ловили риба в морето. През следващите седмици петимата бяха щателно разпитвани, но не знаеха какво се е случило със семейството. Самият аз говорих с тях, но всички казваха едно и също: че не били поканени на празничния обяд на семейството, така че вместо това отишли за риба. Когато тръгнали, всичко било наред.

– Лодката на семейството беше ли на мястото си? – попита Патрик.

– Да. И претърсихме целия остров, но не открихме нищо.

Йоста поклати глава.

– Колко души са били всъщност?

Изглежда Мелберг против волята си се беше заинтригувал от историята, тъй като се понаведе напред, за да чува по-добре.

– Семейството се състоеше от двама родители и четири деца. Но едно от тях беше малката Ева, така че изчезналите бяха двама възрастни и три деца – отвърна Йоста и се обърна, за да запише информацията на дъската. – Таткото, Рюне Елвандер, беше директор на интерната. Той беше стар военен и идеята му била да предложи училище със строга дисциплина, предназначено за момчета, чиито родители имат високи изисквания към образованието. Първокласно обучение, оформящи характера, правила и спорт на открито за момчета от заможни семейства. Брошурите така описваха училището, ако си спомням правилно.

– Исусе, звучи като нещо от двайсетте години – вметна Мелберг.

– Винаги е имало родители, които копнеят за добрите стари времена, а Рюне Елвандер предлагаше именно това – каза Йоста и продължи разказа си: – Майката на Ева се казваше Инез. Беше на двайсет и три по време на изчезването, тоест значително по-млада от Рюне, който беше на петдесет и нещо. Другите три деца бяха от предишния брак на Рюне: Клаес, на деветнайсет, Анели, на шестнайсет, и Юхан, на девет. Майка им, Карла, умряла няколко години преди Рюне да се ожени повторно. Според петте момчета в семейството имало проблеми, но не можаха да ни кажат нищо повече.

– Колко младежи е имало в интерната по принцип? – попита Мартин.

– Бройката е варирала, но средно около двайсет. Освен Рюне имало още двама учители, но те почивали по празниците.

– И са имали алиби, предполагам?

Патрик наблюдаваше Йоста внимателно.

– Да. Единият бил при родата си в Стокхолм за Великден. Другият първоначално ни изглеждаше подозрителен, защото увърташе и не искаше да каже къде точно се е намирал. Но после се оказа, че бил на почивка с приятеля си, което било и причината за цялата потайност. Дотогава старателно криел сексуалната си ориентация, включително от работодателя си, така че не искал това да се разчува.

– Ами учениците, които се били прибрали вкъщи за ваканцията? Тях проверихте ли ги? – попита Патрик.

– До един. И семействата на всички потвърдиха, че са празнували у дома и не са припарвали в близост до острова. Освен това всички родители изглеждаха много доволни от влиянието на училището върху децата им и бяха крайно разстроени от това, че вече няма интернат, където да ги пратят. Останах с впечатлението, че за много от тях беше досадно да гледат децата си дори по време на ваканцията.

– Окей, и не сте намерили физически улики, които да сочат, че със семейството се е случило нещо?

Йоста поклати глава.

– Естествено, по онова време не разполагахме с оборудването и познанията, които имаме днес, така че техническият анализ беше на по-ниско ниво. Но всички дадохме най-доброто от себе си. Въпреки това нямаше никакви улики. Или по-точно казано, ние не открихме нищо. Но все пак винаги съм имал чувството, че сме пропуснали нещо, без да мога да определя какво точно.

– Какво стана с момичето? – попита Аника, чието сърце кървеше всеки път, щом чуеше за пострадали деца.

– Ева нямаше други живи роднини, така че я изпратиха в приемно семейство в Гьотеборг. Доколко знам, семейството впоследствие я е осиновило – отвърна Йоста, след което замълча и се загледа в ръцете си. – Смея да твърдя, че свършихме добра работа. Проучихме всички възможни следи и опитахме да открием мотив. Разровихме се в миналото на Рюне, но не намерихме скелети в гардероба. Разпитвахме хора из цяла Фелбака, за да видим дали някой не е забелязал нещо необичайно. Да, подходихме към случая от всяка въобразима посока, но не стигнахме до никъде. Без доказателства беше невъзможно да установим дали са били убити, или прогонени, или пък са си заминали по собствена воля.

– Много интересно, безспорно – каза Мелберг и се прокашля. – Но продължавам да не разбирам защо ще се ровим в това. Няма причина да усложняваме нещата ненужно. Или онази Ева и мъжът ѝ сами са запалили пожара, или някакви младежи са тръгнали да пакостят.

– Палежът ми изглежда твърде сложен за изпълнение, че да бъде дело на отегчени тийнейджъри – каза Патрик. – Ако искаха да запалят нещо, би било по-просто да го направят тук, а не да взимат лодка до Вальо. А както казахме, Мартин разследва въпроса за евентуалната застрахователна измама. Но колкото повече научавам за стария случай, толкова повече ми се струва, че пожарът е свързан със случилото се по време на изчезването на семейството.

– Ти с твоята интуиция – каза Мелберг. – Няма нищо конкретно, което да подсказва за някаква връзка. Знам, че няколко пъти в миналото си се оказвал прав, но този път тотално си се объркал.

Мелберг се изправи, видимо доволен, че е изказал мисълта на деня, както поне на него му се струваше.

Патрик сви рамене, без да обръща внимание на забележката. Отдавна беше спряло да му пука за мнението на Мелберг, ако изобщо някога му беше пукало. Разпредели задачите и обяви края на срещата.

На излизане от стаята Мартин отиде до Патрик и го дръпна настрана.

– Може ли да си тръгна по-рано днес? Знам, че ти го казвам малко ненадейно...

– Да, естествено, че можеш, ако е нещо важно. За какво става дума?

Мартин го погледна несигурно.

– Лично е. Предпочитам точно сега да не говоря за това. Ако не е проблем?

Нещо в гласа му накара Патрик да не задава повече въпроси, но се почувства малко наранен, че Мартин не желае да му се довери. Смяташе, че през годините съвместна работа са изградили достатъчно близки отношения, че Мартин да не се колебае да му каже, ако нещо не е наред.

– В момента ми е трудно да говоря – каза Мартин, сякаш бе отгатнал мислите на Патрик. – Значи, няма проблем да си тръгна следобед?

– Абсолютно, не се притеснявай.

Мартин му се усмихна леко и понечи да тръгне.

– Хей – каза Патрик. – Тук съм, ако искаш да поговорим.

– Знам.

Мартин се поколеба за секунда, но след това излезе от стаята.

10 Извинете! (от дат.) – Б. пр.

11 Не разбирам (от нем.). – Б. пр.

* * *

Още докато слизаше по стълбите, Ана вече знаеше какво ще види в кухнята. Дан, облечен с изпокъсания си халат, потънал в сутрешния вестник и хванал чаша кафе в ръка.

Щом я видя да влиза, той грейна.

– Добро утро, скъпа – каза Дан и се поизправи, за да получи целувка.

– Добро утро – отговори Ана и извърна глава. – Дъхът ми е ужасен – добави тя извинително, но вредата вече беше нанесена. Дан се изправи и без да каже дума, остави чашата си в мивката.

Защо трябваше да е толкова трудно? Тя все казваше или правеше нещо погрешно. А искаше всичко да бъде както преди. Искаше отношенията им отново да станат ясни и естествени, както беше преди катастрофата.

Дан миеше съдовете от закуската. Ана отиде до него и го прегърна, облягайки бузата си на гърба му. Но напрегнатото му тяло излъчваше единствено разочарование и обезсърченост. Те я заразиха и накараха желанието ѝ за близост да изчезне, поне засега. Не се знаеше дали и кога щеше да ѝ се удаде нова такава възможност.

Ана пусна Дан с въздишка и седна на масата.

– Трябва отново да започна работа – каза тя, взе филия хляб и се протегна към ножа за мазане.

Дан се обърна, скръсти ръце заинтригувано и се облегна назад върху мивката.

– Така ли, какво искаш да правиш?

Ана се забави малко с отговора.

– Иска ми се да започна някакъв собствен бизнес – каза тя накрая.

– Това е страхотно! Каква ти е идеята? Магазин? Мога да се поразтърся за свободни места.

Дан се беше усмихнал до уши и по някакъв начин неговият ентусиазъм потуши нейния. Това си беше нейна идея и не искаше да я дели с него. Обаче дори пред себе си не можеше да обясни защо.

– Искам да го направя сама – каза тя и сама чу колко язвително прозвуча гласът ѝ.

Щастливото изражение на Дан веднага се промени.

– Ами направи го – каза той и отново се захвана със съдовете.

Мамка му, мамка му, мамка му. Ана изруга вътрешно и стисна здраво юмруци.

– Мислех си за магазин. Но в такъв случай ще трябва да се захвана и с интериора, да потърся антикварни мебели и така нататък.

Тя се разбъбри, опитвайки се отново да привлече интереса на Дан. Но той продължи да дрънчи с чашите и чиниите и дори не отговори. Беше ѝ обърнал гръб сурово и непримиримо.

Ана остави сандвича си в чинията. Беше изгубила апетит.

– Ще изляза за малко – каза тя и се изправи, за да отиде до горе и да се преоблече.

Дан продължаваше да не отговаря.

* * *

– Много се радваме, че успя да дойдеш за обяд – каза Пютан.

– И аз се радвам да видя как я карате в замъка.

Севастиан се засмя и удари Пърси по гърба толкова силно, че той се закашля.

– Е, и ти не живееш зле.

Пърси се усмихна скришом. Пютан никога не беше пазила в тайна мнението си за натруфената къща на Севастиан, към която имаше двоен басейн и тенис корт. Къщата в действителност беше по-малка по площ от „Фюгелста“, но интериорът беше много по-луксозен. Когато ходеха на гости на Севастиан, Пютан се мръщеше на лъскавите златни рамки и кристалните полилеи, а щом си тръгнеха, обичаше да казва: „Вкусът не се купува с пари“. Пърси беше склонен да се съгласи.

– Ела, седни – каза той и направи жест към трапезата на терасата.

По това време на годината замъкът беше наистина прекрасен. Красивият парк се простираше докъдето стига погледът. За него от поколения се полагаха големи грижи, но вече беше въпрос на време и той да започне да запада като замъка. Докато не си подобряха финансовото положение, щяха някак да се оправят и без градинар.

Севастиан седна и се облегна назад в стола, вдигнал слънчевите си очила на челото.

– Малко вино?

Пютан вдигна бутилка първокласно шардоне. Макар да не ѝ се нравеше идеята да молят Севастиан за помощ, Пърси знаеше, че щом веднъж са взели решението, тя ще направи всичко, за да го улесни. Така и така нямаха много друго варианти. Даже никакви.

Тя напълни чашата на Севастиан, който се нахвърли на предястието, без да изчака Пютан, в качеството на домакиня, да каже „заповядай“. Загреба от скаридената салата с копър и майонеза и задъвка с полуотворена уста. Пърси забеляза как Пютан извръща поглед.

– Значи, имате малък проблем с данъчните?

– Да, голяма каша, не знам какво да кажа – отвърна Пърси и поклати глава. – Изглежда, вече няма нищо свято.

– Самата истина. В тази страна не си струва да се работи.

– Така е. По времето на татко беше друго – каза Пърси и започна да реже сандвича си, като преди това погледна въпросително към Пютан. – Човек би си помислил, че обществото ще оцени всички усилия, които сме вложили в опазването на това културно наследство. Та това е част от шведската история. На семейството ни се пада тежката отговорност да го съхранява и досега гордо изпълнявахме дълга си.

– Да, но времената се промениха – каза Севастиан и размаха вилицата си. – Социалдемократите бяха на власт твърде дълго, но сегашното дясноцентристко правителство^12 също не е цвете за мирисане. Не трябва да притежаваш нещо повече от съседа си, иначе копелетата ти взимат всичко. Аз също си изпатих. Тази година трябваше да платя доста стари задължения. За щастие, само за собствеността ми в Швеция. Номерът е да си хитър и активите ти да са в чужбина, където данъчните не могат да докопат това, за което си се потил.

Пърси кимна.

– Да, така е, но голяма част от капитала ми винаги е била обвързана със замъка.

Не беше глупав. Знаеше, че Севастиан го е използвал през годините. Пърси често му бе отстъпвал замъка или за развлечение, или за да може Севастиан да организира ловни срещи с клиенти, или пък за да води там многобройните си любовници. Чудеше се дали жената на Севастиан подозира нещо. Но това не беше негова работа. Пютан го държеше изкъсо и самият той никога не би посмял да направи нещо такова, но не критикуваше хората с различен любовен живот от неговия.

– И все пак наследството от баща ти не беше малко, нали? – каза Севастиан и вдигна подканващо вече празната си чаша към Пютан.

С изражение, което и за миг не разкри какво мисли за него, тя взе бутилката и напълни чашата до ръба.

– Да, ама нали знаеш... – каза Пърси, мърдайки нервно. Много мразеше да говори за пари. – За поддръжката на това място отиват огромни суми, а и ежедневните разноски постоянно се покачват. Всичко е толкова скъпо в днешно време.

Севастиан се ухили.

– Да, ежедневието излиза солено.

Той открито огледа Пютан, от скъпите диамантени обеци до обувките от „Лубутен“. После се обърна към Пърси.

– От каква помощ имаш нужда?

– Ами... – започна Пърси, но се забави с продължението. След като хвърли бърз поглед към съпругата си, пробва отново. Трябваше да се справи със ситуацията, иначе Пютан можеше спокойно да започне да се оглежда за други алтернативи. – Естествено, става дума за краткосрочен заем.

Последва мъчителна тишина, но това изглежда не притесняваше Севастиан. Крайчетата на устата му се извиха в лека усмивка.

– Имам предложение – каза той бавно. – Но мисля, че трябва да го обсъдим насаме, като стари съученици.

Пютан изглеждаше готова да възрази, но Пърси я погледна необичайно остро. Тя премълча, а той се обърна към Севастиан и думите се понесоха глухо във въздуха между тях.

– Да, така ще е най-добре – каза Пърси и сведе поглед.

Севастиан се усмихна широко и отново поднесе чашата си към Пютан.

12 Става дума за правителството на Фредрик Райнфелд, министър-председател на Швеция от 2006 до 2014 година. От 2014 на власт отново идват социалдемократите, в коалиция със зелената партия. – Б. пр.

* * *

Беше твърде горещо, за да стоят на скелето, когато слънцето беше в зенита си, така че по пладне работеха вътре.

– Да започнем с пода? – предложи Мортен, докато оглеждаха трапезарията.

Ева подръпна една увиснала ивица тапет и заедно с нея се отлепи още по-голямо парче.

– Няма ли да е по-добре първо да се захванем със стените?

– Не съм сигурен, че подът ще издържи. Има доста изгнили дъски. Мисля, че трябва да ги оправим, преди да се заловим с каквото и да било друго.

Той натисна с крак една дъска, която поддаде под тежестта му.

– Окей, значи, пода – каза Ева и си сложи защитните очила. – Как ще го оправим?

Нямаше нищо против да се труди и поти наравно с Мортен, а и той имаше опит с този тип работа, така че се осланяше на експертното му мнение.

– Мисля, че с ковашки чук и кози крак ще стане най-добре. Ако искаш, аз ще взема чука, а ти козия крак?

– Да, добре.

Ева се протегна и взе инструмента, който Мортен ѝ подаде, след което се захванаха за работа. Усещаше как адреналинът тече във вените ѝ и изпитваше приятно натоварване в ръцете, докато пъхаше козия крак между дъските и натискаше, за да ги откърти. Когато напрягаше тялото си до краен предел, успяваше да не мисли за Винсент. Щом потта потечеше и млечната киселина изпълнеше мускулите ѝ, тя се чувстваше свободна поне за малко. В тези моменти не беше майката на Винсент. Беше Ева, която ремонтираше наследствената си къща, събаряше и строеше наново.

Не мислеше и за пожара. Но затвореше ли очи, си спомняше паниката, спомняше си дима, изгарящ дробовете ѝ, както и горещината, предвещаваща болката, която щеше да изпита, ако огънят изгори кожата ѝ. Спомняше си и прекрасното чувство, което я обзе, когато най-накрая се предаде.

Затова, насочила поглед напред и използвайки повече сила от необходимото, тя се концентрира върху разковаването на ръждивите пирони от напречните греди под дъските. След известно време обаче мислите все пак се завъртяха в главата ѝ. Кой би искал да ги нарани и защо? Отново и отново си задаваше този въпрос, но размислите ѝ не водеха до никъде. Нямаше такъв човек. Освен те самите. На няколко пъти си беше мислила, че щеше да бъде по-добре, ако вече не беше между живите. Знаеше, че и Мортен си е мислил същото за себе си. Но всички хора в обкръжението им бяха демонстрирали единствено съчувствие. Нямаше злонамереност или омраза, само разбиране. В същото време не можеше да пренебрегне факта, че някой явно се бе промъкнал в мрака с идеята да ги изгори живи. Мислите продължиха да се реят в главата ѝ и тя спря, за да избърше потта от челото си.

– Адски е топло тук – каза Мортен, хвърли чука на пода и от удара се разхвърчаха трески.

Беше се съблякъл до кръста и сега тениската висеше на дърводелския му колан.

– Внимавай да не ти влезе нещо в окото.

Ева огледа тялото му, огряно от слънчевата светлина, която нахлуваше през мръсните прозорци. Мортен изглеждаше по същия начин, както когато се събраха. Слабо, жилаво тяло, по което така и не се бяха появили мускули, въпреки тежкия физически труд. Самата тя беше изгубила женските си форми през последната половин година. Апетитът ѝ съвсем беше изчезнал и бе свалила поне десет килограма. Не знаеше колко точно, не си правеше труда да се претегли.

Известно време работиха мълчаливо. Една муха се блъскаше ядосано в прозореца и Мортен отиде да го отвори. Времето беше съвсем безветрено и отвореният прозорец не ги разхлади, но поне мухата отлетя и вече не се налагаше да слушат упоритото ѝ бръмчене.

През цялото време докато работеха, Ева долавяше духа на миналото. Историята на къщата бе попила в стените. Виждаше пред себе си всички деца, които бяха идвали в колонията през лятото, за да дишат чист въздух и да се каляват, както пишеше в един стар брой на „Фелбака-Бладет“, който Ева бе намерила в къщата. Имотът бе имал и други обитатели, включително баща ѝ, но по някаква причина мислите ѝ все отиваха към децата. Какво ли приключение е било за тях да се отделят от мама и татко и да бъдат настанени тук заедно с други деца, които не познават. Слънчеви дни и къпане в солена вода, правила и ред, примесени с игри и лудуване. Ева можеше да чуе смеха им, но също и писъците. В статията пишеше, че може би не всичко е било толкова идилично и дори се споменаваше, че е имало подаден сигнал за малтретиране. Понякога се чудеше дали писъците идваха единствено от децата от колонията, или това, което долавяше в къщата, се смесваше със собствените ѝ спомени. В звуците имаше нещо плашещо познато, но Ева знаеше, че е била твърде малка, за да си спомня нещо от времето, когато семейството ѝ е живяло тук. Ако това действително бяха спомени, то те не бяха нейни, а на къщата.

– Мислиш ли, че ще се справим? – попита Мортен и се облегна на чука.

Ева беше потънала твърде дълбоко в мислите си и гласът му я стресна. Той измъкна тениската от колана си, избърса лице и я погледна. Ева не искаше да среща погледа му, затова се извърна към него само за миг, като продължи да натиска една упорита дъска, която отказваше да се откърти. Въпросът на Мортен прозвуча, сякаш имаше предвид ремонта, но Ева осъзна, че не ставаше дума само за това. Обаче нямаше отговор.

След като тя не каза нищо, Мортен въздъхна и отново взе чука. Вдигаше го и го стоварваше върху дъските, като пъшкаше при всеки удар. В дървения под пред него бе започнала да се образува голяма дупка. Вдигна чука за пореден път, но после бавно го свали.

– Какво, по дяволите? Ева, ела да видиш! – възкликна той и ѝ махна да се приближи.

Ева продължаваше да се бори с упоритата дъска, но ѝ стана любопитно против волята ѝ.

– Какво има? – попита тя и тръгна към него.

Мортен посочи към дупката.

– Това там на какво ти прилича?

Ева клекна и погледна надолу. Сви вежди. На мястото, където дъските вече ги нямаше, се виждаше голямо черно петно. Катран, беше първата ѝ мисъл. После осъзна какво друго можеше да бъде.

– Прилича на кръв – каза тя. – Много кръв.

6

Фелбака, 1919

Дагмар не беше глупава и разбираше, че ѝ дават да работи на празненствата на богатите не само заради сервитьорските ѝ умения и красивото ѝ лице. А и шепотът около нея не беше особено дискретен. Домакините винаги гледаха гостите около масата бързо да разберат коя е тя и Дагмар лесно разпознаваше гладните им за сензации погледи.

– Майка ѝ... Бавачката на ангели... Обезглавени...

Думите се носеха из въздуха като малки оси и ужилванията боляха, но тя се беше научила да продължава да се усмихва и да се преструва, че не ги чува.

Това празненство не беше по-различно. Щом мина покрай масата, гостите наведоха глави едни към други, разменяйки си бързи, многозначителни погледи. Една от дамите сложи ужасено ръка на устата си и я зяпна безцеремонно, докато Дагмар наливаше вино в чашата ѝ. Немският летец наблюдаваше наглед озадачено вълнението, което предизвика Дагмар, и тя видя с периферното си зрение как той се навежда към съседката си по място. Жената прошепна нещо в ухото му и Дагмар зачака реакцията му с разтуптяно сърце. Изражението на немеца се промени, но очите му проблеснаха. Той спокойно я огледа за момент, преди да вдигне чаша към нея в поздрав. Тя му отвърна с усмивка и усети как сърцето ѝ заби още по-бързо.

Часовете летяха и шумът около голямата трапеза се усилваше все повече. Започна да се стъмва и макар че лятната вечер все още беше топла, част от гостите се оттеглиха вътре в къщата, във всекидневната, и продължиха да вдигат наздравици. Семейство Шьолинс бяха щедри и дори летецът изглеждаше така, сякаш си е пийнал доста. Дагмар на няколко пъти бе пълнила чашата му с леко треперещи ръце. Собствената ѝ реакция я учуди. Беше срещала много мъже, като една част от тях бяха много красиви. Мнозина знаеха какво точно да кажат и как да докосват една жена, но никой от тях не беше предизвикал подобно пърхащо усещане в стомаха ѝ.

Следващия път, когато отиде да го обслужи, той докосна ръката ѝ. Изглежда, никой друг не забеляза това и Дагмар положи големи усилия, за да си придаде безучастен вид, но все пак леко изпъчи бюста си.

– Wie heissen Ziei? – попита той и погледна нагоре към нея със светнали очи.

Дагмар го погледна въпросително. Говореше единствено шведски.

– Как се казвате – каза завалено един мъж, седнал срещу летеца. – Той иска да знае как се казва госпожицата. Отговорете му, а после госпожицата може би ще дойде да поседи в скута ми. И ще усети истински мъж...

Той се засмя на собствената си шега и се плесна по дебелото бедро. Дагмар сбърчи нос и се обърна обратно към немеца.

– Дагмар – рече тя. – Казвам се Дагмар.

– Дагмар – повтори пилотът, после посочи с театрален жест към пластрона на ризата си. – Херман. Ich heisse Herman^13.

След кратко мълчание той вдигна ръка и докосна врата ѝ. Дагмар усети как късите косъмчета по ръцете ѝ настръхват. Летецът отново каза нещо на немски и тя погледна към дебелака отсреща.

– Казва, че се чуди как изглежда косата ти, когато е пусната.

Мъжът отново се засмя високо, сякаш бе казал нещо нечувано забавно. Дагмар инстинктивно вдигна ръка към кока на врата си. Русата ѝ коса беше толкова гъста, че никога не успяваше да я прибере напълно – няколко кичура упорито се отделяха от останалите.

– Нека си се чуди. Кажи му го – каза тя и се обърна, за да може да се върне към задълженията си.

Дебелакът се изхили и каза няколко дълги изречения на немски. Немецът не се засмя. Както си стоеше с гръб към него, Дагмар отново усети ръката му да докосва врата ѝ. С едно рязко движение той издърпа гребена, който придържаше кока, и косата се разпиля по гърба ѝ.

Дагмар бавно и вдървено се обърна. Няколко секунди тя и немският летец се взираха един в друг под бурния смях на дебелия мъж. Между двамата се зароди мълчаливо разбирателство и с все още пусната коса Дагмар тръгна към къщата, където виковете и закачките на гостите нарушаваха спокойствието на лятната нощ.

Патрик клечеше пред голямата дупка в пода. Дъските бяха стари и прогнили и подът очевидно се нуждаеше от подмяна. Така че това, което се намираше отдолу, беше съвсем неочаквано. Усети как в корема му се образува неприятна буца.

– Правилно сте постъпили, като ни се обадихте веднага – каза той, без да отделя поглед от дупката.

– Кръв е, нали? – каза Мортен и преглътна. – Не знам как изглежда старата кръв, може пък и да е катран или нещо друго. Но като се има предвид...

– Да, на кръв прилича. Йоста, ще се обадиш ли в лабораторията? Да дойдат и да огледат по-подробно.

Патрик се изправи и направи гримаса, щом чу как изпукват крайниците му. Още едно напомняне, че не се подмладява с годините. Йоста кимна и се отдалечи, докато навигираше из менюто на мобилния си телефон.

– Възможно ли е там долу да има... още нещо? – попита Ева с разтреперан глас.

Патрик веднага разбра какво има предвид.

– Не може да се каже. Трябва да разбием остатъка от пода и тогава ще проверим.

– Имахме нужда от помощ за ремонта, но не си представяхме точно това – каза Мортен и се засмя насила.

Никой друг не се включи.

Йоста приключи с телефонния разговор и се върна при тях.

– Експертите ще могат да дойдат чак утре. Надявам се, че ще потърпите дотогава. Трябва да оставите всичко така, както е. Не бива да чистите или подреждате помещението.

– Няма да докосваме нищо. Защо да го правим? – попита Мортен.

– Това е шансът ми да разбера какво се е случило – каза Ева.

– Дали да не седнем и да поговорим малко за това?

Патрик отстъпи назад, но това, което бе видял в изкъртената част на пода, не излизаше от ума му. Той самият беше сигурен – под пода имаше дебел слой засъхнала кръв, която с времето беше потъмняла и вече не изглеждаше червена. Ако предполагаше правилно, кръвта беше на повече от трийсет години.

– Можем да седнем в кухнята, там е по-подредено – каза Мортен и тръгна пред Патрик.

Ева остана в трапезарията заедно с Йоста.

– Идваш ли? – попита Мортен, обръщайки се към нея.

– Вие отивайте. Аз и Ева ще дойдем след малко – отвърна Йоста.

Патрик се канеше да възрази, че е най-важно да говорят именно с Ева. Но после видя пребледнялото ѝ лице и разбра, че Йоста има право. Тя имаше нужда от малко време, а те не бързаха за никъде.

Твърдението, че кухнята е подредена, беше силно преувеличено. Навсякъде се търкаляха инструменти и четки за боядисване, а мивката беше пълна с мръсни чинии и остатъци от днешната закуска.

Мортен седна на масата.

– Всъщност с Ева сме доста прибрани. Или поне бяхме – поправи се той. – Трудно е да го повярва човек, като се огледа наоколо, а?

– Такъв ремонт си е същински ад – каза Патрик и се настани на един от столовете, като първо избръска трохите от седалката.

– Подреждането вече не ни се струва толкова важно.

Мортен се загледа през прозореца. Стъклото беше напрашено и създаваше впечатлението, че пейзажът е покрит с воал.

– Какво знаеш за миналото на Ева? – попита Патрик.

Чуваше, че Йоста и Ева разговарят в трапезарията. Заслуша се, но не можа да разбере какво казват. Поведението на Йоста го караше да се замисли. Още днес в управлението, когато се втурна в кабинета на Патрик, за да каже какво се е случило, Йоста се държа необичайно. После пък се затвори като мида и не каза и дума през целия път до Вальо.

– Моите родители и осиновителите на Ева са добри приятели – каза Мортен. – Миналото ѝ никога не е било някаква тайна. Така че отдавна знам, че семейството ѝ е изчезнало безследно. За случката обаче няма какво толкова да се каже.

– Така е, разследването не е установило нищо, макар че полицията е вложила много време и усилия в това да открие какво се е случило. Наистина е мистерия как са могли да изчезнат просто така.

– Може би са били тук през цялото време?

Гласът на Ева ги стресна.

– Не мисля, че са заровени тук – каза Йоста, заставайки до вратата. – Ако някой беше махал пода, щяхме да забележим. Но той беше непокътнат. Нито пък имаше следи от кръв. Освен ако не се е стекла между пролуките в дъските.

– Във всеки случай искам да знам със сигурност, че не са там – каза Ева.

– Утре момчетата ще претърсят всеки милиметър, бъди спокойна – каза Йоста и прегърна Ева през раменете.

Патрик зяпна. Когато бяха навън по работа, Йоста обикновено не се стараеше излишно. А и Патрик не си спомняше някога да го е виждал да докосва друг човек.

– Имаш нужда от малко силно кафе – каза Йоста, потупа Ева по рамото и зареди кафеварката.

Щом кафето потече в каната, той отиде да измие няколко чаши от купчината в мивката.

– Можеш ли да ни разкажеш какво знаеш за случилото се тук? – попита Патрик и дръпна един стол за Ева.

Тя седна и Патрик поразен забеляза колко е слаба. Тениската ѝ висеше от раменете, а ключиците ѝ ясно се очертаваха под плата.

– Не мога да ви кажа нищо, което местните да не са чували. Била съм само на годинка, когато са изчезнали, така че не си спомням нищо. Осиновителите ми също не знаят друго, освен че някой се обадил в полицията и казал, че нещо се е случило. Когато полицаите пристигнали, семейството ми го нямало, открили само мен. Станало е по време на великденските празници. Семейството ми изчезнало на Велика събота.

Тя издърпа верижката си изпод тениската и започна да си играе с висулката, също както Патрик я бе видял да прави онзи ден. Движението я караше да изглежда още по-крехка.

– Ето.

Йоста остави на масата чаша кафе за Ева, както и една за себе си, след което седна при тях. Патрик не можа да не се усмихне. Това вече беше познатият Йоста.

– Не можа ли да налееш малко и за нас?

– Да ти приличам на сервитьор?

Мортен се изправи.

– Аз ще се погрижа.

– Вярно ли е, че си останала съвсем сама след изчезването на семейството ти? Не си имала други живи роднини? – попита Патрик.

Ева кимна.

– Да, майка ми е била единствено дете, а баба ми е умряла, преди да навърша една година. Баща ми е бил много по-възрастен и родителите му били починали отдавна. Единственото семейство, което имам, са осиновителите ми. В известен смисъл имах късмет. Берит и Стюре винаги са ме карали да се чувствам като тяхна собствена дъщеря.

– Имало е няколко момчета, останали в училището през ваканцията. Някога говорила ли си с някого от тях?

– Не, защо да го правя?

Очите на Ева изглеждаха огромни на фона на слабото ѝ лице.

– Не сме имали нищо общо с това място, преди да решим да се преместим тук – каза Мортен. – Ева е наследила къщата, когато биологичните ѝ родители били обявени за мъртви, но оттогава къщата е давана под наем. Имало е и периоди, в които е стояла празна. Именно затова ремонтът сега е толкова тежък. Никой не се е грижил за сградата. Най-проблемните места просто са били закърпвани.

– Било е писано да се върнем и да открием това под пода – каза Ева. – Във всичко се крие някакъв смисъл.

– Така ли? – попита Мортен. – Наистина ли вярваш, че във всичко има смисъл?

Но Ева не отговори. След малко Мортен ги изпрати навън, а тя продължи да седи на стола си, без да продумва.

Докато се отдалечаваха от острова, Патрик размишляваше над същия въпрос. Какви всъщност щяха да са последствията, ако експертите потвърдяха, че под пода има кръв? Случаят беше с изтекла давност. Беше минало много време и нямаше гаранция, че ще открият някакъв отговор. Така че какъв беше смисълът от находката? Изпълнен с тревожни мисли, той насочи лодката към Фелбака.

13 Казвам се Херман (от нем.). – Б. пр.

* * *

Лекарят замълча и в стаята настана съвършена тишина. Единственото, което Мартин чуваше, бяха ударите на собственото си сърце. Погледна към доктора. Как можеше да изглежда толкова равнодушно след това, което току-що им бе казал? Дали съобщаваше такива новини няколко пъти седмично? И в такъв случай как се справяше?

Мартин се принуди да диша. Като че беше забравил как се прави. Всяко вдишване изискваше съзнателно усилие и ясни инструкции от мозъка.

– Колко дълго? – успя да каже.

– Има различни методи на лечение, а медицинската наука постоянно напредва... – каза лекарят и разпери ръце.

– Каква е прогнозата чисто статистически? – попита Мартин, борейки се да запази спокойствие.

В действителност му се искаше да се хвърли през бюрото, да сграбчи доктора за яката и да го разтърсва, докато не получи отговор.

Пия седеше мълчаливо и Мартин още не беше събрал сили да я погледне. Ако го направеше, всичко щеше да се разпадне. В момента можеше единствено да се концентрира върху фактите. Те бяха конкретни и разбираеми и Мартин можеше да се опре на тях.

– Не може да се каже със сигурност, много фактори играят роля.

Докторът отново вдигна ръце със същото извинително изражение. Мартин вече бе успял да намрази жестовете му.

– Просто ми отговори! – изкрещя той и почти подскочи, чувайки собствения си глас.

– Ще започнем лечението незабавно и ще видим как ще се отрази на Пия. Но като се има предвид колко се е разпространил ракът и колко е агресивен, изглежда... ами говорим за половин до една година.

Мартин го зяпна. Правилно ли беше чул? Дъщеря им Тюва нямаше дори две години. Невъзможно беше да изгуби майка си. Такива неща не трябваше да се случват. Тялото му започна да се тресе. Температурата в малката стая беше тягостно висока, но на Мартин му стана толкова студено, че чак челюстите му се разтрепериха. Пия го хвана за ръката.

– Успокой се, Мартин. Трябва да сме спокойни. Винаги има шанс прогнозата да не се сбъдне, аз ще направя всичко възможно... – каза тя, след което се обърна към лекаря. – Предпишете ми най-силното лечение. Възнамерявам да се боря с рака.

– Ще те хоспитализираме моментално. Прибери се, за да си събереш багажа, а ние ще подготвим стая.

Мартин се засрами. Пия беше толкова силна, докато той самият беше на път да рухне. В главата му се въртяха спомени за Тюва, от момента на раждането ѝ до днес сутринта, когато тя се мушна в леглото им. Тъмната ѝ коса беше рошава, а очите ѝ бяха засмени. Дали сега смехът ѝ щеше да заглъхне? Дали дъщеря им щеше да загуби радостта от живота, дали щеше да изгуби вярата си, че всичко на този свят е хубаво и че утрешният ден ще бъде още по-хубав?

– Ще се справим.

Лицето на Пия беше придобило пепеляв цвят, но в изражението ѝ се четеше решителност. Мартин знаеше, че в основата на това стои невероятната ѝ упоритост. Сега тази упоритост щеше да ѝ бъде нужна за най-важната битка в живота ѝ.

– Да отидем да вземем Тюва от мама, после ще излезем да хапнем някъде – каза тя и стана. – Ще поговорим на спокойствие, след като тя си легне. Трябва също така да си стегна някакъв багаж. Колко време се очаква да остана в болницата?

Мартин се изправи. Краката му едва го държаха. Беше типично за Пия да бъде толкова практична. Лекарят се поколеба.

– Приготви си достатъчно неща за известно време – каза той и се сбогува, след което се отправи към следващия пациент.

Мартин и Пия останаха сами в коридора и тихо се хванаха за ръка.

* * *

– Даваш им сок от бутилка? Не те ли е страх за зъбите им?

Кристина погледна недоволно към Антон и Ноел, които седяха на дивана и смучеха от бебешките си бутилки.

Ерика си пое дълбоко дъх. Свекърва ѝ не беше лош човек, а и напоследък се забелязваше напредък по отношение на държанието ѝ, но все пак понякога беше наистина дразнеща.

– Опитах да им дам вода, но отказаха да пият. А в тази жега трябва да приемат течности. Но все пак доста разредих сока.

– Прави каквото знаеш. Аз казах какво мисля. Давах на Патрик и Лота само вода и всичко беше наред. Нямаха и един кариес, преди да се изнесат от къщи, и зъболекарят винаги ме е хвалил за хубавите им зъби.

Ерика, която разтребваше в кухнята далеч от погледа на Кристина, сви юмрук и го захапа. Общуването с нея беше чудесно в малки дози, а и тя се държеше фантастично с децата, но дни като този, когато се застоеше по-дълго вкъщи, си бяха същинско изпитание.

– Мисля да пусна една пералня, Ерика – каза Кристина високо и продължи да говори като че на себе си. – По-лесно е, ако през цялото време се чисти и подрежда по малко, така не се натрупват такива купчини. Всяко нещо трябва винаги да се връща на мястото си, а и Мая вече е достатъчно голяма, за да се научи да разтребва след себе си. Иначе ще се превърне в една от онези разглезени тийнейджърки, които така и не се изнасят от къщи и очакват да ги обслужваш. Приятелката ми Берит, познаваш я, та нейният син скоро ще стане на четиресет, но въпреки това...

Ерика пъхна пръсти в ушите си и се облегна на един от кухненските шкафове. Удари леко главата си в хладното дърво и се помоли за търпение. Леко потупване по рамото я накара да подскочи високо.

– Какво правиш? – попита Кристина, застанала до нея с пълен кош за пране в краката. – Питах те нещо, а ти не отговори.

Все още с пръсти в ушите, Ерика опита да измисли добро обяснение.

– Аз... изравнявам си налягането – каза тя, след което стисна нос и наду силно. – Напоследък нещо имам проблем с ушите.

– Ой – възкликна Кристина. – Тези неща трябва да се взимат на сериозно. Провери ли дали не е възпаление? По децата се лепят всякакви бацили, когато ходят на детска градина. Винаги съм казвала, че това с градината не е добра идея. Аз самата винаги стоях вкъщи при Патрик и Лота, чак докато влязоха в гимназията. Нито ден не се е налагало да ходят на детска градина или да идва детегледачка. Затова никога не боледуваха. Да, личният ни лекар ме хвалеше, задето...

Ерика я прекъсна може би твърде рязко.

– Децата не са ходили на градина от няколко седмици, така че не мисля, че в това е проблемът.

– Не, не – каза Кристина с наранено изражение. – Аз просто си казах какво мисля. А и нали знаем на кого звъните, когато децата се разболеят, а вие работите. Тогава именно аз идвам на помощ.

Тя тръсна глава, вдигна прането и излезе от стаята. Ерика преброи бавно до десет. Не можеше да отрече, че Кристина много ѝ помага. Но цената беше висока.

* * *

Родителите на Юсеф бяха прехвърлили четиресетте, когато майка му най-неочаквано разбра, че е бременна. Отдавна се бяха примирили, че няма да имат деца, и бяха устроили живота си в съответствие с тази идея. Цялото им време беше съсредоточено върху малката им шивачница във Фелбака. Появата на Юсеф промени всичко. Бяха безкрайно щастливи, че са се сдобили със син, но и им тежеше отговорността да отгледат свой наследник.

Сега Юсеф с любов разглеждаше снимката им, която държеше в тежка сребърна рамка на бюрото си. Зад нея имаше снимки на Ребека и децата. Той винаги бе имал централна роля в живота на родителите си и те винаги щяха да имат централна роля в неговия. Това беше нещо, което семейството му просто трябваше да приеме.

– Храната скоро ще е готова – каза Ребека, пристъпвайки предпазливо в кабинета му.

– Не съм гладен. Вие яжте – каза той, без дори да вдигне поглед.

Имаше много по-важни неща за вършене от това да яде.

– Не можеш ли да дойдеш поне сега, когато децата са дошли на гости?

Юсеф я погледна учудено. Съпругата му обикновено никога не настояваше. Обзе го раздразнение, но после си пое дълбоко дъх и си каза, че Ребека имаше право. Децата вече не идваха у дома толкова често.

– Идвам – каза той с въздишка и затвори бележника си, пълен с размисли за осъществяването на проекта.

Юсеф винаги го носеше със себе си, в случай че му хрумне някоя нова идея.

– Благодаря – каза Ребека, обърна се и излезе от стаята.

Юсеф я последва. Масата в трапезарията вече беше сложена и той забеляза, че Ребека е извадила хубавия порцеланов сервиз. Тя имаше известна склонност към показност, която Юсеф не одобряваше. Не му беше приятно, че се престарава толкова заради децата, но си замълча.

– Здрасти, татко – каза Юдит и го целуна по бузата.

Даниел се изправи и го прегърна. За миг сърцето на Юсеф се изпълни с гордост и му се прииска баща му да беше доживял да види как израстват внуците му.

– Да сядаме, преди храната да е изстинала – каза той и седна на главното място.

Ребека беше сготвила любимото ядене на Юдит, печено пиле с картофено пюре. Изведнъж Юсеф усети колко е гладен и осъзна, че е забравил да обядва. След като смотолеви благословията, Ребека сипа яденето по чиниите и всички започнаха да се хранят мълчаливо. Щом утоли глада си, Юсеф остави приборите.

– Добре ли вървят уроците?

Даниел кимна.

– Изкарах отличен на всички изпити от летния курс. Сега въпросът е да получа добро стажантско място наесен.

– А аз съм много доволна от лятната си работа – намеси се Юдит ентусиазирано. – Трябва да видиш колко са смели децата, мамо. Подложени са на тежки операции, продължителни лъчетерапии и какво ли още не, но не се оплакват и не се предават. Направо са невероятни.

Юсеф си пое дълбока глътка въздух. Успехите на децата по никакъв начин не успяваха да притъпят тревогата, която постоянно го мъчеше. Знаеше, че винаги могат още, винаги могат да постигнат малко повече. Трябваше да отговорят на толкова много очаквания, да отмъстят за толкова много неща, и той бе длъжен да се погрижи да дадат най-доброто от себе си.

– А проучването? Остава ли ти време за него?

Юсеф впери поглед в Юдит и видя как ентусиазмът в очите ѝ бавно угасва. Тя искаше баща ѝ да признае успеха ѝ и да я похвали. Но ако децата останеха с впечатлението, че правят достатъчно, щяха да спрат да се стараят. А това не биваше да се случва.

Дори не изчака отговора на Юдит, преди да се обърне към Даниел.

– Миналата седмица говорих с отговорника на курса и той каза, че си пропуснал два дни в края. Каква е причината?

С периферното си зрение Юсеф забеляза, че Ребека го гледа разочаровано, но нямаше какво да се направи. Колкото повече жена му глезеше децата, толкова по-длъжен се чувстваше да ги вкарва в правия път.

– Имах проблеми със стомаха – каза Даниел. – Нямаше да ми се зарадват много, ако започнех да повръщам в торбичка по време на лекцията.

– На остроумен ли се правиш?

– Не, това просто е честният ми отговор.

– Знаеш, че винаги мога да разбера дали лъжеш – каза Юсеф.

Приборите му още си стояха в чинията. Беше изгубил апетит. Яд го беше, че вече няма такъв контрол над децата, както когато живееха у дома.

– Имах проблеми със стомаха – повтори Даниел и сведе поглед.

Явно той също бе изгубил желание да се храни.

Юсеф се изправи рязко.

– Отивам да работя.

Щом се оттегли в кабинета си, си помисли, че децата сигурно се радват, задето са се отървали от присъствието му. През вратата чуваше гласовете им и дрънченето на приборите. После Юдит се засмя, високо и безгрижно, а звукът проникна през дървото и Юсеф го чу съвсем ясно, сякаш тя седеше до него. Внезапно си даде сметка, че смехът и радостта на децата винаги помръкваха в негово присъствие. Юдит отново се засмя и той се почувства така, сякаш забиваха нож в сърцето му. Дъщеря му никога не се беше смяла толкова заедно с него. Зачуди се дали животът им е могъл да се развие по различен начин. Но не знаеше как би могло да стане това. Обичаше ги до болка, но не можеше да бъде бащата, когото искаха да имат. Можеше да бъде единствено бащата, който животът го бе научил да бъде, и да ги обича по собствения си начин.

* * *

Йоста се взираше в трептящата светлина на телевизора. Образите на екрана се движеха, хора идваха и си отиваха, а тъй като сериалът беше „Убийства в Мидсъмър“, със сигурност имаше някой убит. Но Йоста отдавна беше изгубил нишката. Мислите му витаеха другаде.

На масата пред него имаше чиния с два сандвича. Сладък ръжено-пшеничен хляб от Скугахолм^14, масло и салам. На практика не ядеше нищо друго у дома. Беше твърде изморително и потискащо да готви само за себе си.

Диванът, на който седеше, вече остаряваше, но сърце не му даваше да го изхвърли. Спомняше си колко горда беше Май-Брит, когато го купиха. Неведнъж я беше виждал как прокарва ръка по гладката тапицерия с флорални мотиви. Изглеждаше, сякаш гали малко коте. През първата година почти не позволяваше на Йоста да седи на дивана. Малката госпожица обаче можеше да скача и да се пързаля по него. Май-Брит я държеше усмихната за ръцете, докато тя скачаше все по-високо и по-високо по пружиниращата повърхност.

С годините тапицерията беше станала матова и по нея се бяха появили големи дупки. На едно място, точно до десния подлакътник, стърчеше пружина. Но Йоста и без това винаги сядаше в лявата половина. Това беше неговата страна, дясната беше на Май-Брит. А вечерно време момиченцето седеше между двама им. Поне през онова лято, когато още беше при тях. Никога преди не беше гледала телевизия и пищеше доволно всеки път, когато на екрана се случеше нещо. Любимото ѝ предаване беше „Друтен и Гена“15. Докато го даваха, не можеше да стои мирно и непрекъснато подскачаше на дупето си от щастие.

От дълго време обаче никой не беше подскачал на дивана. Когато си отиде, момиченцето сякаш взе със себе си част от житейската им радост и оттогава Йоста и Май-Брит често прекарваха вечерите в мълчание. Никой от тях не бе подозирал, че разкаянието може да причинява такава болка. Мислеха, че са взели правилното решение, а когато осъзнаха, че са разсъждавали като безумци, вече беше твърде късно.

Йоста гледаше с празен поглед как инспектор Барнаби открива нов труп. Взе един от сандвичите и отхапа. Беше вечер като всяка друга. И щеше да бъде последвана от още много такива.

14 Шведска хлебопекарна. Сладкият им ръжено-пшеничен хляб със сироп, който яде Йоста, е особено популярен. – Б. пр.

15 Шведско куклено шоу за деца от 70-те години на двайсети век, в което основните персонажи Друтен и Гена са заимствани от куклите на Чебурашка и крокодила Гена. Шведското предаване обаче има различен стил и история от руското. – Б. пр.

7

Фелбака, 1919

Не можеха да се видят в спалното помещение на персонала, така че Дагмар чакаше той да ѝ даде знак да се оттеглят в неговата стая. Тя беше чистила и оправяла леглото в същата стая, без да знае, че по-късно така ще копнее да се мушне между красивите памучни чаршафи.

Празненството още течеше с пълна сила, когато тя получи чакания сигнал. Летецът малко се олюляваше, русата му коса бе разрошена, а очите му приличаха на стъклени от твърде многото пунш. Но не беше толкова пиян, че да не може да ѝ даде ключа от стаята си незабелязано. Краткото докосване на ръката му накара сърцето ѝ да забие бурно. Без да вдига поглед към него, тя скри ключа в джоба на престилката си. По това време никой вече нямаше да забележи, ако Дагмар изчезнеше. Домакините и гостите бяха твърде пияни, за да се интересуват от нещо друго, освен чашите им да са пълни, а имаше предостатъчно прислуга, която да върши тази работа.

Въпреки това тя се огледа, преди да отключи вратата на най-голямата стая за гости. Щом влезе вътре, Дагмар облегна гръб на вратата и задиша дълбоко. Самата гледка на леглото с белите чаршафи и старателно сгънатото одеяло накара тялото ѝ да потръпне. Немецът сигурно щеше да дойде всеки момент, така че тя се втурна в малката баня. Бързо приглади косата си, съблече слугинските си дрехи и се изми под мишниците. После прехапа устни и ощипа силно бузите си, за да поруменеят. Знаеше, че модата сред градските госпожици е такава.

Когато чу, че някой хваща дръжката на вратата, Дагмар се върна бързо в стаята и седна на леглото само по фуста. Меката светлина на лятната нощ, която влизаше през прозореца, придаваше привлекателен блясък на косата ѝ и тя я нагласи така, че да пада на раменете ѝ.

Не остана разочарована. Щом я видя, летецът се ококори и бързо затвори вратата след себе си. Огледа я, след което се приближи до леглото, сложи ръка под брадичката ѝ и вдигна лицето ѝ към своето. После се наведе и устните им се срещнаха в целувка. Внимателно, почти закачливо, той пъхна върха на езика си между леко разтворените ѝ устни.

Дагмар отвърна страстно на целувките му. Никога не бе преживявала нещо подобно и имаше чувството, че този мъж е изпратен от някоя божествена сила, за да се слее с нея и да я допълни. За кратък миг пред очите ѝ причерня и в ума ѝ се разиграха картини от миналото. Видя децата, потопени в корито и притиснати с тежест, докато спрат да мърдат. Полицаите, които нахлуха в къщата и отведоха майка ѝ и баща ѝ. Малките трупове, изровени от избата. Вещицата и приемния баща. Мъжете, пъшкащи отгоре ѝ и вонящи на алкохол и цигари. Всички, които я бяха използвали и ѝ се бяха подигравали, сега щяха да бъдат принудени да се поклонят и да я помолят за прошка. Щом я видеха да върви до русия герой, щяха да съжалят за всяка дума, прошепната зад гърба ѝ.

Той бавно издърпа фустата над корема ѝ и Дагмар вдигна ръце, за да му помогне да свали дрехата. Не искаше нищо повече от това да усети кожата му до своята. Копче по копче разкопча ризата му и той я захвърли настрани. Скоро всичките му дрехи лежаха на купчина върху пода, а той се излегна върху нея. Вече нищо не ги разделяше.

Дагмар затвори очи, когато се сляха. В този миг вече не беше дъщерята на Бавачката на ангели. Беше жена, най-сетне благословена от съдбата.

Подготвяше се от няколко седмици. Беше трудно да се уреди интервю с Йон Холм в Стокхолм, но той щеше да идва на почивка във Фелбака и Шел успя да си изпроси един час – имаше да пише очерк за „Бохусленинген“.

Знаеше, че Йон е чувал за баща му, Франс Рингхолм, един от основателите на Приятели на Швеция – партията, която Йон оглавяваше в момента. Симпатиите към нацистите бяха една от многото причини, поради които Шел се разграничаваше от баща си. Едва малко преди смъртта му двамата се доближиха до някаква форма на помирение, но Шел така и не можа да се примири с възгледите на стария националист. Както не можеше да се примири с Приятели на Швеция и новоизвоюваните им успехи.

Бяха се разбрали да се срещнат в рибарската къща на Йон. Пътуването от Удевала до Фелбака отне почти час поради летния трафик. Закъснял с десет минути, Шел паркира на чакълената площадка пред къщата, надявайки се, че закъснението му няма да бъде приспаднато от времето за интервюто.

– Можеш да направиш няколко снимки, докато разговаряме, в случай че не ни остане време след това – каза той на колегата си, щом излязоха от колата.

Знаеше, че няма да има проблеми. Стефан беше най-опитният фотограф на „Бохусленинген“ и винаги вършеше добра работа, независимо от обстоятелствата.

– Добре дошли! – каза Йон, излизайки да ги посрещне.

– Благодаря – отвърна Шел.

Искаше се усилие на волята, за да стисне протегнатата му ръка. Отделно от гнусните възгледи на Холм, Шел го считаше и за един от най-опасните хора в Швеция.

Преминаха през малката къщурка и излязоха на кея от другата страна.

– Никога не съм срещал баща ти – каза Йон. – Но съм чувал, че е бил респектиращ човек.

– Да, годините, прекарани в затвора, могат да имат такъв ефект.

– Едва ли е било лесно да растеш при такива обстоятелства – каза Йон и седна на един от столовете до оградата, която предлагаше известна защита от вятъра.

За миг Шел беше обзет от завист. Беше твърде несправедливо човек като Йон Холм да притежава такова красиво място, с изглед към пристанището и архипелага. За да прикрие неохотата, която сигурно бе видимо изписана на лицето му, Шел побърза да седне срещу Йон и се захвана да наглася диктофона. Ясно осъзнаваше, че животът е несправедлив. Според проучването му Йон бе роден със сребърна лъжица в устата.

След като включи диктофона, Шел реши, че всичко е наред, и започна интервюто.

– Според теб на какво се дължи това, че след последните избори партията ви вече е представена в парламента?

Винаги беше добра идея да се започне предпазливо. А и знаеше, че е извадил късмет да говори с Йон насаме. В Стокхолм на срещата би присъствал и прессекретарят на партията, вероятно и други хора. Но сега бяха само двамата и Шел се надяваше, че партийният лидер ще се държи по-освободено, тъй като е на почивка, а и е домакин.

– Смятам, че шведският народ е станал по-зрял – отговори Йон с усмивка. – Ние вече сме по-наясно със заобикалящия ни свят и влиянието му върху нас. Дълго време бяхме твърде лековерни, но вече се осъзнаваме и Приятели на Швеция има привилегията да послужи като глас на разума насред пробуждането.

Шел разбираше защо Йон привлича хората. Излъчването и самоувереността му те караха да поискаш да вярваш в думите му. Но Шел беше твърде обигран, за да се хване на този тип чар. Особено неприятно му беше как Йон използва думата „ние“, говорейки за шведския народ. Той далеч не беше представителен за шведите. Те бяха по-добри хора от него.

Продължи с интервюто, като зададе още няколко безопасни въпроса: какво беше усещането, когато е разбрал, че влиза в парламента, как са го посрещнали, как гледа на политическата дейност в Стокхолм. През цялото време Стефан обикаляше около тях с фотоапарата си и Шел можеше да си представи как ще изглеждат снимките. Йон Холм, седнал на собствения си кей, на фона на проблясващото море. Съвсем различна атмосфера в сравнение с обичайните строги снимки, на които бе облечен с костюм и вратовръзка.

Шел хвърли поглед към часовника. Двайсет минути от уговореното време бяха изтекли. Настроението беше приятно, макар и не сърдечно. Време беше да започне с истинските въпроси. През седмиците, които изминаха, откакто получи потвърждение за интервюто, Шел беше прочел безброй статии за Йон Холм и бе изгледал купища записи от телевизионни дебати. Много журналисти не вършеха качествена работа. Докосваха се само до повърхността, а ако случайно зададяха някой смислен въпрос, никога не задълбаваха с още питания, а просто приемаха категоричните отговори на Йон, които често съдържаха грешни статистики или чисти лъжи. Понякога се срамуваше, че е журналист. Тъй или инак, сега, за разлика от много от своите колеги, Шел си беше написал домашното.

– Бюджетът ви се базира на големите суми, които според вас обществото ще спести, ако бъде спряна имиграцията. Говорите за седемдесет и осем милиарда. Как получихте тази сума?

Йон замръзна. Бръчка между веждите разкри леко раздразнение, но тя бързо изчезна, заменена от благата му усмивка.

– Изчисленията са добре обосновани.

– Сигурен ли си? Мнозина твърдят, че сметките ви са погрешни. Нека дам пример: твърдите, че само десет процента от имигрантите в Швеция си намират работа.

– Да, това е така. Сред хората, които приемаме в Швеция, цари голяма безработица. Това е голяма финансова тежест за обществото.

– Но според статистиката, която имам аз, шейсет и пет процента от всички имигранти в Швеция на възраст между двайсет и шейсет и пет години имат работа.

Йон мълчеше и Шел виждаше как мозъкът му работи на бързи обороти.

– Числото, с което разполагам аз, е десет процента – каза той накрая.

– Но не знаеш откъде е взето това число?

– Не.

Шел започваше да се наслаждава на ситуацията.

– Изчисленията ви се основават и на твърдението, че обществото ще спести много пари от понижените разходи за помощи. Но изследване за периода от осемдесета до деветдесета година показва, че приходите от данъци, внесени от имигранти, значително надвишават държавните разходи по имиграцията.

– Това не звучи особено правдоподобно – каза Йон с крива усмивка. – Шведският народ вече не се връзва на такива измамни изследвания. Общоизвестно е, че имигрантите експлоатират системата за социални помощи.

– Ето тук имам копие от изследването. Можеш да го задържиш и да го разгледаш по-подробно.

Шел извади една папка с документи и я остави пред Йон. Той дори не я погледна.

– Имам си хора, които се занимават с тези неща.

– Да, но изглежда те не са се информирали много добре – каза Шел. – Да поговорим за разходите. Например колко ще струва на държавата задължителната военна служба, която искате да върнете? За да имаме яснота, би ли могъл да изредиш подробно какви суми ще са необходими, за да се осъществят предложенията ви?

Той остави тефтер и химикалка пред Йон, който ги изгледа с отвращение.

– Всички числа са отразени в бюджета. Можеш да провериш там.

– Не ги ли знаеш наизуст? Бюджетът все пак е в ядрото на политиката ви.

– Естествено, че съм наясно с всички числа – отвърна Йон и избута тефтера настрана. – Но не възнамерявам да седя тук и да изпълнявам номера като на цирк.

– Тогава да оставим бюджета засега. Може по-късно да имаме повод да се върнем на него.

Шел се разрови в куфарчето си и извади друг документ. Беше списък, съставен от самия него.

– Освен по-рестриктивна имиграционна политика, искате да работите и за въвеждането на по-строги присъди за престъпниците.

Йон се поразмърда.

– Да, скандално е колко снизходителни са присъдите. С нашите предложения вече никой няма да може да се измъкне само с мъмрене. Поставили сме висок стандарт и вътре в самата партия, особено защото сме наясно, че в миналото сме били свързвани с някои... ами, нежелани елементи.

Нежелани елементи. Да, може и така да се каже, помисли си Шел, но нарочно си замълча. Йон, изглежда, беше на път да падне в капана.

– Изчистихме всички криминални елементи от парламентарните си листи и проявяваме нулева толерантност. Партийните представители например подписват етична декларация, в която се упоменават всякакви евентуални присъди, независимо колко са стари. Никой, който има криминално минало, не може да представлява Приятели на Швеция.

Йон се облегна назад и качи единия си крак върху другия. Шел го остави да се чувства в безопасност за няколко секунди, след което остави списъка на масата.

– А защо не предявявате същите изисквания към хората, които работят в партийния ви офис? Цели петима от сътрудниците ви имат криминално досие. Става дума за присъди за побой, сплашване, грабеж и нападение на полицейски служител. През две хиляди и първа например прессекретарят ви е бил осъден, защото с ритници е повалил на земята мъж от Етиопия на площада в Лудвика.

Шел побутна списъка напред, така че листът да е точно пред очите на Йон. Вратът на партийния лидер се обагри в яркочервено.

– Не се занимавам нито с интервютата за работа, нито с рутинните процедури в офиса, така че не мога да се изкажа по този въпрос.

– Но в крайна сметка ти отговаряш за назначаването на персонала, така че документите би трябвало да се озовават на бюрото ти, макар и да не се занимаваш с тези неща чисто практически.

– Всички имат право на втори шанс. До голяма степен става дума за младежки прегрешения.

– Втори шанс, казваш? Защо служителите ви заслужават втори шанс, а имигрантите, които извършат престъпление, не? Според предложенията ви те трябва да бъдат депортирани веднага щом получат присъда.

Йон стисна зъби и чертите на лицето му се изостриха още повече.

– Както казах, не участвам в процеса на назначаване. Сега не мога да отговоря.

Шел се замисли за кратко дали да го притисне още малко, но времето им изтичаше, а и Йон всеки момент можеше да реши да прекрати интервюто преждевременно.

– Имам и няколко по-лични въпроса – каза той вместо това и погледна записките си.

В действителност всичко беше в главата му, но от опит знаеше, че ефектът е по-стряскащ, ако информацията е записана на хартия. Това внушаваше респект.

– В предишни интервюта си казвал, че си ангажиран с въпросите на имиграцията от двайсетгодишен, когато си бил нападнат и набит от двама африкански студенти, които са следвали същата специалност като теб в Гьотеборгския университет. Съобщил си за нападението в полицията, но разследването е било преустановено и си бил принуден да срещаш виновниците всеки ден в университета. През остатъка от следването те са ти се подигравали, като по този начин са се подигравали и на шведското общество. Последното е цитат от твое интервю за „Свенска Дагбладет“ от миналата пролет.

Шел погледна Йон, който кимна сериозно.

– Да, тези събития оставиха дълбоки следи в мен и оформиха възгледите ми за света. Случилото се показа ясно как функционира обществото и как ние, шведите, се смятаме за втора категория хора, като в същото време позлатяваме индивидите от останалата част на света, които сме били достатъчно наивни да приемем в страната си.

– Интересно – каза Шел и наклони глава настрани. – Проверих случилото се и има някои неща, които са малко... ами, странни.

– Какво имаш предвид?

– Първо, в полицейския регистър няма информация за такова нападение, и второ, в твоята специалност не е имало студенти от Африка. Всъщност в университета изобщо не е имало студенти от Африка по времето, когато си учил там.

Шел видя как адамовата ябълка на Йон се мести нагоре-надолу, докато той преглъща.

– Грешиш. Спомням си го ясно.

– Убежденията ти не произтичат ли по-скоро от семейството ти? Имам информация, според която баща ти е имал силно изразени нацистки симпатии.

– Не коментирам евентуалните възгледи на баща ми.

Бърз поглед към часовника показа, че от интервюто остават само пет минути. Шел изпитваше смесица от разочарование и задоволство. Интервюто не даде конкретни резултати, но все пак му достави удоволствие да изкара Йон от равновесие. А и не мислеше да се отказва. Интервюто беше само началото.

Щеше да продължи да се рови, докато намери нещо, с което да спре Йон Холм. Може би щеше да му се наложи да се срещне с него отново, затова реши, че е най-добре да завърши интервюто с въпрос извън политиката.

Шел се усмихна на Йон.

– Разбрах, че си бил ученик в интерната на остров Вальо по времето, когато е изчезнало онова семейство. Хората продължават да се чудят какво се е случило там.

Йон го изгледа и се изправи рязко.

– Интервюто приключи, имам още доста работа. Предполагам, че няма нужда да ви изпращам.

Шел имаше добре развит журналистически инстинкт и реакцията на Йон накара мозъкът му да заработи на бързо обороти. Имаше нещо, което Йон не желаеше да се разбере. Шел вече нямаше търпение да се върне в редакцията и да се зарови в търсене на отговора.

* * *

– Къде е Мартин? – попита Патрик, гледайки към останалите си колеги, насядали в кухнята.

– Излезе в болнични – каза Аника уклончиво. – Но докладът му за финансите и застраховката е тук.

Патрик я изгледа, но не зададе повече въпроси. Ако Аника не искаше доброволно да каже каквото знае, то информацията можеше да бъде изкопчена от нея единствено с мъчения.

– А това тук са материалите от старото разследване – каза Йоста и посочи няколкото дебели папки на масата.

– Много бързо – каза Мелберг. – Обикновено отнема цяла вечност да се изровят стари документи от архива.

Йоста помълча малко, после каза:

– Бяха вкъщи.

– Съхраняваш документи у дома? Да не си си изгубил ума?

Мелберг скочи от стола и Ернст, който лежеше в краката му, също се изправи и наостри уши. Излая два пъти, но после установи, че всичко изглежда спокойно, така че отново се излегна.

– Преглеждам ги от време на време и беше излишно всеки път да търча до архива и обратно. Пък и извадихме късмет, че бяха при мен, иначе нямаше да разполагаме с тях толкова скоро.

– Как може да си толкова глупав... – продължи Мелберг, но Патрик осъзна, че е време да се намеси.

– Седни, Бертил. Най-важното е, че вече имаме достъп до материала. Да оставим дисциплинарните въпроси за после.

Мелберг измърмори нещо кисело, но неохотно се подчини.

– Експертите започнаха ли работа в къщата?

Патрик кимна.

– В момента разбиват пода и взимат проби. Турбьорн обеща да се обади веднага щом научи нещо.

– Някой може ли да ми обясни защо влагаме време и ресурси в потенциално престъпление, чиято давност вече е изтекла? – попита Мелберг.

Йоста го зяпна.

– Забрави ли, че някой опита да подпали къщата?

– Не, не съм. Но продължавам да се чудя какво сочи, че едното е свързано с другото?

Мелберг артикулираше театрално, сякаш за да подразни Йоста. Патрик въздъхна. Двамата се държаха като хлапета.

– Ти решаваш, Бертил, но мисля, че би било грешка да не разгледаме по-подробно откритието, което семейство Старк са направили вчера.

– Знам какво мислиш, но няма ти да носиш отговорност, когато отгоре се зачудят защо пилеем оскъдните си ресурси за случай с изтекъл срок на годност.

– Ако има общо с палежа, както мисли Хедстрьом, това прави случая с изчезването актуален – настоя Йоста.

Мелберг помълча известно време.

– Да, добре, ще му отделим няколко часа. Давайте.

Патрик си отдъхна.

– Така. Да започнем с наученото от Мартин.

Аника си сложи очилата и се зачете в доклада.

– Мартин не е открил нередности. Семейство Старк не са презастраховали детската колония, даже обратното, така че в случай на пожар не биха получили голяма сума. Що се отнася до финансовото им състояние, имат много пари в банката от продажбата на къщата им в Гьотеборг. Предполагам, че това са пари, които ще бъдат използвани за ремонта и други разходи, докато задвижат бизнеса си. А, да, Ева има фирма, регистрирана на нейно име. Казва се „Мой ангел“. Изглежда, прави бижута с ангели и ги продава по интернет, но приходите са незначителни.

– Добре. Няма да се откажем изцяло от тази следа, но поне за момента нищо не говори за застрахователна измама. На ред идва вчерашното откритие – каза Патрик и се обърна към Йоста. – Може ли да разкажеш как изглеждаше къщата, когато я претърсихте след изчезването?

– Разбира се. Може да видите и снимките – отговори Йоста и разтвори една от папките.

Оттам извади купчинка пожълтели снимки и ги подаде на колегите си. Патрик се изненада. Това бяха отлични снимки от местопрестъпление, въпреки че бяха правени преди толкова години.

– В трапезарията не открихме улики, които да сочат, че нещо се е случило – каза Йоста. – Великденският обяд беше наченат, но нямаше никакви следи от борба. Нищо не беше счупено, подът беше чист. Вижте сами, ако не ми вярвате.

Патрик го послуша и внимателно разгледа снимките. Йоста имаше право. Изглеждаше все едно семейството чисто и просто е станало насред обяда и е излязло. Патрик настръхна. Имаше нещо призрачно в наредената трапеза, полуизядената храна в чиниите и прилежно подредените столове. В средата на масата имаше голяма ваза с букет нарциси. Единственото, което липсваше, бяха хората, а находката под дървените дъски придаваше на снимките нов смисъл. Сега разбра защо Ерика бе отделила толкова много часове да се рови в мистериозното изчезване на семейство Елвандер.

– Ако под пода има кръв, може ли да се определи дали е на семейството? – попита Аника.

Патрик поклати бавно глава.

– Не съм специалист, но не ми се вярва. Предполагам, че е твърде стара за подобен анализ. Можем единствено да се надяваме на потвърждение, че става дума за човешка кръв. Пък и нямаме с какво да я сравним.

– Ева е тук – отбеляза Йоста. – Ако кръвта е на Рюне или Инез, може би ще е възможно да се направи ДНК профил, който да се сравни с този на Ева.

– Да, наистина. Но мисля, че кръвта се разпада много бързо, а са минали доста години. Независимо какъв ще е резултатът от анализа, трябва да разберем какво се е случило на онази Велика събота. Трябва да се пренесем назад във времето – каза Патрик и остави снимките на масата. – Ще прочетем всички разпити на хора, свързани с интерната, след което отново ще говорим с тях. Истината е някъде там. Не може цяло едно семейство просто да изчезне. Ако получим потвърждение, че кръвта е човешка, можем да заключим, че в стаята е било извършено престъпление.

Патрик погледна Йоста, който кимна леко.

– Да, прав си. Трябва да се върнем назад във времето.

* * *

Може би беше малко странно, че е наизвадил толкова снимки за краткия си престой в хотела, но във всеки случай никой не смееше да му го каже. Това беше предимството да отсядаш в хотелския апартамент. Всички приемаха, че богаташите са малко ексцентрични. Пък и външният му вид му даваше възможност да се държи както си иска, без да го интересува мнението на другите.

Снимките бяха важни за него. Винаги ги носеше със себе си и това бе едно от малкото неща, за които Ия нямаше думата. За всичко останало беше в нейната власт, знаеше го. Но тя не можеше да му отнеме постиженията и миналото.

Леон приближи инвалидната си количка до бюрото, където бяха наредени снимките. Затвори очи и за кратък миг остави мислите си да отлетят обратно към местата, изобразени върху фотографската хартия. Представи си как пустинният вятър изгаря бузите му, или как пръстите го болят от екстремния студ. Обичаше болката. No pain, no gain^16, това беше девизът му. По ирония на съдбата, сега изпитваше болка всяка секунда, всеки ден. Без да получава нищо в замяна.

Лицето, което му се усмихваше от снимките, беше красиво, или по-скоро привлекателно. Красотата предполагаше някаква женственост, което би било напълно подвеждащо. Той излъчваше мъжественост и сила. Дръзка безразсъдност и копнеж по усещането за адреналин, препускащ във вените.

Протегна лявата си ръка, която, за разлика от дясната, беше цяла, и взе любимата си снимка. Беше от връх Еверест. Качването бе тежко и много от участниците в експедицията се предадоха по време на различните етапи. Някои дори се отказаха още преди да са тръгнали. Тази слабост му бе непонятна. За него не съществуваше вариант да се предаде. Мнозина не одобряваха опита му да качи върха без кислород. Никога няма да стане, казваха разбирачите. Дори водачът на експедицията го бе молил да използва кислородната бутилка, но Леон знаеше, че ще успее. Райнхолд Меснер и Петер Хабелер бяха качили Еверест без кислород през 1978-а. По онова време това беше считано за невъзможно, дори местните непалски катерачи не го бяха правили. Но двамата успяха, което означаваше, че и Леон можеше да го направи. Стигна до върха от първия опит – без кислород. На снимката се усмихваше широко, хванал шведското знаме в ръка, а зад гърба му се развяваха цветните молитвени флагчета. Точно в този миг се намираше по-високо от всички останали хора на света. Изглеждаше силен. Щастлив.

Леон остави внимателно снимката и вдигна следващата. Париж–Дакар. Състезаваше се с мотоциклет, естествено. Още се измъчваше, задето не спечели. Вместо това трябваше да се задоволи с място между десетте най-добри. В действителност знаеше, че това е фантастично постижение, но за него само първото място беше от значение. Винаги искаше да е най-отгоре на подиума независимо от всичко. Погали стъклото над снимката, сдържайки усмивката си. Когато се усмихваше, едната страна на лицето му се опъваше неприятно и той мразеше това усещане.

Ия много се страхуваше. Още в началото на ралито един от състезателите загина и тя умоляваше Леон да се откаже. Но злополуката единствено засили ентусиазма му. Мотивираха го именно знанието за опасността и прозрението, че може да изгуби живота си във всеки един момент. Опасностите още повече засилваха обичта му към хубавите неща в живота. Шампанското придобиваше по-добър вкус, жените му се струваха по-красиви, копринените чаршафи ставаха по-меки. Богатството му имаше повече стойност, ако постоянно го залагаше. Ия, от своя страна, се страхуваше да не изгуби всичко. Мразеше, когато Леон се смее в лицето на смъртта и залага високи суми в казината в Монако, Сен Тропе и Кан. Не разбираше вълнението, което той изпитва, когато изгуби, а на следващата вечер си върне всичко. Не можеше да заспи и цяла нощ се въртеше в леглото, докато той се наслаждаваше на хубава пура на терасата.

Вътрешно се наслаждаваше на безпокойството ѝ. Знаеше, че Ия обича живота, който той може да ѝ предложи. И то не просто го обичаше, ами го изискваше и се нуждаеше от него. Затова изражението ѝ, когато топчето на рулетката попаднеше върху грешно число, превръщаше загубата в още по-богато преживяване. Леон обичаше да гледа как Ия прехапва бузата си, за да не изкрещи, когато той заложеше всичко на червено, а се паднеше черно.

Леон чу в ключалката да се пъха ключ. Бавно остави снимката обратно на бюрото. Мъжът на мотоциклета му се усмихваше широко.

16 Без болка няма победа (от англ.). – Б. пр.

8

Фелбака, 1919

Беше прекрасен ден и Дагмар се протегна в леглото като котка. Вече всичко щеше да бъде различно. Най-накрая срещна човек, който щеше да накара шепотът по неин адрес да заглъхне и смехът да заседне в гърлата на клюкарките. Дъщерята на Бавачката на ангели и летецът герой – това щеше да им даде нов повод за приказки. Но те вече не я притесняваха, защото двамата с Херман щяха да заминат. Не знаеше къде, но нямаше и значение.

Снощи той я бе галил както никой друг преди, шептейки безброй думи в ухото ѝ. Дагмар не ги разбираше, но със сърцето си знаеше, че това са обещания за съвместното им бъдеще. Горещият му дъх изпълни всяка част на тялото ѝ с желание и тя му даде всичко, което имаше.

Дагмар седна бавно на ръба на леглото и все още гола отиде до прозореца и го отвори широко. Отвън птиците пееха, а слънцето тъкмо се беше показало. Зачуди се къде е Херман. Може би беше отишъл да донесе закуска?

Влезе в банята и старателно извърши сутрешния си тоалет. Всъщност не искаше да отмива миризмата му от тялото си, но в същото време искаше да ухае на най-красивата роза, когато той се върне. А и скоро отново щеше да усети мириса му. Щеше да го поглъща цял живот.

Щом приключи, Дагмар легна обратно в леглото и зачака, но Херман се бавеше и тя започна да губи търпение. Слънцето се беше изкачило по-високо в небето, а чуруликането на птиците започваше да ѝ се струва дразнещо силно. Къде се беше дянал Херман? Не се ли сещаше, че тя го чака?

Накрая стана, облече се и излезе от стаята с високо вдигната глава. Какво я интересуваше дали някой ще я види? Скоро щеше да стане ясно какво мисли за нея Херман.

В къщата беше тихо и спокойно. Всички спяха и си почиваха от опиянението. Това вероятно щеше да продължи още няколко часа. Гостите обикновено се будеха едва към единайсет. Единствените звуци се чуваха откъм кухнята. Персоналът ставаше рано и приготвяше закуската. Тези, които бяха празнували до късно, винаги имаха вълчи апетит, когато най-накрая се събудеха, така че беше важно яйцата да са сварени и кафето да е готово. Дагмар внимателно надникна в кухнята. Не, Херман го нямаше там. Една от прислужничките я видя и се намръщи, но Дагмар се обърна кръгом и затвори вратата.

След като претърси къщата, слезе към кея. Дали Херман не бе отишъл да се изкъпе? Атлетичен човек като него сигурно би желал да поплува за освежаване.

Дагмар ускори ход и почти се затича към брега. Краката ѝ като че се носеха над тревата. Стигна до кея и се загледа усмихната към морето. Но изражението ѝ бързо стана сериозно. Херман го нямаше. Вгледа се още веднъж, но във водата нямаше никого, нито пък на брега имаше оставени дрехи. Едно от момчетата, което работеше за доктора и жена му, се зададе по пътеката с небрежна походка.

– Мога ли да помогна на госпожицата? – попита то и замижа срещу слънцето. Щом наближи и я разпозна, момчето се засмя. – А, че това била Дагмар. Какво правиш тук по това време? Чух, че нощес не си спала при прислугата, ами си се забавлявала другаде.

– Млъквай, Едвин – каза тя. – Търся немския летец. Виждал ли си го?

Едвин пъхна ръце в джобовете на панталона си.

– Летецът? Значи, при него си била? – попита той и се засмя със същия подигравателен смях. – Той знаеше ли, че си ляга с дъщеря на убийца? Но може би чужденците намират това за вълнуващо?

– Стига вече! Отговори на въпроса ми. Виждал ли си го тази сутрин?

Едвин дълго време не каза нищо, просто оглеждаше Дагмар от глава до пети.

– Трябва някой път да излезем заедно, двамата с теб – каза той накрая и направи крачка към нея. – Така и не сме имали възможност да се опознаем.

Тя го зяпна. Ох, как ненавиждаше тези ужасни мъже, на които им липсваха всякаква класа и изтънченост. Нямаха право да я докосват с мръсните си ръце. Дагмар заслужаваше нещо по-добро. Заслужаваше добър живот, мама и татко ѝ го бяха казали.

– Е? – каза тя. – Чу какво те попитах.

Той се изплю на земята, погледна я право в очите и не можа да скрие злорадото си удоволствие, когато каза:

– Той замина.

– Какво имаш предвид? Къде е отишъл?

– Рано сутринта получи телеграма за някаква пилотска работа. Откараха го с лодката преди два часа.

Дагмар се задъха.

– Лъжеш!

Искаше да стовари юмрука си право в ухилената физиономия на Едвин.

– Ако щеш вярвай – каза той и се обърна. – Но него го няма.

Дагмар погледна към морето, в посоката, в която Херман беше изчезнал. Закле се, че отново ще го открие. Той щеше да бъде неин, независимо колко време ѝ отнемеше да го открие. Така беше писано.

Ерика се чувстваше малко виновна, макар че всъщност не беше излъгала Патрик, просто не му каза истината. Пък и вчера вечерта опита да му каже за плановете си, но не ѝ се удаде подходящ случай, а и Патрик беше в особено настроение. Попита го дали е станало нещо в работата му, но той не отговори нищо конкретно и двамата прекараха тиха вечер пред телевизора. По-късно щеше да му мисли как да обясни днешната си разходка.

Даде газ и насочи моторницата наляво, благодарейки мислено на баща си Туре, който настояваше да научи дъщерите си да карат лодката. Твърдеше, че човек бил длъжен да умее да плава, ако живее до морето. И ако трябваше да бъде честна, Ерика се справяше с акостирането по-добре от Патрик, но за да има мир в дома, оставяше тази задача на него. Мъжете имаха толкова крехко его.

Ерика помаха на една от лодките на бреговата охрана, която се връщаше към Фелбака. Изглежда, идваха от Вальо и Ерика се зачуди каква работа са имали там. Но след малко отпъди мисълта, за да се концентрира върху акостирането. Моторницата се плъзна елегантно до кея. За своя изненада Ерика се чувстваше нервна. Бе посветила толкова много време на историята и сега ѝ беше малко странно, че ще се срещне на живо с един от основните участници. Взе чантата си и скочи от лодката.

Отдавна не беше идвала тук. И тя като много други жители на Фелбака свързваше мястото с летни лагери и училищни екскурзии. Почти усещаше миризмата на наденица на скара и пинбрьод^17, докато вървеше между дърветата.

Когато наближи къщата, спря изненадана. Наоколо цареше трескава дейност, а на стълбите стоеше добре позната фигура, която оживено жестикулираше. Ерика отново тръгна напред, ускорявайки крачка, докато накрая почти се затича.

– Здравей, Турбьорн! – каза тя и махна с ръка, с което най-накрая успя да привлече вниманието му. – Какво правиш тук?

Той я погледна учудено.

– Ерика? Мога да те питам същото. Патрик знае ли, че си тук?

– Не, не знае. Ама кажи какво става.

Турбьорн като че се замисли как точно да отговори.

– Собствениците са намерили нещо вчера, докато са ремонтирали – каза накрая.

– Намерили са нещо? Да не са открили изчезналото семейство? Къде са?

Турбьорн поклати глава.

– За съжаление, не мога да кажа нищо повече.

– Може ли да вляза и да погледна?

Ерика направи крачка към стълбите.

– Не, никой не бива да влиза вътре. Не може неупълномощени лица да обикалят наоколо, докато вътре се работи – каза Турбьорн и се усмихна. – Предполагам, че търсиш семейството, което живее тук. Те са отзад.

Ерика отстъпи.

– Окей – каза тя, без да може да скрие любопитството си.

Тръгна покрай стената на къщата и щом сви зад ъгъла, видя мъж и жена горе-долу на нейната възраст. Седяха и гледаха към къщата със сериозни лица, без да разговарят помежду си.

Ерика се поколеба за секунда. Покрай нетърпението и любопитството си дори не се беше замислила как ще им обясни защо се появява така изведнъж неканена. Но колебанието ѝ продължи едва няколко секунди. Все пак задаването на недискретни въпроси и ровенето в тайните и трагедиите на хората бяха част от работата ѝ. Отдавна беше преодоляла скрупулите си и знаеше, че мнозина от близките на жертвите впоследствие харесват книгите ѝ. Освен това винаги беше по-лесно, когато случката отдавна е останала в миналото, както сега. Тогава раните обикновено вече са заздравели и трагедиите са се превърнали в истории.

– Здравейте! – викна тя и двамата се обърнаха към нея.

После жената се усмихна.

– Знам коя си. Ерика Фалк. Чела съм всичките ти книги и ги обожавам – каза тя, след което млъкна изплашено, сякаш се бе смутила от собствената си дързост.

– Здравей, ти трябва да си Ева – каза Ерика и стисна ръката ѝ. Беше крехка, но мазолите по дланта ѝ свидетелстваха, че жената се е захванала сериозно с ремонта. – Благодаря, радвам се, че книгите ти харесват.

Все още леко засрамена, Ева представи мъжа си и Ерика се здрависа и с него.

– Ама че тайминг имаш.

Ева седна и явно очакваше Ерика да стори същото.

– Какво имаш предвид?

– Предполагам, че искаш да пишеш за изчезването? В такъв случай си дошла в правилния ден.

– Да – каза Ерика. – Чух, че сте намерили нещо в къщата.

– Да, открихме го, докато разбивахме пода в трапезарията – каза Мортен. – Не знаехме какво е точно, но ни хрумна, че може да е засъхнала кръв. От полицията дойдоха да проверят и решиха, че трябва да пратят специалисти. Затова сега има толкова много хора тук.

Ерика започна да разбира защо Патрик се бе държал така снощи, когато го попита какво се е случило. Зачуди се какво ли смяташе той за цялата тази работа. Дали основната версия беше, че семейството е било убито в трапезарията, след което телата са били преместени? Искаше ѝ се веднага да заразпитва дали са открили само кръв, но се въздържа.

– Сигурно сте разстроени – каза тя и се обърна към Ева. – Не мога да отрека, че случилото се винаги ме е интригувало, но за теб това все пак е нещо лично.

Ева поклати глава.

– Била съм толкова малка, че не си спомням семейството си. Не мога да страдам за хора, които не помня. Не е като с...

Тя се спря и погледна встрани.

– Мисля, че мъжът ми, Патрик Хедстрьом, е бил един от полицаите, които са дошли тук. Той беше при вас и в събота. Спомена за някакъв неприятен инцидент?

– Може и така да се нарече. Във всеки случай наистина беше неприятно и не мога да разбера защо някой би искал да ни нарани – каза Мортен и разпери ръце.

– Патрик мисли, че може да е свързано със случилото се през седемдесет и четвърта – каза Ерика, преди да успее да се спре.

Изруга се наум. Знаеше колко ще се вбеси Патрик, ако тя разпространи информация, която може да се отрази на разследването.

– Как може да са свързани? Оттогава е минало толкова много време.

Ева погледна към къщата. От мястото, където бяха седнали, не се виждаше какво се случва вътре, но чуваха разцепването на дъските в трапезарията.

– Бих искала да задам няколко въпроса за изчезването, ако не е проблем? – каза Ерика.

Ева кимна.

– Разбира се. Както казах на мъжа ти, не мисля, че имам с какво да допринеса, но питай.

– Може ли да запиша разговора? – попита Ерика, вадейки диктофона от чантата си.

Мортен погледна въпросително към Ева, която сви рамене.

– Да, няма проблем.

Лентата се завъртя и Ерика усети как нещо в стомаха ѝ запърха в очакване. Така и не се беше решила да посети Ева в Гьотеборг, макар че много пъти си бе мислила да го направи. Но сега Ева беше тук и може би Ерика щеше да научи нещо, което да придвижи проучването ѝ напред.

– Останало ли ти е нещо от родителите ти? Нещо, което си взела със себе си оттук?

– Не, нищо. Осиновителите ми са ми разказвали, че когато съм пристигнала при тях, съм имала само една торба с дрехи. А не мисля, че те са оттук. Според мама някой добър човек е ушил дрехите и е избродирал инициалите ми върху тях. Още са при мен. Мама ги пазеше, в случай че някой ден имам дъщеря.

– Значи, нямаш писма, снимки? – попита Ерика.

– Не, никога не съм попадала на такива.

– Родителите ти имали ли са други роднини, които може да са запазили нещо?

– Не. Казах го и на мъжа ти. Доколкото знам, нито родителите на майка ми, нито тези на баща ми са били живи, а те явно не са имали братя или сестри. Ако имам някакви далечни роднини, то във всеки случай те никога не са се свързвали с мен. Пък и никой не е пожелал да ме вземе.

Историята звучеше безкрайно тъжно и Ерика я погледна със съчувствие, но Ева се усмихна.

– Не се тревожи за мен. Имам майка и баща, които ме обичат, а те имат още две деца, с които се разбирам чудесно. Нищо не ми е липсвало.

Ерика отвърна на усмивката ѝ.

– Малко хора могат да кажат същото.

Усещаше, че все повече започва да харесва крехката жена пред себе си.

– Знаеш ли нещо друго за биологичните си родители?

– Не, не съм се интересувала за повече подробности. Разбира се, понякога съм се чудила какво ли се е случило, но по някакъв начин като че не исках случката да става част от живота ми. Вероятно съм се притеснявала, че мама и татко ще се натъжат и ще си помислят, че не са ми достатъчни, ако започна да се интересувам от биологичните си родители.

– Мислиш ли, че интересът към корените ти би се пробудил, ако имате дете? – попита Ерика внимателно. Не знаеше много за Ева и Мортен и темата може би беше чувствителна.

– Имахме син – каза Ева.

Ерика се отдръпна назад, сякаш ѝ бяха ударили шамар. Не беше очаквала такъв отговор. Искаше да научи повече, но езикът на тялото на Ева ясно показваше, че тя не иска да говори за това.

– Може да се каже, че за Ева преместването тук е един вид завръщане към корените – каза Мортен.

Той се размърда притеснено и Ерика забеляза, че без да осъзнават, двамата се отдръпнаха леко един от друг, сякаш не издържаха да седят прекалено близо. Настроението стана тягостно и Ерика изведнъж почувства, че се натрапва и става свидетел на нещо много лично.

– Ровила съм се в историята на рода ти и съм събрала някои материали. Ако искаш да ги видиш, само кажи. Всичко е вкъщи.

– Много мило от твоя страна – каза Ева без ентусиазъм.

Като че всичката енергия се беше изпарила от тялото ѝ. Ерика разбра, че няма смисъл да продължава разговора.

– Благодаря, че поговорихте с мен – каза тя и се изправи. – Пак ще ви потърся, а и вие не се колебайте да се свържете с мен.

Тя извади един бележник, написа телефона и имейл адреса си, откъсна листа и им го даде. После изключи диктофона и го пъхна в чантата си.

– Знаеш къде да ни намериш. В момента не правим друго, освен да работим по къщата денонощно – каза Мортен.

– Разбирам. Ще се справите ли сами?

– Да, така смятаме. Във всеки случай ще направим всичко възможно.

– Познаваш ли някого тук, който се занимава с вътрешно обзавеждане? Събираме препоръки – вметна Ева. – С Мортен не ни бива в това отношение.

Ерика тъкмо щеше да каже, че за съжаление, не се сеща за никого, но ѝ хрумна идея.

– Познавам един много способен човек, който сигурно ще може да ви помогне. Ще говорим пак.

Тя се сбогува и тръгна обратно към предната страна на къщата. Там Турбьорн инструктираше двама души от екипа си.

– Как върви? – попита Ерика, опитвайки се да надвика една моторна резачка.

– Не е твоя работа – викна Турбьорн в отговор. – Но после ще докладвам на мъжа ти, така че можеш да го разпиташ довечера.

Ерика се засмя и му махна за сбогом. Докато вървеше към кея, изражението ѝ отново стана сериозно. Какво беше станало с вещите на семейство Елвандер? Защо Ева и Мортен се държаха толкова странно един с друг? Какво се беше случило със сина им? И не на последно място: истината ли казваха, като твърдяха, че не знаят кой се е опитал да ги подпали? Разговорът с Ева не се оказа толкова плодотворен, колкото се беше надявала, но въпреки това мислите се въртяха шеметно в главата ѝ, докато насочваше моторницата обратно към къщи.

17 Хляб на шиш, който се пече на огън. Тестото обикновено се състои от пшенично брашно, бакпулвер, сол и вода; приготвя се предварително и на място се увива около шишовете. – Б. пр.

* * *

Йоста мърмореше сам на себе си. Не се беше обидил от критиките на Мелберг, но му се струваше съвсем ненужно да се карат заради това, че е пазил материалите от разследването у дома. Нали в крайна сметка беше важен резултатът? Документите от времето преди дигитализацията бяха трудни за откриване, така че сега спестяваха доста часове, които иначе щяха да прекарат в търсене из архивите.

Сложи лист и химикалка до себе си и отвори първата папка. Колко ли часове от живота си беше прекарал в размисли над случилото се в интерната? Колко ли пъти бе преглеждал снимките, преписите от разпитите и докладите от огледа на местопрестъплението? Сега се искаше методичност, за да свърши добра работа. Патрик му беше дал за задача да направи списък на хората, които са били разпитвани в първоначалното разследване, и да определи в какъв ред да говорят с тях. Нямаха възможност да се свържат с всички едновременно, затова беше важно да започнат с най-важните свидетели.

Йоста потъна в стола и започна да прелиства скучните преписи. Беше ги чел безброй пъти и знаеше, че в тях не пише нищо конкретно, така че трябваше да тълкува различните нюанси и да чете между редовете. Но му беше трудно да се концентрира. Мислите му постоянно се отклоняваха към малката госпожица, която вече беше голяма жена. Беше странно да я види отново и да сравни истинския ѝ образ с нарисувания от въображението му.

Завъртя се неспокойно в стола. От много години не се беше захващал с работата си с настървение. Но макар сега да усещаше ентусиазъм, мозъкът му сякаш не искаше да се подчинява на инструкциите. Остави листовете настрана и вместо това започна бавно да преглежда снимките. Имаше ги дори момчетата, останали в училището през ваканцията. Йоста затвори очи и опита да се върне в слънчевата, но малко хладна Велика събота през 1974-а. Вървеше нагоре към голямата бяла къща заедно с вече починалия си колега Хенри Юнг. Всичко беше толкова спокойно, почти зловещо, но това може би беше вторично впечатление. Все пак си спомняше, че потръпна, докато вървеше по пътеката. С Хенри се спогледаха, чудейки се какво ги очаква след чудноватото обаждане в управлението. Тогавашният началник реши да възложи задачата на двама души. „Сигурно децата си правят майтап“, каза той и ги прати да проверят, главно за да се подсигури, в случай че противно на очакванията обаждането не беше дело на отегчени богаташки хлапета. Бяха имали проблеми с децата миналата есен, когато започна учебната година, но началникът проведе разговор с Рюне Елвандер и щуротиите спряха. Йоста нямаше представа как директорът е постигнал това, но каквото и да беше сторил, имаше ефект. Поне временно.

Двамата с Хенри спряха пред вратата. Отвътре не се чуваше нито звук. После остър детски писък разкъса спокойствието и ги изтръгна от временния им ступор. Почукаха на вратата, но влязоха вътре, без да чакат отговор. „Ехо“, провикна се Йоста. Сега, седнал зад бюрото в управлението толкова години по-късно, той се зачуди как може да си спомня всичко толкова подробно. Никой не му бе отговорил, но детските писъци ставаха все по-силни. Двамата забързаха по посока на звука и спряха на място, щом влязоха в трапезарията. Малко момиченце щъкаше наоколо съвсем само и пищеше сърцераздирателно. Йоста инстинктивно се втурна и я вдигна.

– Къде са останалите от семейството? – попита Хенри и се огледа, след което се върна в антрето и викна: – Ехо?

Никакъв отговор.

– Ще проверя горе – каза той и Йоста кимна, зает с опитите си да успокои момиченцето. Никога преди не беше държал толкова малко дете и не беше сигурен какво да направи, за да спре плача. Залюля я непохватно в прегръдките си, погали я по гърба и затананика някаква неопределена мелодия. За негово учудване това проработи. Плачът на момиченцето премина в леки накъсани хлипания. Тя облегна глава на рамото му и Йоста усети как гръдният ѝ кош се разширява и свива. Продължи да я люлее и да тананика, изпълнен с чувства, които не можеше да назове.

Хенри се върна в трапезарията.

– Горе също няма никого.

– Къде са се дянали? Как може да оставят толкова малко дете само? Може да се случи какво ли не.

– И кой, по дяволите, се е обадил в управлението? – попита Хенри, след което свали шапката си и се почеса по главата. – Възможно ли е да са отишли да се поразходят?

Йоста погледна недоверчиво към наченатите ястия на празничната трапеза.

– Насред храненето? Странни хора, ако е така.

– И още как – каза Хенри и отново си сложи шапката. После тръгна към Йоста и момичето и загука: – А какво прави тук малкото бебче съвсем само?

Детето веднага заплака отново и стисна Йоста през врата толкова силно, че му стана трудно да диша.

– Остави я на мира – каза той и направи крачка назад.

Топло чувство на задоволство изпълни гърдите му и Йоста се запита същото ли щеше да бъде, ако момченцето им беше оцеляло. Бързо прогони мисълта. Беше решил да не мисли за това.

– Лодката долу ли беше? – попита той след малко, когато момиченцето спря да плаче.

Хенри сви вежди.

– До кея имаше лодка, но те нямат ли две? Мисля, че есента купиха дървената моторница на Свен-Ивар, а долу беше вързана само стъклопластовата. Но не биха тръгнали с лодката, без да вземат момичето, нали? Не може да са толкова откачени, дори да идват от града.

– Инез е тукашна – поправи го Йоста разсеяно. – Родът ѝ живее във Фелбака от няколко поколения.

Хенри въздъхна.

– Добре, но във всеки случай е странно. Трябва да вземем момичето с нас. После ще видим дали някой ще се появи – каза той и понечи да тръгне.

– Масата е сложена за шестима души – каза Йоста.

– Ами да, нали е великденска ваканция, сигурно само семейството е останало тук.

– Можем ли да оставим къщата така? – зачуди се Йоста.

Ситуацията беше, меко казано, странна и Йоста се притесняваше. Замисли се и накрая каза:

– Да направим, както предлагаш и да вземем момичето с нас. Ако до утре никой не се обади, ще се върнем тук. Ако още ги няма, ще трябва да приемем, че нещо се е случило. В такъв случай, това е местопрестъпление.

Излязоха навън и затвориха външната врата, без да са сигурни дали постъпват правилно. Тръгнаха надолу към кея и когато наближиха, видяха една лодка да се приближава.

– Виж, това е старата моторница на Стен-Ивар – каза Хенри и посочи.

– Вътре има доста хора. Може би това е семейството?

– Ако са те, ще им кажа едно-друго. Как може да оставят момиченцето така? Направо ми иде да им хвърля един пердах.

Хенри тръгна с широка крачка към кея. Йоста подтичваше след него, за да не изостане, но не смееше да се движи със същата скорост от страх да не се спъне, докато държи детето. Лодката акостира и от нея изскочи момче на петнайсетина години. Имаше гарваново черна коса, а изражението му беше ядосано.

– Какво правите с Ева? – изръмжа той.

– А ти кой си? – попита Хенри, щом момчето застана пред него с ръце на кръста.

Още четири момчета слязоха от лодката и отидоха при Хенри и Йоста, който вече беше настигнал колегата си.

– Къде са Инез и Рюне? – попита чернокосото момче.

Останалите стояха мълчаливо зад него и наблюдаваха. Ясно беше кой е лидерът.

– И ние това се чудим – каза Йоста. – Някой се обади в полицейското управление и каза, че нещо се е случило. Щом пристигнахме, открихме момичето съвсем самӝ в къщата.

Момчето го зяпна удивено.

– Само Ева ли беше вътре?

Значи се казва Ева, помисли си Йоста. Малката госпожица, чието сърце биеше така бързо до неговото.

– Вие от хлапетата на Рюне ли сте? – попита Хенри авторитетно, но момчето, изглежда, не се изплаши.

Просто погледна полицая спокойно и отвърна учтиво:

– Възпитаници в училището сме. Останахме тук през ваканцията.

– Къде ходихте? – попита Йоста и сбърчи чело.

– Излязохме с лодката рано сутринта. Не бяхме поканени на празничния обяд на семейството, така че отидохме за риба. За да „оформим характера си“.

– Добър ли беше уловът?

Тонът на Хенри ясно показваше, че той не вярва на думите на момчето.

– Хванахме цяло корито риба – каза момчето и посочи към лодката.

Йоста погледна в същата посока. За кърмата на лодката беше завързано въже, по което имаше окачени кукички.

– Трябва да дойдете с нас в управлението, докато разберем какво става – каза Хенри и тръгна към собствената си лодка.

– Не може ли първо да се измием? Мръсни сме и миришем на риба – каза изплашено едно от другите момчета.

– Ще правим каквото ни казват полицаите – сряза го момчето с лидерското поведение. – Естествено, че ще дойдем с вас. Моля за извинение, ако сме се държали грубо. Просто се притеснихме, когато видяхме непознати мъже с Ева. Казвам се Леон Кройц.

Той протегна ръка и се здрависа с Йоста. Хенри вече се беше качил на лодката и ги чакаше. Понесъл Ева на ръце, Йоста се качи след момчетата. Хвърли поглед към къщата за последно. Къде, по дяволите, се намираше семейството? Какво се беше случило?

Йоста се върна към настоящето. Спомените бяха толкова живи. Почти му се струваше, че усеща топлината на момиченцето, което държеше в прегръдките си. Поизправи се и извади една снимка от купчината. Беше заснета в управлението през онази Велика събота и на нея се виждаха всичките пет момчета: Леон Кройц, Севастиан Монсон, Йон Холм, Пърси фон Барн и Юсеф Майер. Бяха рошави, с мръсни дрехи и мрачни изражения. Всички освен Леон. Той се усмихваше весело към фотоапарата и изглеждаше по-голям, а не на шестнайсет години. Беше елегантно момче, почти красиво, каза си Йоста, гледайки старата снимка. Навремето не се бе замислил за това. Прелисти материалите от разследването. Леон Кройц. Какво ли беше направил с живота си? Йоста отбеляза нещо в тефтера си. От петте момчета Леон бе оставил най-ясен отпечатък в паметта му. Може би беше добра идея да започнат с него.

9

Фелбака, 1920

Момичето плачеше непрестанно, ден и нощ. Дори да запушеше уши и самата тя да започнеше да крещи, Дагмар пак не можеше да заглуши шума. Чуваше както писъците на детето, така и съседа, който блъскаше по стената.

Не трябваше да става така. Все още усещаше ръцете му върху тялото си и виждаше как я гледа, докато двамата лежаха голи в леглото. Беше убедена, че чувствата ѝ са споделени, което значеше, че нещо важно се е случило. Иначе той не би я изоставил, обречена на бедност и унижение. Може би му се е наложило да се върне в Германия? Там сигурно имаха нужда от него. Той беше герой и се бе отзовавал предано и сега, когато родината му се нуждаеше от него, въпреки че сърцето му сигурно се е късало при мисълта да изостави Дагмар.

Бе го търсила по всевъзможни начини още преди да разбере, че е бременна. Написа няколко писма до немската легация в Стокхолм. Питаше всеки срещнат човек дали познава героя от войната Херман Гьоринг и дали знае какво се е случило с него. Ако разбереше, че тя има дете от него, Херман щеше да се върне. Колкото и важни задължения да имаше в Германия, той щеше да остави всичко и да дойде да спаси нея и Лаура. Никога не би я оставил да живее в такава мизерия, сред хора, които я гледаха отгоре и не ѝ вярваха, когато им кажеше кой е бащата на Лаура. Как само щяха да се стъписат, когато Херман застанеше пред вратата ѝ, елегантен, облечен с униформа, с разтворени обятия и лъскава кола, паркирана зад него.

Момичето пищеше все по-силно в люлката си и Дагмар усети как гневът се надига вътре в нея. Не можеше да си почине дори един-единствен миг. Малката го правеше нарочно, личеше си по погледа ѝ. Макар да беше още бебе, тя гледаше Дагмар със същото презрение, с което я гледаха и останалите. Дагмар ги мразеше всичките. Да горят в ада, всички клюкари и развратници, които въпреки подигравките идваха при нея вечер и плащаха твърде скромна сума, за да ѝ го вкарат. Лежаха отгоре ѝ, грухтяха и я ръчкаха. За това поне бе достатъчно добра.

Дагмар отметна одеялото и отиде в малката кухня. Всички свободни повърхности бяха покрити с мръсни съдове, а от засъхналите остатъци се носеше леко спарена миризма. Отвори килера. Беше празен, с изключение на една бутилка разреден медицински спирт, която бе получила като заплащане от аптекаря. Дагмар я взе и се върна в леглото. Момичето продължаваше да плаче, а съседът отново заблъска силно по стената, но на Дагмар ѝ беше все едно. Извади тапата, избърса с ръкав няколко трохи, залепнали около гърлото, след което вдигна бутилката към устата си. Ако пиеше достатъчно, шумът около нея изчезваше.

Изпълнен с очакване, Юсеф отвори вратата на кабинета. Върху бюрото на Севастиан видя чертежите за парцела, където в не чак толкова далечно бъдеще щеше да се намира музеят, стига всичко да минеше по план.

Севастиан стана, за да го посрещне.

– Поздравления! Общината ще подкрепи проекта – каза той и го потупа здраво по гърба.

– Добре – отвърна Юсеф.

Всъщност не беше и очаквал друго. Как биха могли да откажат на такава фантастична възможност?

– Кога можем да започваме? – попита той.

– Спокойно, спокойно. Струва ми се, че не осъзнаваш колко работа ни предстои. Трябва да започнем производството на символите на мира, да планираме строежа, да изготвим бюджета и преди всичко да съберем достатъчно кинти.

– Но нали вдовицата Грюневалд ни даде земята, а и получихме много дарения. Освен това ти ще строиш, така че не решаваш ли ти кога да почнем?

Севастиан се засмя.

– Само защото фирмата е моя, не значи, че ще е безплатно. Трябва да плащам заплати и да поръчам строителни материали. Строежът ще струва много – каза той и почука с пръст по чертежите. – Трябва да наема подизпълнители, а те няма да работят само от добра воля. Не като мен.

Юсеф въздъхна и седна на един стол. Беше, меко казано, скептичен относно мотивите на Севастиан.

– Ще започнем с гранита – каза Севастиан и качи крака на бюрото. – Нарисувах няколко готини скици на символите на мира. Сега остава само да изготвим добри рекламни материали и да направим хубава опаковка, след това можем да започнем с продажбите на цялата проклетия.

Севастиан видя изражението на Юсеф и се ухили широко.

– Смей се. За теб всичко е само въпрос на пари. Не разбираш ли нематериалната стойност на символиката? Гранитът е трябвало да стане част от Третия райх, но вместо това се е превърнал в свидетелство за загубата на нацистите и победата на добрите сили. А ние можем да направим нещо с него и впоследствие да създадем това тук – каза той и посочи чертежа.

Беше толкова ядосан, че почти се тресеше.

Усмивката на Севастиан стана още по-широка. Той разпери ръце.

– Никой не те принуждава да работиш с мен. Мога още сега да скъсам договора и ще си свободен да отидеш при когото си поискаш.

Звучеше изкушаващо и за миг Юсеф обмисли дали да не направи точно каквото предлагаше Севастиан. Но после потъна в стола. Трябваше да осъществи проекта. До момента бе пропилявал живота си. Нямаше нищо, което да покаже на света, нищо, с което да почете паметта на родителите си.

– Знаеш много добре, че си единственият, към когото мога да се обърна – каза той накрая.

– И няма да се делим – каза Севастиан, след което свали краката си от бюрото и се наведе напред. – Познаваме се отдавна. Като братя сме, а ти знаеш какъв човек съм. Винаги съм готов да помогна на брат си.

– Да, няма да се делим – каза Юсеф и погледна съсредоточено Севастиан. – Разбра ли, че Леон се е върнал?

– Чух за това. Представяш ли си само? Ще го видим отново. Както и Ия. Не съм вярвал, че това ще стане.

– Купили са къщата над Брандпаркен, която се продаваше.

– Имат средства, така че защо не. Между другото, може би Леон също би искал да инвестира. Не си ли го питал?

Юсеф поклати бурно глава. Би направил всичко, за да ускори работата по музея. Всичко, освен да заработи с Леон.

– Вчера се срещнах с Пърси – каза Севастиан лаконично.

– Как е той? – попита Юсеф, радостен да смени темата. – Замъкът още ли е негов?

– Да, има късмет, че са завещали „Фюгелста“ само на него. Ако трябваше да го дели с другите наследници, отдавна да е фалирал. Но, изглежда, касичката му окончателно се е изпразнила, ето защо се свърза с мен. За малко временна помощ, както се изрази той. – Севастиан вдигна ръце и направи кавички с пръсти. – Данъчните са го погнали, а тях не може да ги очарова с благородното си потекло и префърцуненото си име.

– И на него ли ще помогнеш?

– Не се страхувай толкова. Още не знам. Но както казах, винаги съм готов да помогна на свой брат, а Пърси ми е такъв не по-малко от теб, нали?

– Да – каза Юсеф и се загледа през прозореца.

Бяха братя завинаги, обединени от мрака, помисли си той. После погледна обратно към чертежите. Мракът можеше да бъде прогонен със светлина. Щеше да осъществи проекта както заради баща си, така и заради самия себе си.

* * *

– Какво става с Мартин? – каза Патрик, заставайки пред вратата на Аника.

Не можеше да не попита. Нещо не беше наред и това го тревожеше.

Аника се обърна към него и сключи ръце в скута си.

– Нищо не мога да кажа. Когато е готов, Мартин ще ти каже.

Патрик въздъхна и седна на стола за посетители.

– Тогава кажи какво мислиш за случая.

– Мисля, че си прав – отвърна Аника, видимо облекчена, че Патрик реши да смени темата. – Пожарът и изчезването са свързани по някакъв начин. А като се има предвид кръвта в трапезарията, изглежда доста вероятно някой да се е страхувал какво ще открият Ева и мъжът ѝ, ако продължат с ремонта.

– Милата ми съпруга отдавна се интересува от изчезването.

– И сега се опасяваш, че ще започне да си вре сладкото носле в разследването – добави Аника.

– Може да се каже, но се надявам, че този път ще прояви здрав разум и няма да се бърка.

Аника се усмихна и Патрик осъзна, че сам не си вярва.

– Сигурно разполага с доста интересна информация, все пак е много старателна в проучванията си. Ако сведе участието си в разследването до умерени нива, сигурно ще ти бъде от помощ – каза Аника.

– Да, само че нея не я бива много да бъде умерена.

– Но я бива да се грижи за себе си. Откъде мислиш да започнеш, между другото?

– Не знам точно – каза Патрик, качи единия си крак върху другия и се заигра разсеяно с връзките на обувката. – Трябва да се свържем с всички, които са имали някаква връзка със семейството по онова време. Йоста издирва телефоните на учителите и на всички ученици. Най-важното е, разбира се, да говорим с петте момчета, които са били на острова в деня на изчезването. Помолих Йоста да направи списък и да реши с кого трябва да започнем според него. Мислех си и че ти можеш да направиш проверка в регистрите въз основа на това, което Йоста ще открие. Нямам кой знае каква вяра в организационните му възможности, така че може би трябваше да възложа и неговата задача на теб. Но все пак той знае най-много за случая.

– Изглежда, меко казано, отдаден на работата. За разнообразие – каза Аника. – И мисля, че знам защо. Чувала съм, че Йоста и съпругата му известно време са се грижили за малкото момиченце на семейство Елвандер.

– Ева е живяла при Йоста?

– Поне така се говори.

– Това обяснява защо се държа толкова странно на острова.

Патрик си спомни как Йоста гледаше Ева и колко грижовно се отнасяше към нея.

– Сигурно затова не е могъл да забрави този случай. Вероятно са се привързали към момиченцето.

Погледът на Аника се насочи към голямата рамкирана снимка на Лея, която държеше на бюрото си.

– Да, така изглежда – каза Патрик.

Имаше толкова много неща за случилото се на остров Вальо, които не знаеше, а трябваше да научи. Изведнъж почувства, че предстоящата задача не му е по силите. Наистина ли беше възможно да разрешат стария случай след толкова много години? И колко време имаха да го направят?

– Мислиш ли, че този, който е опитал да подпали къщата, ще се пробва отново? – попита Аника, сякаш прочела мислите му.

Патрик се замисли над въпроса ѝ. После кимна.

– Не знам. Може би. Но не можем да поемаме рискове. Трябва възможно най-бързо да разберем какво всъщност се е случило през онази Велика събота. Който и да е човекът, който иска да нарани Ева и Мортен, трябва да го спрем, преди да нанесе нов удар.

* * *

Ана стоеше гола пред огледалото, а сълзите изгаряха очите ѝ иззад клепачите. Не можеше да се разпознае. Вдигна бавно ръка и погали косата си. След злополуката се бе наложило лекарите да я отрежат, а когато поникна отново, вече беше по-тъмна и твърда от преди. И все още беше много по-къса, отколкото я пускаше обикновено. Посещение при фризьора може би щеше да подобри нещата, но Ана чувстваше, че няма смисъл. Една хубава прическа нямаше да промени тялото ѝ.

С разтреперана ръка тя проследи белезите по кожата си, които образуваха неравномерна карта. Бяха избледнели донякъде, но никога нямаше да изчезнат напълно. Ощипа се апатично по талията. Преди никога не бе имала проблеми с фигурата си и можеше честно да заяви, че се гордееше със стройното си тяло. Сега обаче гледаше плътта си с отвращение. Заради раните не се бе движила особено много и въобще не беше забелязвала с какво се тъпче. Ана вдигна поглед, за да огледа лицето си, но не посмя да срещне собствения си поглед. След катастрофата бе прекарала дълго време в дълбок мрак, по-дълбок от всичко, което бе преживявала преди, дори по времето с Лукас. Благодарение на децата и Дан обаче успя да се пребори с мрака и се върна към живота. Въпросът беше дали си е струвало. Все още не знаеше отговора.

Звънецът на входната врата я стресна. Беше сама вкъщи, така че само тя можеше да отвори. Хвърли последен поглед към голото си тяло и облече набързо домашните си дрехи, които лежаха на пода, струпани на купчина. Втурна се надолу и изпита облекчение, щом видя, че пред вратата стои Ерика.

– Здравей, какво правиш? – поздрави я сестра ѝ.

– Нищо. Влизай. Къде са децата?

– Вкъщи, Кристина ги гледа. Имах малко работа и си помислих, че мога да те навестя, преди да поема смяната вкъщи.

– Добре си решила – каза Ана и отиде да приготви някаква почерпка. Пред очите ѝ отново изникна огледалният образ на бялата ѝ плът, но тя бързо го прогони и извади от хладилника няколко шоколадови бисквити с пълнеж.

– Ох, не бива да ям такива неща – каза Ерика и направи гримаса. – Уикенда се видях по бикини и гледката не беше приятна.

– Глупости, изглеждаш чудесно – каза Ана, без да може да скрие горчивината в гласа си.

Ерика нямаше от какво да се оплаква.

Ана приготви кана сок и Ерика я последва до малкия вътрешен двор зад къщата.

– Ама че хубави дворни мебели. Нови ли са? – попита тя и прокара ръка по боядисаното в бяло дърво.

– Да, намерихме ги в дърводелския магазин на Паулсон, до старите хранителни стоки на Ева, сещаш се.

– Много те бива да откриваш хубави неща – каза Ерика и се почувства още по-уверена, че Ана ще хареса идеята ѝ.

– Благодаря. Къде каза, че си ходила днес?

– В детската колония – отговори Ерика, след което разказа най-общо какво се е случило там.

– Колко вълнуващо. Значи, е имало кръв, но не и трупове? Значи, все пак там трябва да се е случило нещо.

– Да, безспорно изглежда така.

Ерика се протегна и си взе бисквита. Хвана ножа, за да я раздели наполовина, но се отказа и отхапа голяма хапка.

– Усмихни се – каза Ана и за миг усети детинска радост.

Ерика разбра точно какво има предвид сестра ѝ и се усмихна толкова широко, колкото можа, показвайки покритите си с шоколадов крем зъби.

– Виж това – каза тя и взе две сламки от подноса.

После ги пъхна в носа си и кръстоса очи, като продължаваше да се усмихва.

Ана не можа да не се разкикоти. Спомняше си колко обичаше кака ѝ да прави смешки, когато бяха деца. Макар обикновено да се държеше сериозно и зряло. Ерика ѝ беше по-скоро като малка майка, отколкото като голяма сестра.

– Обзалагам се, че вече не можеш да пиеш през носа като едно време – каза Ерика.

– Естествено, че мога – отвърна Ана обидено и пъхна по една сламка в ноздрите си.

Наведе се напред, потопи сламките дълбоко в каната и вдиша. Щом сокът влезе в носа ѝ, започна да закашля и да киха неконтролируемо, а Ерика се разсмя.

– Какво правите, за бога?

Дан изникна внезапно в двора и щом видяха изражението му, двете съвсем се разкикотиха. Започнаха да се сочат една друга, опитвайки се да кажат нещо, но това предизвикваше единствено нови вълни от смях.

– Виждам, че не бива да се прибирам без предупреждение.

Дан поклати глава и влезе вътре.

Накрая двете успяха да се успокоят и Ана усети, че твърдата буца в корема ѝ е започнала да омеква. С Ерика бяха имали спречквания през годините, но единствено сестра ѝ успяваше да докосне душата ѝ по такъв начин. Никой не можеше да я ядоса колкото Ерика, но и никой друг не можеше да я направи толкова щастлива. Бяха завинаги свързани с невидима нишка и докато бършеше сълзите си и гледаше сестра си, Ана осъзна колко много се нуждае от нея.

– След като Дан те видя така, не разчитай на ласки довечера – каза Ерика.

Ана изсумтя.

– Не знам дали това ще е от някакво значение. Но нека да сменим темата. Ще е все едно, че върша кръвосмешение, ако седна да обсъждам сексуалния си живот със сестра си, като знам, че мъжът ми някога е бил с нея...

– Боже господи, това беше преди сто години. Ако трябва да съм честна, дори не си спомням как изглеждаше Дан без дрехи.

Ана пъхна демонстративно пръсти в ушите си и Ерика се засмя, клатейки глава.

– Добре, обещавам, ще говорим за нещо друго.

Ана махна пръстите си.

– Разкажи ми още за Вальо. Как е дъщерята? Как се казваше? Ема?

– Ева – каза Ерика. – Живее там с мъжа си. Мортен. Смятат да ремонтират къщата и да отворят малък хотел.

– Мислиш ли, че би потръгнало? Сезонът не е особено дълъг.

– Нямам представа, но останах с впечатлението, че не го правят заради парите. Проектът като че ли има друга цел.

– Може и да се получи. Мястото има потенциал.

– Знам. Именно тук си замесена ти – каза Ерика развълнувано и посочи с пръст към Ана.

– Аз? – учуди се тя. – И как точно съм замесена?

– Не си, поне засега, но ще бъдеш. Хрумна ми просто фантастична идея!

– Скромна както винаги – изсумтя Ана, но усети как любопитството ѝ се пробужда.

– Всъщност Ева и Мортен първи повдигнаха въпроса. Справят се умело с ремонта, но ще им трябва помощ, за да вдъхнат стил и живот на къщата. А ти имаш всички необходими качества: разбираш от обзавеждане, разбираш от антики и имаш добър вкус. Просто си идеалният човек!

Ерика си пое дъх и отпи малко сок. Ана не вярваше на ушите си. Отваряше ѝ се възможност да провери дали би могла да работи като интериорен дизайнер на свободна практика. Това можеше да се окаже първата ѝ консултантска работа. Усети как по устните ѝ плъзва усмивка.

– Каза ли им го? Мислиш ли, че искат да наемат някого? Имат ли възможност? Според теб какъв стил биха предпочели? Не е нужно нещата да са скъпи, по-скоро би било забавно да се обиколят селските търгове и да се намерят наистина хубави мебели и вещи на ниски цени. Представям си, че на онази къща би ѝ подхождал леко старовремски, романтичен стил. Знам и къде могат да се намерят хубави платове и...

Ерика вдигна ръка във въздуха.

– Чакай, спокойно! Отговорът е не, не съм им казала за теб. Казах само, че познавам човек, който може да им помогне. Нямам представа колко е голям бюджетът им. Обади им се и ако са заинтересовани, можем да отидем и да се срещнем с тях.

Ана изведнъж погледна изпитателно Ерика.

– Просто си търсиш причина пак да отидеш там и да слухтиш.

– Може би... Но все пак мисля, че би било блестяща идея да се срещнете. Смятам, че ще се справиш фантастично.

– Да, минаваше ми през ума да започна собствен бизнес.

– Ами хайде тогава! Ще ти дам номера им и можеш направо да им се обадиш.

Ана усети как нещо в нея се пробужда. Ентусиазъм. Може би тази дума най-добре описваше чувството. За пръв път от твърде дълго време изпитваше истински ентусиазъм.

– Окей, дай го, преди да съм си променила мнението – каза тя и извади мобилния си телефон.

* * *

Интервюто продължаваше да го гложди. Беше потискащо през цялото време да отговаря сдържано, да не може да говори открито. Журналистът, с когото се срещна сутринта, беше идиот. Хората като цяло бяха идиоти. Не виждаха реалността такава, каквото е, което правеше отговорността му още по-голяма.

– Мислиш ли, че това ще навреди на партията? – попита Йон, въртейки чаша вино в ръцете си.

Съпругата му сви рамене.

– Най-вероятно няма. Все пак не е някой от националните вестници.

Тя прибра косата зад ушите си и си сложи очилата, за да се заеме с голямата купчина документи пред нея.

– Не се иска много, за да се разпространи едно интервю. Кръжат около нас като ястреби и търсят и най-малкия повод за атака.

Лив го погледна над рамката на очилата си.

– Не ми казвай, че си изненадан. Знаеш кои хора контролират медиите в тази страна.

Йон кимна.

– Наясно съм.

– На следващите избори ще е различно. Хората ще са си отворили очите достатъчно, за да видят в какво се е превърнало обществото.

Тя се усмихна триумфално и продължи да разлиства документите.

– Иска ми се да имах твоята вяра в човека. Понякога се чудя дали изобщо ще го проумеят. Дали шведите не са станали твърде мързеливи и глупави, твърде изродени, за да разберат, че напастта се разпространява? Може би във вените им тече твърде малко чиста кръв, за да си струва въобще да се борим.

Лив спря да чете и погледна мъжа си. В очите ѝ имаше пламък.

– Чуй ме добре, Йон. Откакто се познаваме, ти винаги си имал ясна цел. Винаги си знаел какво трябва да направиш, какво ти е писано да изпълниш. Ако никой не те чуе – тогава трябва да говориш по-силно. Ако някой изрази съмнение – трябва да се аргументираш по-добре. Най-накрая влязохме в парламента и именно хората, същите тези, в които се съмняваш, направиха това възможно. Голяма работа, че някой драскач е поставим под въпрос бюджета ни. Ние знаем, че сме прави. Единствено това е от значение.

Йон я погледна с усмивка.

– Звучиш както когато те срещнах в младежкото сдружение. Но трябва да кажа, че изглеждаш по-добре с коса, отколкото без.

Той отиде и я целуна по главата. С изключение на избухливия нрав и агитаторската реторика, нищо в резервираната му, стилно облечена съпруга не напомняше на скинхед девойката с военни дрехи, в която се беше влюбил като млад. Но сега я обичаше още повече.

– Това е просто статия в местен вестник.

Лив стисна ръката му, която лежеше на рамото ѝ.

– Да, така е – каза Йон, но безпокойство му не се разсея.

Трябваше да изпълни задачата, която си беше поставил. Напастта трябваше да бъде изкоренена и на него се падаше да го стори. Искаше му се само да разполага с повече време.

* * *

Облегнала глава на плочките в банята, Ева чувстваше приятен хлад. Затвори очи и остави студенината да я изпълни.

– Ще си лягаш ли скоро?

Чу гласа на Мортен откъм спалнята, но не отговори. Не искаше да ходи при него. Всеки път, когато легнеше до Мортен, сякаш предаваше Винсент. Първия месец не издържаше да живее в една къща с него. Дори не можеше да погледне мъжа си, а ако срещнеше собствения си поглед в огледалото, извръщаше лице. Около нея имаше единствено вина.

Родителите ѝ се бяха грижили за нея денонощно. Бдяха над нея все едно е новородено. Говориха с нея, умоляваха я, опитваха се да я убедят, че тя с Мортен имат нужда един от друг. Накрая Ева им повярва, или пък просто се предаде, защото така беше по-лесно.

Бавно и неохотно започна да се доближава до него. Върна се у дома. През първите седмици живееха мълчаливо, изплашени, че ако проговорят, могат да кажат нещо, за което вечно да съжаляват. Постепенно Ева започна да използва обикновени, делнични реплики.

„Подай ми маслото.“

„Изпра ли?“

Безобидни неща, които не биха могли да провокират обвинения. С времето изреченията станаха по-дълги, а безопасните теми за разговор се увеличиха. Започнаха да говорят за Вальо. Мортен пръв предложи да се преместят тук. Но тя също видя в това възможност да оставят зад гърба си всичко, което им напомняше за предишния живот. Живот, който не бе съвършен, но беше щастлив.

Докато стоеше със затворени очи, облегнала чело на плочките, Ева за пръв път започна да се пита дали са постъпили правилно. Бяха продали къщата, в която Винсент бе живял през целия си кратък живот. Там, където бяха сменяли пелените му и го бяха люлели в прегръдките си нощем. Там, където той се научи да пълзи, да върви и да говори. Къщата вече не беше тяхна и Ева се зачуди дали наистина бяха взели решение, или просто бяха избягали.

Сега живееха тук. В къща, където може би дори не се намираха в безопасност и където целият под на трапезарията беше разбит, защото семейството ѝ вероятно е било избито там. Това ѝ се отразяваше повече, отколкото искаше да признае. Докато растеше, не бе прекарвала особено много време в размисли за произхода си. Но вече не можеше да отблъсква миналото. Когато за пръв път видя голямото, чудновато петно под дъските, осъзна в ужасяващ миг на просветление, че не става дума просто за някаква мистериозна история. Беше се случило наистина. Майка ѝ и баща ѝ вероятно бяха умрели точно там и по някакъв начин това ѝ се струваше по-реално от палежа, чрез който някой може би беше опитал да убие нея и Мортен. Не знаеше как да реагира и как да живее в тази реалност, но нямаше къде другаде да отиде.

– Ева?

По гласа му си личеше, че скоро ще дойде да я потърси, ако не му отговореше. Затова тя вдигна глава и викна към вратата:

– Идвам!

Изми старателно зъбите си, наблюдавайки отражението си в огледалото. Тази вечер не сведе очи. Взря се право в жената с мъртвия поглед, в майката без деца. После се изплю в мивката и избърса уста с кърпата.

– Доста време ти отне.

Мортен държеше книга пред себе си, но Ева забеляза, че е отворена на същата страница като вчера. Не каза нищо, просто повдигна одеялото и си легна. Мортен остави книгата на нощното шкафче и загаси лампата. Благодарение на щорите, които сложиха, когато се нанесоха, в стаята беше тъмно като в рог, въпреки че навън никога не наставаше истински мрак.

Ева лежеше неподвижно и се взираше в тавана. Усети как ръката на Мортен колебливо потърси нейната. Престори се, че не я забелязва, но ръката не се отдръпна, както обикновено. Вместо това продължи към бедрото ѝ, мушна се бавно под тениската и погали Ева по корема. Тя усети как в гърлото ѝ се надига гадене, докато ръката целенасочено продължи нагоре и докосна гърдите ѝ. Същите гърди, които бяха кърмили Винсент, същите зърна, които малката му уста бе смукала гладно.

Усети вкус на жлъчка в устата си и скочи от леглото, втурна се в банята и едва успя да вдигне капака на тоалетната, преди стомахът ѝ да се преобърне. Когато свърши, се свлече безсилна на пода. Откъм спалнята се чуваше как Мортен плаче.

10

Фелбака, 1925

Дагмар се взираше във вестника, захвърлен на земята. Лаура я дръпна за ръкава и повтори своето „мамо, мамо“, но Дагмар не ѝ обърна внимание. Така ѝ бе дотегнало да слуша настоятелния, плачлив глас, произнасящ все същата дума. Лаура я повтаряше толкова често, че я побъркваше. Наведе се бавно и вдигна вестника. Беше късен следобед и погледът ѝ беше замъглен, но нямаше съмнение. Пишеше го черно на бяло: „Немският авиатор и герой Гьоринг се завръща в Швеция“.

– Мамо, мамо!

Лаура я задърпа още по-силно и Дагмар я удари толкова рязко, че момичето падна от пейката и заплака.

– Я млъквай! – изсъска Дагмар.

Ненавиждаше фалшивия ѝ плач. На малката нищо не ѝ липсваше. Имаше си покрив над главата, дрехи на тялото, не гладуваше, макар и понякога да се хранеха оскъдно.

Дагмар се върна обратно към статията и засрича наум. Сърцето ѝ биеше силно. Той се беше върнал в Швеция и идваше да я вземе. Но после погледът ѝ се спря върху един ред малко по-надолу: „Гьоринг се мести в Швеция с шведската си съпруга Карин“. Дагмар усети как устата ѝ пресъхва. Беше се оженил за друга. Беше я предал! Вътре в нея се надигна гняв, подсилен от писъците на Лаура, които пронизваха главата ѝ и караха минувачите да се обръщат.

– Няма ли да млъкнеш!

Удари на Лаура такъв шамар, че чак дланта я заболя. Момичето замълча, допря ръка до пламналата си буза и зяпна ококорено майка си. После отново започна да реве, още по-силно, и Дагмар се почувства разкъсана от обзелото я отчаяние. Хвърли се над вестника и препрочете изречението отново и отново. Карин Гьоринг. Името отекваше в главата ѝ. Не пишеше откога са женени, но щом съпругата му беше шведка, значи, се бяха запознали тук. По някакъв начин бе подлъгала Херман да се ожени за нея. Карин трябваше да е виновна, че той не се бе върнал за Дагмар, че не беше при нея и дъщеря си, при семейството си.

Дагмар кимна, сгъна вестника и се протегна към бутилката, която лежеше до нея на пейката. Бяха останали само няколко глътки, което я учуди, тъй като сутринта бутилката беше пълна. Но Дагмар не се замисли над това, ами отпи и се наслади на приятното парене в гърлото, когато благословената напитка потече надолу.

Малката беше престанала да вие. Просто седеше на земята и хлипаше, обвила с ръце коленете си. Самосъжаляваше се, както обикновено. Беше голяма хитруша, макар и само петгодишна. Но Дагмар знаеше какво трябва да се направи. Все още всичко можеше да се подреди. Щом Херман се върнеше при тях, щеше да научи Лаура как да се държи. Малката имаше нужда от баща, който да се разпорежда с твърда ръка, защото колкото и Дагмар да се опитваше да ѝ набие ум в главата, изглежда, все не успяваше.

На пейката в Брандпаркен Дагмар широко се усмихна. Бе разбрала къде се корени злото и най-накрая нещата за нея и Лаура щяха да потръгнат.

Колата на Йоста зави по алеята пред къщата и Ерика си отдъхна. Слава богу, не се бе засякъл с Патрик.

Отвори вратата, преди Йоста да успее да натисне звънеца. Зад нея децата вдигаха страхотна врява.

– Извинявай за бъркотията. Общината сигурно скоро ще обяви къщата за негодна за обитаване.

Ерика се обърна, за да направи забележка на Ноел, който преследваше плачещия Антон.

– Няма страшно. Свикнал съм покрай крясъците на Мелберг – каза Йоста и клекна. – Здравейте. Вие май сте големи палавници.

Антон и Ноел се спряха и веднага се смутиха, но Мая пристъпи смело напред.

– Здравей, стар чичко. Казвам се Мая.

– Мая! Така не се говори – възкликна Ерика и погледна строго дъщеря си.

– Няма нищо – каза Йоста и се засмя високо, след което се изправи. – Слушай децата и идиотите, за да чуеш истината. Наистина съм стар чичко. Нали, Мая?

Мая кимна, после погледна триумфално към майка си и се отдалечи. Близнаците още не смееха да се приближат. Вместо това бавно отстъпиха назад към всекидневната, без да изпускат Йоста от поглед.

– Тези двамата не са толкова доверчиви – каза той, следвайки Ерика към кухнята.

– Антон винаги е бил срамежлив. Ноел обикновено е доста директен, но като че ли сега и той е в период, в който непознатите му се струват доста страшни.

– Мъдро от негова страна, мен ако питаш – каза Йоста, после седна на един от кухненските столове и се огледа притеснено. – Сигурна ли си, че Патрик няма да се върне за нещо?

– Тръгна за работа преди половин час, така че вече трябва да е в управлението.

– Не съм убеден, че това е добра идея – каза той, рисувайки с пръст по покривката.

– Идеята е прекрасна – каза Ерика. – Няма нужда да замесваме Патрик на този етап. Той не винаги оценява помощта ми.

– И не без причина. Понякога си забърквала големи каши.

– Но накрая всичко е завършвало добре.

Ерика нямаше да се остави да бъде разубедена. Самата тя намираше снощното си хрумване за гениално. Веднага се бе обадила на Йоста и ето че сега той седеше тук, макар да се бе наложило дълго да го убеждава да не казва за това на Патрик.

– С теб имаме нещо общо – каза тя и седна срещу него. – И двамата много искаме да разберем какво се е случило на Вальо в онази Велика събота.

– Да, но сега полицията се занимава с това.

– И това е много хубаво. Но сам знаеш колко неефективни могат да бъдат разследванията, когато трябва да следвате правила и наредби. Докато аз мога да работя по-свободно в някои други насоки.

Йоста все още я гледаше скептично.

– Това може и да е така, но ако Патрик разбере, ще стане лошо. Не знам дали искам...

– Именно затова Патрик няма да разбере нищо – прекъсна го Ерика. – Ще ми осигуриш тайно достъп до материалите от разследването, а пък аз ще ти дам достъп до всичко, което сама изровя. Веднага щом открия нещо ще ти го съобщя. Ти пък ще го представиш пред Патрик и ще станеш герой, а аз ще мога да използвам материалите, за да напиша книга. Всички печелят, включително и Патрик. Той също иска да разреши случая и да залови подпалвача. Няма да задава въпроси, а с радост ще приеме информацията, която му се предлага. Освен това сте го закъсали откъм персонал в управлението, сега, когато Мартин е болен, а Паула е в отпуска, нали? Няма да навреди, ако още един човек работи по разследването.

– Може би имаш право – каза Йоста и малко се ободри. Ерика предположи, че го блазни мисълта да бъде герой. – Но наистина ли мислиш, че Патрик няма да се усети?

– Не. Той знае колко усърдно работиш по случая, така че няма да заподозре нищо.

В същия момент във всекидневната сякаш избухна бунт и Ерика се втурна натам. След като набързо предупреди Ноел да остави Антон на мира и им пусна филм за Пипи Дългото чорапче, близнаците се успокоиха и Ерика се върна в кухнята.

– Въпросът е откъде да започнем. Научихте ли вече нещо за кръвта?

Йоста поклати глава.

– Не, не още. Но Турбьорн и екипът му продължават да работят на острова, за да видят ще открият ли още нещо. По някое време през деня се надявам да получим окончателна информация дали става дума за човешка кръв, или не. Единственото, с което разполагаме за момента, е предварителният доклад за пожара. Патрик го получи вчера, тъкмо преди да си тръгна.

– Започнахте ли вече да разпитвате хора?

Ерика беше толкова развълнувана, че едва издържаше да стои на едно място. Не смяташе да се откаже, преди да е допринесла по всеки възможен начин за разгадаването на мистерията. Възможността да напише фантастична книга беше по-скоро бонус.

– Вчера започнах да правя списък на хората, които са свързани по някакъв начин с разследването. Подреждам ги по важност и се опитвам да открия как да се свържем с тях. Малко е трудно, тъй като е минало много време от случилото се. От една страна, не е лесно да се открият някои хора, от друга, и спомените ми може би не са съвсем ясни. Така че ще видим какво ще се получи.

– Мислиш ли, че момчетата може да са били замесени? – попита тя.

Йоста веднага разбра кои момчета има предвид.

– Мислил съм си го, естествено, но не знам. Разпитахме ги няколко пъти и историите им съвпадаха. Освен това не намерихме физически улики, които да сочат, че...

– Открихте ли изобщо някакви физически улики? – прекъсна го Ерика.

– Не, няма за какво да се хванем. След като намерихме Ева, с колегата ми Хенри слязохме долу при кея. Тогава попаднахме на момчетата, които се връщаха с лодката. Изглеждаше, че наистина са били за риба.

– Огледахте ли лодката? Не е невъзможно телата да са били изхвърлени във водата.

– Беше проверена много внимателно, но в нея нямаше следи от кръв или нещо подобно. Ако бяха натоварили пет тела вътре, щяхме да открием нещо. Пък и се чудя как изобщо биха могли да пренесат телата до лодката. Хлапетата бяха кльощави. Освен това водата рано или късно изхвърля труповете на брега. Все някой от членовете на семейството щеше да бъде намерен, освен ако момчетата не са се постарали да закотвят телата на дъното. А за това са нужни сериозни тежести, каквито едва ли биха намерили в бързината.

– Говорихте ли и с други ученици?

– Да, но някои родители не разрешиха синовете им да бъдат разпитани. Предполагам, че се считаха за твърде видни граждани и не искаха да рискуват да избухне скандал.

– И научихте ли нещо интересно?

Йоста изсумтя.

– Не, родителите само обясняваха колко ужасно било случилото се, но синовете им нямали какво да разкажат за живота в училището. Всичко било отлично. Рюне бил отличен, учителите били отлични, нямало проблеми или конфликти. А учениците, общо взето, повтаряха думите на родителите си.

– Ами учителите?

– Говорихме и с двамата, естествено. Първоначално подозирахме единия, Уве Линдер. Но после се оказа, че той все пак има алиби – Йоста замълча за кратко. – Чисто и просто не открихме нищо подозрително. Не можахме дори да докажем, че е било извършено престъпление. Но...

Ерика се наведе напред, подпирайки се с ръце на масата.

– Но какво?

Той се поколеба.

– Ох, не знам. Мъжът ти често се позовава на интуицията си и обикновено се шегуваме с него заради това, но трябва да призная, че интуицията ми тогава ми подсказваше, че има още какво да научим. Наистина опитахме, но не постигнахме нищо съществено.

– Значи, трябва да опитаме отново. Много неща са се променили от седемдесет и четвърта насам.

– Опитът ми показва, че и много са си останали същите. Видните граждани като онези родители винаги гледат собствения си интерес.

– Ще опитаме отново – повтори Ерика търпеливо. – Довърши списъка с учениците и учителите. После ми го дай и ще работим на два фронта.

– Само недей...

– Патрик няма да разбере. А ти ще получиш всичко, което открия. Разбрахме ли се?

– Да.

Слабото лице на Йоста изглеждаше измъчено.

– Между другото, вчера отидох да говоря с Ева и мъжа ѝ.

Йоста я зяпна.

– Тя как се чувстваше? Притеснена ли е след случката? Как...?

– Спокойно, едно по едно – засмя се Ерика, но после придоби сериозно изражение. – Бих казала, че изглеждаше унила, но спокойна. Твърдят, че не знаят кой би могъл да е запалил пожара, но не мога да преценя дали лъжат, или не.

– Мисля, че трябва да се махнат оттам – каза Йоста, а очите му помръкнаха от притеснение. – Поне докато разнищим тази история. В къщата не са в безопасност. Чист късмет е, че са се отървали.

– Не ми приличат на хора, които лесно се отказват.

– Да, Ева си е упорита – каза Йоста с видима гордост.

Ерика го погледна с любопитство, но не каза нищо. Сама знаеше, че понякога отношението ѝ към хората, за които пише, може да бъде много лично. Вероятно беше същото и с полицаите, които покрай работата си проследяваха множество човешки съдби.

– Замислих се за нещо, когато срещнах Ева. Стори ми се малко странно...

– Да? – попита Йоста, но пронизителен писък накара Ерика да се забърза към всекидневната, за да провери кой се е ударил.

Едва няколко минути по-късно успя да се върне в кухнята и да продължи разговора.

– Докъде бяхме стигнали? Да, стори ми се странно, че Ева не притежава нито една от вещите, които семейството трябва да е оставило след себе си. Все пак къщата не е била само интернат, те са живеели там, така че вътре трябва да е имало лични вещи. Бях приела по подразбиране, че Ева ги е получила, но тя нямаше представа какво може да е станало с тях.

– Тук си права – каза Йоста и поглади брадичка. – Всъщност не мога да се сетя дали са регистрирани някъде. Трябва да проверя.

– Мислех си, че си струва вещите им да се прегледат повторно, с нови очи.

– Идеята не е лоша. Ще видя какво мога да намеря – каза Йоста. После погледна часовника и скочи от стола. – Боже господи, как лети времето. Хедстрьом сигурно се чуди къде съм.

Ерика сложи ръка на рамото му, за да го успокои.

– Все ще измислиш някое добро извинение. Кажи, че си се успал, или каквото и да е. Той няма да заподозре нищо, уверявам те.

– Лесно ти е да го кажеш – отвърна Йоста и отиде да се обуе.

– Не забравяй какво се разбрахме. Трябват ми контактите на всички хора от списъка. Виж и дали ще откриеш нещо за вещите на семейство Елвандер.

Ерика се приближи до Йоста и го прегърна спонтанно. Той ѝ отвърна вдървено.

– Да, добре, само ме пусни. Обещавам да се заема веднага щом имам възможност.

– Златен си – каза Ерика и му намигна.

– Пф. Хайде, връщай се при малките. Чувам, че пак е станало нещо.

Ерика затвори вратата след него и послуша съвета му. Седна на дивана и се загледа разсеяно в приключенията на Пипи, а трите деца се накачулиха отгоре ѝ, като всяко опитваше да се настани на най-удобното място в скута ѝ.

* * *

В управлението беше тихо и спокойно. Мелберг за разнообразие бе излязъл от кабинета си и седеше в кухнята. Ернст, който никога не се отделяше на повече от метър от господаря си, лежеше под масата и се надяваше, че рано или късно ще стане време за ядене.

– Проклет идиот! – изръмжа Мелберг и посочи вестника пред себе си. Интервюто с Йон Холм беше водещата статия в „Бохусленинген“.

– Да, не разбирам как хората могат да гласуват за подобни типове. Това е недостатъкът на демокрацията, предполагам – каза Патрик и седна срещу Мелберг. – Трябва да говорим с него, между другото. Очевидно той е бил едно от момчетата на острова през онази великденска ваканция.

– Тогава най-добре да побързаме. Тук пише, че Холм ще остане само до края на седмицата, после се връща обратно в Стокхолм.

– Да, видях, затова си мислех да взема Йоста и да поговорим с него тази сутрин – отвърна Патрик и погледна към коридора. – Само не разбирам къде се е дянал. Аника? Йоста казвал ли е нещо?

– Нито дума. Може би се е успал? – викна Аника в отговор откъм рецепцията.

– Тогава аз ще дойда вместо него – каза Мелберг и затвори вестника.

– А, няма нужда. Мога да почакам Йоста. Сигурно ще дойде всеки момент. Ти имаш по-важна работа.

Патрик усети как го полазва паника. Присъствието на Мелберг по време на разпит можеше да доведе единствено до катастрофа.

– Глупости! Добре ще е да съм до теб, когато се срещнеш с онзи идиот – каза той и погледна решително Патрик. – Е? Ще тръгваме ли?

Мелберг щракна два пъти с пръсти и Патрик трескаво опита да измисли аргумент, с който да откаже Мелберг от плана му.

– Може би трябва да се обадим предварително и да уговорим час?

Мелберг изсумтя.

– Такива хора важното е да ги хванеш... как се казваше... – зачуди се той и отново щракна с пръсти. – Ан гард^18.

– Оф гард^19 – поправи го Патрик. – Казва се оф гард.

Няколко минути по-късно вече седяха в колата и пътуваха към Фелбака. Мелберг си подсвиркваше доволно. Първоначално бе настоял той да кара, но тогава Патрик не отстъпи.

– Тези хора са с толкова ограничено мислене. Направо са жалки. Нямат никакво уважение към другите култури или към човешките различия.

Мелберг кимна в съгласие със собственото си твърдение. Патрик го засърбя да му напомни колко ограничен беше самият Бертил едно време. Част от коментарите, които бе ръсил наляво и надясно, без съмнение биха намерили одобрение сред Приятелите на Швеция. Но все пак в негова защита трябваше да се каже, че Мелберг се отърва от предразсъдъците си в мига, в който се влюби в Рита.

– Това е мястото, нали?

Патрик сви към чакълената площадка пред една от червените рибарски колиби на улица „Хамнгатан“. Бяха се разбрали да потърсят Йон тук, вместо в къщата му в Мьорхулт.

– Във всеки случай на кея има човек – каза Мелберг и източи врат, надничайки над оградата.

Тръгнаха към входа и чакълът захрущя под подметките им. Патрик се зачуди дали да почука, но му се стори нелепо, затова просто бутна портата.

Веднага разпозна Йон Холм. Фотографът на „Бохусленинген“ бе уловил почти клишираното му шведско излъчване. Освен това на снимката въпреки широката усмивка, изражението му беше някак тревожно и заплашително. Сега също се усмихваше, но сините му очи гледаха приближаващите се полицаи въпросително.

– Здравей, ние сме от полицията в Танум – каза Патрик и представи себе си и Мелберг.

– Да? – каза Холм, а погледът му стана още по-бдителен. – Случило ли се е нещо?

– Зависи от гледната точка. Всъщност става дума за нещо, случило се отдавна, но което, за жалост, отново е актуално.

– Вальо – каза Йон.

Вече беше трудно да се разтълкува изражението на очите му.

– Да, правилно – каза Мелберг с агресивна интонация. – Става дума за Вальо.

Патрик си пое няколко дълбоки глътки въздух, за да запази спокойствие.

– Може ли да седнем? – попита той и Йон кимна.

– Разбира се, настанявайте се. Слънцето тук е доста силно. На мен ми харесва, но ако смятате, че ще ви е твърде топло, мога да вдигна чадъра.

– Благодаря, и така е добре – отговори Патрик и махна с ръка. Искаше да приключи с посещението възможно най-бързо, преди Мелберг да е успял да забърка някоя каша.

– Виждам, че четеш „Бохусленинген“.

Мелберг направи жест към вестника, който лежеше разтворен на масата. Йон сви рамене.

– Лошата журналистика винаги е била неприятно нещо. Думите ми са цитирани и разтълкувани погрешно, а цялата статия е пълна с инсинуации.

Мелберг подръпна яката си. Лицето му вече бе започнало да се зачервява.

– Аз смятам, че е написана добре.

– Вестникът очевидно е избрал страна предварително, но такива атаки са едно от нещата, които човек трябва да търпи, щом влезе в играта.

– Всичките въпроси са свързани с неща, които вие сами сте изтъкнали в програмата си. Например онези глупости, че имигрантите, които извършат престъпление, трябва да бъдат депортирани, дори да имат разрешение за пребиваване. Как ще стане това? Да не предлагате някой, който се е установил в Швеция и живее тук от дълги години, да бъде пратен обратно в родината си само защото е откраднал колело?

Мелберг беше повишил глас и пръскаше слюнка, докато говореше. Патрик седеше като парализиран. Беше като да наблюдава наближаването на неизбежна катастрофа. Макар и да беше съгласен с всичко, което казваше Мелберг, това не беше подходящ момент за обсъждане на политика.

Йон гледаше Мелберг невъзмутимо.

– Това е въпрос, който опонентите ни са избрали да разтълкуват съвсем погрешно. Бих могъл да обясня по-подробно, но предполагам, че не затова сте тук.

– Не, както казахме, тук сме, за да говорим за събитията на остров Вальо през седемдесет и четвърта година – побърза да каже Патрик. – Нали така, Бертил?

Той впери поглед в Мелберг, който след няколко секунди мълчание кимна неохотно.

– Да, носят се слухове, че там се е случило нещо – каза Йон. – Да не сте открили семейството?

– Не точно – каза Патрик уклончиво. – Но някой е опитал да запали къщата. Ако бе успял, дъщерята и мъжът ѝ вероятно са щели да изгорят вътре.

Йон се изправи леко в стола си.

– Дъщерята?

– Да, Ева Елвандер – каза Патрик. – Или Ева Старк, както се казва понастоящем. Тя и съпругът ѝ са се нанесли в къщата и я ремонтират.

– Сигурно има нужда. Доколкото съм чувал, е доста запусната.

Погледът на Йон се насочи към остров Вальо, който се намираше право срещу тях, отвъд искрящата вода на пристанището.

– Отдавна ли не си ходил там?

– Откакто интернатът затвори.

– Защо?

Йон разпери ръце.

– Не съм имал работа там.

– Според теб какво може да се е случило със семейството?

– Ами моето предположение би било не по-лошо от което и да е друго, но всъщност наистина нямам представа.

– Все пак си малко по-запознат от повечето хора – възрази Патрик. – Живял си със семейството и си бил там, когато те са изчезнали.

– Не е вярно, аз и няколко други ученици бяхме отишли за риба. Направо бяхме шокирани, когато се върнахме на острова и ни посрещнаха двама полицаи. Леон дори побесня. Помисли си, че някакви непознати са взели Ева.

– Значи, нямаш теории? Сигурно си мислил за това през годините?

Мелберг звучеше скептично. Йон не му обърна внимание и се обърна към Патрик.

– Ще поясня малко. Ние не живеехме със семейството. Ходехме на училище там, но имаше строга граница между учениците и семейство Елвандер. Например не бяхме поканени на великденския обяд. Рюне много старателно ни държеше настрана и ръководеше училището като военен лагер. Затова родителите ни го обичаха толкова искрено, колкото ние го мразехме.

– Учениците разбирахте ли се помежду си, или имаше конфликти?

– Често възникваха разправии. Обратното би било странно, все пак в училището учеха само момчета в пубертета. Но не се е случвало нищо по-сериозно.

– Ами учителите? Те какво мислеха за директора?

– Онези страхливци бяха толкова изплашени от него, че едва ли са мислели каквото и да е. Във всеки случай не са казвали нищо, което да е достигнало до ушите ни.

– Децата на Рюне са били горе-долу на вашата възраст. Общувахте ли с тях?

Йон поклати глава.

– Рюне никога не би позволил нещо такова. Но често виждахме най-големия му син. Той беше нещо като помощник в училището. Същински задник.

– Звучиш все едно имаш доста крайно мнение за някои от членовете на семейството.

– Ненавиждах ги, също както всички останали ученици в интерната. Но не достатъчно, за да ги убия, ако това си мислите. Недоверието към висшестоящите си е част от пубертета.

– Ами другите деца?

– Гледаха си своята работа. Пък и смееха ли да правят друго? Същото се отнася и за Инез. Тя сама се грижеше за чистенето, прането и готвенето. Дъщерята на Рюне, Анели, също помагаше доста. Но както казах, не ни беше разрешено да общуваме с тях и за това може би си имаше причина. Много от момчетата бяха истински мръсници, разглезени и привилегировани още от малки. Предполагам, че именно заради това се бяха озовали в училището. След като са осъзнали, че са отгледали мързеливи и неспособни индивиди, родителите им в последния момент са се опитали да поправят грешката, като ги пратят на Рюне.

– И твоите родители едва ли са живели в мизерия.

– Имаха пари – каза Йон, наблягайки на „имаха“.

После стисна устни, за да покаже, че не смята да обсъжда въпроса. Патрик не настоя, но реши по-късно да провери семейната история на Холм.

– Тя как е? – попита Йон внезапно.

Мина около секунда, преди Патрик да разбере какво има предвид.

– Ева? Ами изглежда добре. Както казах, решила е да стегне къщата.

Йон отново се обърна към Вальо и на Патрик му се прииска да можеше да чете мисли. Чудеше се какво ли се върти в главата на Холм.

– Благодаря, че ни отдели време – каза той и се изправи.

В момента не можеха да постигнат нищо повече, но разговорът допълнително разпали любопитството му за живота в интерната.

– Да, благодарим. Разбирам, че сте много зает – каза Мелберг. – Между другото, поздрави от партньорката ми. Тя е от Чили. Имигрирала е тук през седемдесетте.

Патрик дръпна Мелберг за ръката и го отведе. Йон затвори портата след тях със скована усмивка.

18 En garde (фр.): готов за бой – основна позиция във фехтовката. – Б. пр.

19 Off guard (англ.): неподготвен. – Б. пр.

* * *

Йоста опита да се промъкне незабелязано в управлението, но не стигна далеч.

– Да не се успа? Необичайно е за теб – каза Аника.

– Алармата не звънна – каза той, без да посмее да я погледне в очите. Аника имаше способността да чете хората като отворени книги и той не обичаше да я лъже. – Къде са всички?

Наоколо беше толкова тихо, сякаш Аника беше сама в сградата. Единствено Ернст се зададе по коридора, щом чу гласа на Йоста.

– Патрик и Мелберг отидоха да говорят с Йон Холм, но двамата с Ернст браним крепостта, нали така? – каза тя и почеса голямото куче зад ухото. – Патрик се чудеше къде си. Така че най-добре да поупражниш още малко тая история с алармата.

Аника вдигна глава и огледа Йоста.

– Кажи какво става и може би ще мога да ти помогна да не бъдеш разкрит.

– О, по дяволите – възкликна Йоста, знаейки, че е победен. – Ще ти кажа на по чаша кафе.

Той тръгна към кухнята и Аника го последва.

– Е – каза тя, щом седнаха.

Йоста неохотно ѝ разказа за уговорката си с Ерика, а Аника се засмя високо.

– Добре си се насадил този път. Нали я знаеш Ерика? Ако и подадеш пръст, тя ще ти отхапе цялата ръка. Патрик ще побеснее, ако разбере.

– Да, знам – каза Йоста и се размърда притеснено.

Знаеше, че Аника е права, но в същото време чувстваше, че за него разследването е по-важно. И не беше толкова глупав, че да не разбира защо. Правеше го заради нея, заради момиченцето, което той и Май-Брит разочароваха.

Аника бе спряла да се смее и сега го гледаше сериозно.

– Този случай означава много за теб.

– Да, така е. И Ерика може да помогне. Тя е способна жена. Знам, че Патрик не би одобрил, че я замесвам в разследването, но работата ѝ е да изравя факти от миналото, а това безспорно е талант, от какъвто се нуждаем в момента.

Аника помълча малко. После си пое дълбоко дъх.

– Окей. Няма да кажа нищо на Патрик. При едно условие.

– Какво?

– Ще ме държиш в течение на всичко, което ще откриете с Ерика, а при нужда аз ще ви помагам. Мен също ме бива да изравям факти.

Йоста я погледна учудено. Не това беше реакцията, която очакваше.

– Добре, разбрахме се. Но както сама каза, ще ни се стъжни, когато Патрик разбере.

– Тогава ще му мислим. Докъде сте стигнали? Какво мога да направя?

Облекчен, Йоста преразказа разговора, който бе провел с Ерика сутринта.

– Трябва да открием всички ученици и учители в интерната. Разполагам със стария списък, но много от данните са остарели. Все пак можем да го използваме за отправна точка. Някои от фамилните имена са доста необичайни, а и на старите адреси може да живеят хора, които да знаят къде са се преместили предишните обитатели.

Аника повдигна вежди.

– Нямаме ли личните им номера?

Йоста я зяпна. Можеше ли да е толкова глупав? Почувства се като идиот и не знаеше какво да каже.

– Съдейки по изражението ти, имаме номерата, така ли? Добре. Тогава мога да намеря обновената информация до днес следобед или най-късно до утре сутринта. Това достатъчно скоро ли е? – попита тя и се усмихна, за радост на Йоста.

– Чудесно – каза той. – През това време смятам с Патрик да отидем да говорим с Леон Кройц.

– Защо точно с него?

– Всъщност няма конкретна причина, но той беше едно от момчетата, които си спомням най-добре. Останах с впечатлението, че той е водачът на групичката. Освен това чух, че със съпругата му тъкмо са купили голямата бяла къща горе на хълма. Сещаш се, във Фелбака.

– Онази бялата, с хубавия изглед? За която искаха десет милиона крони? – попита Аника.

Стойността на къщите с изглед към морето интригуваха местните жители и всички следяха първоначално обявените цени и крайните суми, платени за имотите. Но въпреки това десет милиона крони не беше число, което се чува всеки ден.

– Имат средства, доколкото знам.

Йоста си припомни момчето с тъмните очи и красивото лице. Още тогава излъчваше заможност, както и още нещо, по-трудно определимо. Ако трябваше да го дефинира, най-доброто описание може би би било някакъв вид вродена самоувереност.

– Тогава да се залавяме за работа – каза Аника.

Тя остави чашата си в миялната и погледна Йоста, който последва примера ѝ.

– Между другото, бях забравила, че сутринта имаше час при зъболекаря.

– Зъболекаря? Не съм... – започна Йоста, но се спря и се усмихна. – Да, точно така. Нали вчера казах, че ще ходя на зъболекар. Гледай, нямам кариеси.

Той посочи устата си и ѝ намигна.

– Не разваляй хубавата лъжа с твърде много подробности – каза Аника, размаха пръст шеговито и се отправи към компютъра.

11

Стокхолм, 1925

За малко да ги изхвърлят от влака по-рано през деня. Кондукторът ѝ взе бутилката и започна да крещи, че е твърде пияна, за да се вози. Това определено не беше вярно. Дагмар просто имаше нужда от няколко глътки за подсилване от време на време, за да може да се справя с живота. Това беше напълно разбираемо. Постоянно ѝ се налагаше да проси подаяния и да изпълнява унизителните задачи, които ѝ подхвърляха по милост, „заради момичето“. И обикновено накрая все пак ѝ се налагаше да приема пуфтящите, лицемерни развратници в стаята си.

Отново „заради момичето“ кондукторът се бе смилил и ги остави да пътуват чак до Стокхолм. Извадиха късмет, защото Дагмар не знаеше как щяха да се приберат, ако ги беше изхвърлил по средата на пътя. Трябваха ѝ два месеца, за да събере пари за обикновен билет до столицата, и сега не ѝ беше останало и едно йоре. Но нямаше значение. Оставаше само да открие Херман и да говори с него. Тогава никога повече нямаше да им се налага да се тревожат за пари. Той щеше да се погрижи за тях. Щом се срещнеха и Херман разбереше какво е положението ѝ, той веднага щеше да остави лъжливата жена, за която се бе оженил.

Дагмар спря пред една витрина и се огледа в стъклото. Вярно, беше остаряла малко, откакто се видяха за последно. Косата ѝ вече не беше толкова гъста, а сега, като се замисли, напоследък забравяше да я мие. Роклята, която открадна от един простор преди да заминат, висеше като чувал върху кльощавото ѝ тяло. Когато парите попривършеха, Дагмар предпочиташе да си купи алкохол, вместо храна, но и на това му идваше краят. Скоро щеше да изглежда както преди, а Херман щеше да ѝ съчувства нежно, когато разбереше колко тежко се е отнесъл животът с нея, откакто я бе изоставил.

Хвана Лаура за ръката и продължи напред. Момичето се запъна и се наложи Дагмар да я влачи след себе си.

– Размърдай си клечките – изръмжа тя.

Защо малката вечно се движеше толкова бавно?

Питаха за посоката на няколко пъти, но накрая се озоваха пред правилната врата. Лесно бе открила адреса му. Имаше го в телефонния указател: „Уденгатан“ 23. Къщата беше голяма и внушителна, точно каквато си я беше представяла. Дръпна вратата. Беше заключено и Дагмар сбърчи вежди недоволно. В същия момент към тях се приближи един господин, извади ключ и отвори.

– Къде отивате?

Тя изпъна гордо шия.

– При Гьоринг.

– Аха, да, там сигурно имат нужда от помощ – каза той и ги пусна да влязат.

За миг Дагмар се зачуди какво имаше предвид мъжът, но после сви рамене. Нямаше значение. Вече бяха тук. Тя огледа таблото във входа, провери на кой етаж живее семейство Гьоринг и повлече Лаура със себе си нагоре по стълбите. С разтреперана ръка натисна звънеца. Скоро отново щяха да бъдат заедно. Херман, тя и Лаура. Неговата дъщеря.

Колко лесно било, помисли си Ана, застанала зад руля на лодката. Когато се обади, Мортен ѝ предложи да отиде на острова веднага щом има време. Оттогава не можеше да мисли за нищо друго. Цялото семейство забеляза промяната. Ана беше в по-добро настроение и снощи в целия дом цареше ведра атмосфера.

Но всъщност не беше толкова лесно. Това беше първата ѝ крачка към една нова самостоятелност. През целия си живот бе зависила от други хора. Като малка разчиташе на Ерика. После стана зависима от Лукас, а това доведе до нещастието, което тя и децата още носеха вътре в себе си. След това се появи Дан. Топлият, сигурен Дан, който взе нея и наранените ѝ деца под крилото си. Беше толкова хубаво отново да се почувства малка и да разчита някой друг да се грижи за всичко.

Но катастрофата я научи, че дори Дан не може да се справи с всичко. Ако трябваше да бъде честна, именно това ѝ повлия най-много. Със загубата на първото им общо дете ги сполетя невероятна мъка, но усещането за самота и уязвимост беше едва ли не по-лошо. За да продължат с Дан да живеят заедно, тя трябваше да се научи да се справя сама. Макар това да ѝ се случваше малко по-късно, отколкото на повечето хора, Ана знаеше, че дълбоко в себе си има силата да го направи. Първата стъпка беше да получи поръчката за обзавеждането. Оставаше да види дали има нужния талант и дали може да си направи добра реклама.

Почука на вратата с разтуптяно сърце. Чу приближаващи се стъпки и вратата се отвори. Мъж на нейните години, с дърводелски дрехи и защитни очила, вдигнати на челото, я погледна въпросително. Изглеждаше добре и Ана за секунда изгуби самообладание.

– Здравей – каза после. – Аз съм Ана. Вчера говорихме по телефона.

– Ана! Да, точно така. Извинявай, не исках да бъда груб. Така се увличам в работата, че забравям всичко останало. Влизай, добре дошла в хаоса.

Той отстъпи встрани и я пусна да мине. Ана се огледа. Хаос безспорно беше добра дума, за да се опише обстановката вътре. Но същевременно с това нямаше как да не забележи потенциала на мястото. Винаги бе имала тази способност. Сякаш притежаваше чифт вълшебни очила, които можеше да сложи когато си поиска и да види крайния резултат.

Мортен проследи погледа ѝ.

– Остава ни още малко работа, както виждаш.

Ана тъкмо щеше да отговори, когато по стълбите се зададе руса, слаба жена.

– Здравей, аз съм Ева – каза тя и се избърса в един парцал.

Ръцете и дрехите ѝ бяха покрити с боя, а по лицето и светлата ѝ коса също имаше ситни пръски. Остра миризма на терпентин накара очите на Ана да се насълзят.

– Извинявам се за външния ни вид – добави Ева и вдигна ръце. – По-добре да пропуснем здрависването.

– Няма проблеми, все пак сте насред ремонт. По-притеснително е... ами, всичко останало, което ви е на главата.

– Ерика разказа ли ти? – каза Ева, по-скоро като констатация, отколкото като въпрос.

– Чух за пожара и... за другото – каза Ана.

Да откриеш кръв под пода на собствения си дом беше толкова абсурдно, че тя дори не знаеше как да се изрази.

– Стараем се да продължим с ремонта, доколкото е възможно – каза Мортен. – Не можем да си позволим да оставим къщата така.

Откъм вътрешността на къщата се чуха гласове, последвани от разцепване на дъски.

– Експертите още са тук – обясни Ева. – Разбиват целия под в трапезарията.

– Сигурни ли сте, че е безопасно да останете тук?

Ана осъзнаваше, че въпросът е малко нахален, но нещо в двойката пробуди майчинския ѝ инстинкт.

– Тук ни е добре – каза Мортен беззвучно.

Вдигна ръка, за да прегърне Ева, но тя като че предусети намерението му, защото направи крачка встрани и Мортен свали ръката си.

– Значи, имате нужда от помощ? – каза Ана, за да ги разсее.

Атмосферата беше толкова напрегната, че ѝ беше трудно да диша.

Мортен, изглежда, прие с благодарност смяната на темата.

– Както казах по телефона, не знаем как да продължим, когато приключим с основната част от ремонта. Не ни бива много в обзавеждането.

– Направо ви се възхищавам. Захванали сте се с доста сериозен проект. Но накрая къщата може да изглежда фантастично. Предлагам леко старомоден, рустикален стил, със захабени бели мебели, бледи цветове, романтични рози, красиви ленени тъкани, калаени съдове и необичайни дребни предмети, които да хващат окото.

Картините хвърчаха пред очите ѝ, докато говореше.

– Не става дума за разни скъпи антики, по-скоро находки от битпазара, както и нови мебели в старомоден стил, които ние сами можем да състарим. За целта са нужни само малко стоманена вълна, вериги и...

Мортен се засмя и изражението му се разведри. На Ана това ѝ допадна.

– Наистина знаеш какво искаш – каза той. – Продължавай, мисля, че идеята харесва и на двама ни.

Ева кимна.

– Да, точно така си го представях. Просто не разбирах как може да се осъществи – каза тя, но после сви вежди. – Финансите ни са силно ограничени, а ти може би си свикнала да разполагаш с голям бюджет, както и да ти се плаща добре...

Ана я прекъсна.

– Знам какво е положението. Мортен ми обясни. Но вие ще сте първите ми клиенти и ако сте доволни от работата ми, ще мога да взема препоръка от вас. Сигурна съм, че ще се разберем за цена, която ви устройва. А що се отнася до самото обзавеждане, идеята е да изглежда все едно мебелите са наследствени и втора ръка. Ще го приема като предизвикателство да похарча възможно най-малко пари.

Ана ги погледна с надежда. Безкрайно много ѝ се искаше да получи работата и това, което каза на Ева и Мортен, беше самата истина. Да преобрази детската колония в перлата на архипелага би било фантастичен успех, който освен това би привлякъл клиенти към новия ѝ бизнес.

– Аз самата съм едноличен търговец, така че разбирам точно какво имаш предвид. Word of mouth^20 е най-важното нещо за бизнеса.

Ева я гледаше почти срамежливо.

– С какво се занимаваш? – попита Ана.

– С бижута. Правя сребърни верижки с ангели.

– Звучи чудесно. Как ти хрумна?

Лицето на Ева замръзна и тя се обърна. Мортен се сконфузи и набързо наруши настъпилото мълчание.

– Не знаем кога точно ще приключим с ремонта. Полицейското разследване след пожара малко саботира графика ни, така че е трудно да се каже кога ще можеш да започнеш работа.

– Няма проблеми, ще се нагодя към вас – каза Ана, но мислите ѝ още бяха съсредоточени върху реакцията на Ева. – Ако искате, може още сега да обсъдим цветовете на стените и така нататък. После ще се захвана със скиците и може дори да посетя няколко търга в околността и да видя ще попадна ли на нещо хубаво.

– Звучи чудесно – каза Мортен. – Идеята ни е поне част от къщата да бъде отворена за гости до Великден идната година, а лятото вече да работим с пълна сила.

– Значи, имате предостатъчно време. Окей ли ще е да пообиколя и да си отбележа някои неща, преди да тръгна?

– Естествено. Чувствай се у дома си в бъркотията – каза Мортен, но после добави: – Трябва обаче да стоиш настрана от трапезарията.

– Няма страшно. Мога да дойда друг път, за да огледам и нея.

Ева и Мортен се върнаха към заниманията си и я оставиха да разглежда на спокойствие. Ана започна обиколката, водейки си подробни бележки. Усещаше как стомахът ѝ пърха от нетърпение. Можеше да се получи толкова добре. Можеше да бъде началото на новия ѝ живот.

20 От уста на уста (от англ.): реклама, разпространявана устно. – Б. пр.

* * *

Пърси се подготвяше да подпише документите, но ръката му трепереше. Пое си няколко дълбоки глътки въздух, за да се успокои, а адвокат Бурман го погледна разтревожено.

– Наистина ли си сигурен, Пърси? Баща ти не би одобрил това.

– Баща ми е мъртъв! – изръмжа той, но веднага след това измънка някакво извинение и добави: – Може да изглежда като драстична мярка, но трябва или да се съглася, или да продам замъка.

– Ами заем от банката? – попита Бурман.

В миналото той беше адвокат на баща му и Пърси често се чудеше колко ли е възрастен всъщност. След всички часове, прекарани на игрището за голф до къщата му в Майорка, Бурман изглеждаше, кажи-речи, като мумифициран и беше в такова състояние, че спокойно можеха да го изложат в някой музей.

– Ти как мислиш? Естествено, че говорих с банката.

Пърси повиши глас и отново трябваше да си наложи да говори по-спокойно. Семейният адвокат често се отнасяше към него все едно беше още хлапе. Изглежда, забравяше кой е графът понастоящем.

– Съобщиха ми с възможно най-голяма яснота, че повече не желаят да ми помагат.

Бурман го погледна объркано.

– Та ние винаги сме поддържали толкова добри отношения с Шведската банка. Бащата ти и старият директор бяха съученици в Лундсберг. Наистина ли говори с точния човек? Да проведа ли няколко разговора? Би трябвало...

– Старият директор отдавна напусна банката – прекъсна го Пърси. Нямаше да издържи да любезничи със стареца още дълго. – Всъщност толкова отдавна напусна не само банката, ами и живота на земята, че от него сигурно са останали само кости. Времената сега са други. В банката работят само финансистчета и фукльовци от Икономическия университет, които дори не знаят как да се държат в обществото. Банката се ръководи от хора, които ви карат да си сваляте обувките, когато влизате в дома им, не разбирате ли, адвокат Бурман?

Пърси подписа ядосано последния документ и го подхвърли към възрастния мъж, който изглеждаше напълно озадачен.

– Да, това е наистина странно – каза той и поклати глава. – Какво следва? Да премахнат заветните комисии и да оставят наследниците да делят старите имения, както си искат? Апропо, не можеш ли да говориш с брат си и сестра си? Мери се омъжи за богаташ, а Чарлс изкарва добри пари от ресторантите си, доколкото знам. Те може би ще ти помогнат? Все пак сте рода.

Пърси го зяпна. Старият не беше с всичкия си. Да не беше забравил всички караници и съдебни спорове, които последваха след смъртта на баща им преди петнайсет години? Брат му и сестра му бяха достатъчно безразсъдни да опитат да се борят невъоръжени срещу заветната комисия, която даде на Пърси, в качеството му на най-голям син, правото да наследи всичко. Но, за щастие, законът беше ясен. Той имаше рожденото право и „Фюгелста“ принадлежеше единствено на него. Добрият тон изискваше, ако е възможно, човек да раздели наследството с евентуалните си братя и сестри, но след твърдоглавия им опит да му отнемат това, което му принадлежеше според закона и традициите, Пърси не се бе почувствал особено щедър. Така че те си тръгнаха от замъка с празни ръце, а освен това трябваше да покрият съдебните разходи. Както каза Бурман, брат му и сестра му не можеха да се оплачат финансово и Пърси често се успокояваше с това, когато започнеше да го гложди съвестта. Но нямаше как да отиде при тях, протегнал шапка за милостиня.

– Това е единствената ми възможност – каза той и кимна към документите. – Късметлия съм, че имам добри приятели, които да ми подадат ръка. Ще изплатя заема веднага щом се справя със злощастната ситуация с данъчните.

– Е, прави каквото искаш, но залагаш на карта твърде много.

– Вярвам на Севастиан – каза Пърси.

Искаше му се да се чувства също толкова сигурен, колкото звучеше.

* * *

Шел удари телефона в бюрото толкова силно, че вибрацията от удара се върна нагоре по ръката му. Болката единствено увеличи гнева му и той изруга, масажирайки лакътя си.

– По дяволите! – изруга той и стисна юмруци, за да не хвърли нещо друго в стената.

– Какво става?

Ролф, неговият колега и най-добър приятел, подаде глава иззад вратата.

– Ти как мислиш?

Шел прокара ръка през тъмната си коса, в която още преди няколко години бяха започнали да се появяват сребристи нишки.

– Беата? – предположи Ролф и влезе в стаята.

– Естествено! Съобщи ми най-внезапно, че децата няма да са при мен през уикенда, въпреки че е мой ред. А сега ми заявява, че не можели да дойдат с мен в Майорка. Явно не ми е позволено да ги взема за цяла седмица, сякаш това е кой знае колко време.

– Но тя нали ги взе за две седмици на Канарските острови през юни? И направи резервации, без да те пита. Защо децата да не могат да заминат за една седмица с баща си?

– Защото били „нейните“ деца. Постоянно го повтаря. „Моите“ деца. Аз очевидно само ги взимам назаем.

Шел опита да се застави да диша по-спокойно. Яд го беше, че Беата успява толкова да го вбеси, както и че не мисли за доброто на децата, ами просто опитва да му вгорчи живота възможно най-много.

– Доколкото знам, съдът е назначил съвместно попечителството, нали? – каза Ролф. – Ако е така, би трябвало да можеш да взимаш децата още по-често, отколкото сега.

– Да, знам. В същото време обаче искам да имат стабилен живот. Но това предполага Беата да не ме възпрепятства всеки път, когато ги взимам. Една-единствена седмица с тях, толкова много ли искам? Аз съм техен баща, имам също толкова право да бъда с тях, колкото и тя.

– Те ще пораснат, Шел. Постепенно ще разберат. Опитай да бъдеш по-добър човек, по-добър родител. Децата имат нужда от спокойствие. Погрижи се да го получават, когато са при теб, и ще видиш, че всичко ще се нареди. Но не спирай да се бориш за правото си да ги виждаш, по дяволите.

– Няма да се предам – каза Шел мрачно.

– Това е добре – каза Ролф и размаха днешния вестник, който държеше в ръка. – Написал си страхотна статия, между другото. Наистина си го поставил натясно на няколко пъти. Мисля, че не съм чел друго интервю, в което интервюиращият реално да предизвика Холм и партията му по такъв начин.

Ролф се настани на стола за посетители.

– Да, не разбирам какво чакат журналистите – каза Шел и поклати глава. – Не би трябвало да е толкова трудно. В реториката на Приятели на Швеция има очевадни пропуски.

– Да се надяваме, че ще последват примера ти – каза Ролф и посочи разтворения вестник. – Трябва да покажем на обществото какви са Приятелите на Швеция в действителност.

– Най-лошото е, че хората се връзват на евтината им пропаганда. Облякоха се с хубави костюми, изритаха демонстративно няколко членове на партията, които бяха сгазили лука, и сега опитват да говорят за бюджетни съкращения и рационализация. Но зад всичко това се крият все същите нацисти. Само че развяват свастиките скришом, а после се оплакват по телевизията как хората ги обиждали и ги атакували несправедливо.

– Не е нужно да ме убеждаваш, на една страна сме – засмя се Ролф и вдигна ръце отбранително.

– Мисля, че има нещо скрито – каза Шел, потривайки носа си.

– Къде?

– При Йон. Прекалено е спокоен, прекалено лустросан. При него всичко е някак твърде идеално. И дори не опитва да скрие, че като млад е участвал в скинхед движението. Напротив, извинява се и реве по сутрешните блокове. Така че това не е нещо ново за избирателите. Не, трябва да се разровя по-дълбоко. Не може да се е отказал от старите си навици.

– Мисля, че имаш право. Но няма да е лесно да се открие нещо. Йон Холм е вложил големи усилия в изграждането на тази фасада – каза Ролф и хвърли вестника настрана.

– Във всеки случай, ще... – започна Шел, но телефонът го прекъсна. – Ако пак е Беата...

Поколеба се за секунда, после викна в слушалката:

– Да?

Щом обаче чу кой се обажда, веднага промени интонацията си. Видя как Ролф го наблюдава развеселен.

– А, здравей, Ерика... Не, няма проблеми... Да, разбира се... Какво говориш? Шегуваш ли се?

Шел хвърли бърз поглед към Ролф и се усмихна широко. След още няколко минути приключи разговора. Беше си нахвърлял няколко бързи бележки и сега хвърли химикалката настрана, облегна се назад и сключи ръце на тила си.

– Ето че се започва.

– Кое? Кой се обади?

– Ерика Фалк. Очевидно не съм единственият, който се интересува от Йон Холм. Поздрави ме за статията и ме попита дали имам материали за миналото му, които да ѝ дам да погледне.

– Защо се интересува от него? – зачуди се Ролф, след което ококори очи. – Да не е защото е бил на остров Вальо? Да не би Ерика да пише за изчезването?

Шел кимна.

– Да, доколкото разбрах. Но не това е най-хубавото. Дръж се, няма да повярваш.

– По дяволите, Шел, не ме дръж в напрежение.

Шел се засмя. Знаеше, че на Ролф ще му хареса това, което има да му разкаже.

12

Стокхолм, 1925

Жената, която отвори вратата, не изглеждаше както Дагмар си я представяше. Не беше нито красива, нито изкусителна, ами изморена и измъчена. Освен това като че ли беше по-възрастна от Херман и видът ѝ бе някак безличен.

Дагмар мълчеше. Може би се беше объркала? Но на вратата пишеше Гьоринг и тя реши, че това може би беше камериерката на семейството. Дагмар стисна здраво ръката на Лаура.

– Търся Херман.

– Херман не е вкъщи – отвърна жената и огледа Дагмар от глава до пети.

– Тогава ще изчакам, докато се прибере.

Лаура се беше скрила зад гърба ѝ. Жената се усмихна приятелски на момиченцето и каза:

– Аз съм госпожа Гьоринг. Мога ли да ви помогна по някакъв начин?

Значи, това беше жената, която Дагмар мразеше и която не бе напускала мислите ѝ, откакто прочете името ѝ във вестника. Дагмар наблюдаваше смаяно Карин Гьоринг: солидните, практични обувки; добре ушитата пола, стигаща до глезените; блузата, превзето закопчана чак до врата; косата, вързана на кок. Около очите ѝ се виждаха тънки бръчици, а кожата ѝ беше болнаво бледа. Изведнъж всичко си дойде на мястото. Естествено, тази жена беше подлъгала нейния Херман. Стара мома като нея никога не би могла да се сдобие с мъж като него без мръсни номера.

– Да, трябва малко да си поговорим.

Тя дръпна Лаура и влезе вътре. Карин се отмести встрани и не направи нищо, за да я спре. Само кимна предпазливо.

– Да взема ли палтото ви?

Дагмар я погледна подозрително. После влезе в най-близката стая, без да чака покана. Щом се озова в големия салон, замръзна на място. Апартаментът беше точно толкова красив, колкото бе очаквала да бъде домът на Херман – просторен, с високи прозорци, висок таван и лъскав паркет, – но беше почти празен.

– Защо тук нямат мебели, мамо? – попита Лаура и се огледа ококорено.

Дагмар се обърна към Карин.

– Да, защо нямате мебели? Защо Херман живее така?

Карин смръщи чело за миг, показвайки, че намира въпроса за неуместен, но все пак отговори дружелюбно:

– Напоследък изпитваме малки трудности. Но сега трябва да ми кажете коя сте.

Дагмар се престори, че не е чула въпроса. Вместо това погледна раздразнено към госпожа Гьоринг.

– Трудности? Но Херман е богат. Не може да живее така.

– Не чухте ли какво казах? Ако не ми кажете коя сте и какво правите тук, ще трябва да извикам полицията. Заради малката би било най-добре да избегнем това.

Карин кимна към Лаура, която отново се скри зад майка си.

Дагмар я издърпа обратно и я бутна към Карин.

– Това е нашата дъщеря. Моята и на Херман. Отсега нататък той ще бъде с нас. Вие сте го държали при себе си твърде дълго и той вече не ви иска. Не го ли разбирате?

Лицето на Карин потрепна, но тя запази спокойствие и замълча, изучавайки Дагмар и Лаура с поглед в продължение на минута.

– Нямам представа за какво говорите – каза накрая. – Херман е мой мъж, аз съм госпожа Гьоринг.

– Той обича мен. Аз съм голямата му любов – каза Дагмар и тропна с крак по пода. – Лаура е негова дъщеря, но вие ми го отнехте, преди да мога да му го кажа. Ако знаеше, той никога не би се оженил за вас, независимо от триковете ви.

Главата ѝ се завъртя от гняв. Лаура отново се беше свила зад гърба ѝ.

– Мисля, че трябва да си вървите, преди да съм се обадила в полицията.

Гласът на Карин все още беше спокоен, но Дагмар видя страха в очите ѝ.

– Къде е Херман? – настоя тя.

Карин посочи външната врата.

– Махайте се!

Тръгна решително към телефона, продължавайки да сочи вратата. Тракането на токчетата ѝ отекваше през празния апартамент.

Дагмар се успокои малко и се замисли. Осъзна, че госпожа Гьоринг никога нямаше да ѝ каже къде се намира мъжът ѝ, но вече знаеше истината и тя я изпълваше със задоволство. Сега оставаше само да намери Херман. Щеше да спи пред вратата, ако трябва. После двамата отново щяха да бъдат заедно, този път завинаги. Хванала Лаура за яката, Дагмар тръгна към външната врата. Преди да я затвори след себе си, хвърли последен победоносен поглед към Карин Гьоринг.

–Благодаря, Ана, много си мила.

Ерика целуна сестра си по бузата и след като помаха на децата, се отправи бързо към колата. Чувстваше се малко виновна, задето отново ги оставя, но съдейки по веселите викове, които нададоха, когато видяха леля Ана, децата нямаше да страдат от отсъствието на майка си.

Потънала в размисли, Ерика подкара колата към Хамбургсунд. Ядосваше се, че за толкова време не е напреднала с разследването на случилото се със семейство Елвандер. Все удряше на камък и беше също толкова далеч от обяснението, колкото и полицията. Но въпреки това не се предаваше. Историята на рода беше вълнуваща и колкото повече се заравяше в архивите, толкова по-интересно ставаше. Над жените от рода на Ева като че тегнеше проклятие.

Ерика прогони мислите за миналото. Благодарение на Йоста най-накрая бе попаднала на следа. Той спомена едно име и Ерика направи по-щателно проучване. В резултат на това сега седеше в колата, на път към един от хората, които вероятно разполагаха с важна информация. Проучването на стари случаи често беше като подреждането на огромен пъзел, където някои важни парченца липсваха още от началото. Но опитът ѝ все пак показваше, че ако продължиш въпреки изгубените парчета и успееш да наредиш останалите, накрая картинката се вижда достатъчно ясно. До момента това не важеше за този случай, но Ерика се надяваше, че скоро ще открие още парченца и ще може да види какво изобразява пъзелът. В противен случай всичкият ѝ труд би бил напразен.

Отби при бензиностанцията на Хансон, за да попита за пътя. Знаеше горе-долу къде отива, но би било глупаво да се лута излишно. Зад касата стоеше Магнус, който беше собственик на бензиностанцията заедно със съпругата си Ана. С изключение на брат му Франк и снаха му Анете, които държаха щанда за наденички долу на площада, никой не знаеше повече за жителите на Хамбургсунд и околността.

Той я изгледа леко учудено, но не каза нищо и просто записа подробни указания на едно листче. Ерика продължи, гледайки ту пътя, ту бележката, и накрая стигна до търсената къща. Едва сега осъзна, че в такъв хубав ден може би нямаше да има никого вътре. Повечето свободни хора се намираха или на някой остров в архипелага, или на някой плаж. Но така и така беше тук, така че не ѝ оставаше друго, освен да позвъни. Щом излезе от колата, чу музика, което ѝ вдъхна надежда.

Докато чакаше някой да дойде и да отвори, Ерика си тананикаше долитащата отвътре песен на Едит Пиаф: Non, je ne regrette rien^21. Не знаеше думите на френски и си измисляше, но музиката я увлече и за малко да не забележи, когато вратата се отвори.

– Охо, почитателка на Пиаф! – възкликна дребен мъж, облечен с тъмнолилав халат със златни мотиви.

Лицето му беше изящно гримирано.

Ерика не можа да скрие учудването си. Мъжът се усмихна.

– И така, миличка. Продаваш ли нещо, или си тук по друга работа? Ако е първото, то вече си имам всичко. Ако ли не, заповядай да ми правиш компания на верандата. Валтер не обича слънцето, затова седя там в самота. А няма нищо по-тъжно от това да пиеш розе съвсем сам.

– Ами, да... по друга работа – съумя да каже Ерика.

– Добре тогава!

Мъжът плесна доволно с ръце и отстъпи назад, за да я пусне вътре. Ерика огледа антрето. Всичко наоколо беше покрито със злато, пискюли и кадифе. Разточителство беше слаба дума, за да се опише обстановката.

– Аз обзаведох този етаж. За горния решаваше Валтер. Ако човек иска бракът му да издържи, трябва да прави компромиси. Женени сме от почти петнайсет години, а преди това живяхме в грях още десет.

Той се обърна към стълбището за горния етаж и извика:

– Скъпи, имаме посетител! Ела да пийнеш една чаша с нас на слънце, вместо да седиш горе и да се цупиш!

Мъжът продължи нататък и направи жест към втория етаж.

– Трябва да видиш какво е горе. Прилича на болница. Абсолютно стерилно. Валтер казва, че стилът бил изчистен. Направо е влюбен в така наречения скандинавски дизайн, а той не е особено уютен. Нито пък е много трудно да се постигне. Чисто и просто боядисваш всичко в бяло, слагаш от онези отвратителни мебели с брезови фурнири от ИКЕА и хоп, имаш си дом.

Заобиколиха огромен фотьойл, тапициран с червен копринен брокат, и се насочиха към отворената врата, водеща към верандата. Бутилка розе стоеше в кофа с лед на масата, а до нея имаше полупразна чаша.

– Малко вино? – попита мъжът и се запъти към бутилката.

Коприненият халат се развяваше около тънките му бели крака.

– Звучи чудесно, но съм с кола – каза Ерика и си помисли колко хубаво би било да пийне чаша вино на прекрасната веранда с изглед към залива и остров Хамбургьо.

– Колко жалко. Наистина ли не мога да те изкуша с няколко капки?

Той разклати примамливо бутилката, която бе извадил от кофата. Ерика не можа да не се засмее.

– Съпругът ми е полицай, така че не смея, колкото и да ми се иска.

– Сигурно е ужасно красив! Винаги съм обичал мъже в униформи.

– И аз – каза Ерика и седна на един от шезлонгите.

Мъжът се обърна и намали леко звука на уредбата. После наля на Ерика чаша вода и ѝ я подаде с усмивка.

– Е, каква е причината такава красива жена да дойде на посещение тук?

– Ами казвам се Ерика Фалк и съм писателка. В момента правя проучване за предстояща книга. Нали ти си Уве Линдер? Бил си учител в интерната за момчета на Рюне Елвандер в началото на седемдесетте?

Усмивката му помръкна.

– Уве. Това беше отдавна...

– Да не съм се объркала? – попита Ерика и си каза, че може би е пропуснала нещо в подробното описание на Магнус.

– Не, но мина доста време, откакто бях Уве Линдер – отговори мъжът и завъртя замислено чашата между пръстите си. – Не съм си сменял името официално, но вече се наричам Лайза. Никой не ми казва Уве освен Валтер, и то само понякога, когато ми е ядосан. Името, естествено, идва от Лайза Минели, макар и да съм само бледо копие.

Той наклони глава настрани и като че зачака Ерика да възрази.

– Стига си си просил комплименти, Лайза.

Ерика се обърна. Предположи, че човекът на вратата е Валтер, съпругът.

– Ето те и теб. Ела да се запознаеш с Ерика – каза Лайза.

Валтер излезе на верандата, застана зад Лайза и нежно хвана раменете му. Лайза сложи свободната си ръка върху неговата и я стисна. Ерика се надяваше, че след двайсет и пет години съвместен живот с Патрик също ще се държат така нежно един към друг.

– За какво става дума? – попита Валтер и седна при тях.

За разлика от партньора си, той изглеждаше съвсем обикновено: среден на ръст, с нормално телосложение, отстъпваща линия на косата и дискретно облекло. Ако човек дава свидетелски показания, би било невъзможно да си спомни как изглежда Валтер, помисли си Ерика. Но очите му бяха интелигентни и мили и на Ерика ѝ се струваше, че по някакъв начин странната двойка си пасва чудесно.

Тя прочисти гърло.

– Както казах, опитвам да разбера повече за интерната на остров Вальо. Ти си бил учител там, нали така?

– Да, уф – каза Лайза с дълбока въздишка. – Това бяха ужасни времена. Още не бях разкрил, че съм гей, тогава това не беше толкова приемливо, колкото е днес. Освен това Рюне Елвандер имаше отвратителни предразсъдъци, които с готовност разгласяваше наляво и надясно. Преди да приема открито истинската си същност, дълго време се борих да се впиша в общоприетия модел. Вярно, никога не съм приличал на дървосекач, но все пак се правех на хетеросексуален, на „нормален“. Докато растях, имах достатъчно време да се упражнявам.

Той сведе поглед и Валтер го погали утешително по ръката.

– Мисля, че успях да заблудя Рюне. Но трябваше да понасям доста подигравки от учениците. Училището беше пълно с нехранимайковци, които се забавляваха, като търсеха слабите места на другите хора. Преподавах там около половин година, но нямаше да издържа повече. Всъщност не мислех да се връщам след великденската ваканция, но в крайна сметка не се наложи да подавам оставка.

– Как реагира на случилото се? Имаш ли някаква теория? – попита Ерика.

– Беше ужасяващо, естествено, независимо от мнението ми за семейството. Да, предполагам, че им се е случило нещо ужасно.

– Но нямаш представа какво?

Лайза поклати глава.

– Не, за мен е пълна мистерия.

– Какви бяха настроенията в училището? Имаше ли хора, които не се разбират?

– Меко казано. Мястото беше като тенджера под налягане.

– Какво имаш предвид?

Ерика усети как пулсът ѝ се ускорява. За пръв път имаше шанса да разбере какво се е случвало зад кулисите. Защо не се бе сетила за това по-рано?

– Според учителя, когото замених, учениците били на нож помежду си още отначало. Бяха свикнали да получават каквото искат, а в същото време родителите им ги притискаха да се представят добре. Нямаше как това да не доведе до спречквания. Когато започнах работа в училището, камшикът на Рюне вече беше заиграл и учениците се бяха усмирили, но въпреки това усещах напрежението под повърхността.

– Какво беше отношението им към Рюне?

– Мразеха го. Той беше садистичен психопат – констатира хладно Лайза.

– Не придобивам особено приятна представа за Рюне Елвандер от думите ти.

Ерика съжали, че не взе диктофон. Сега ѝ оставаше просто да се опита да запомни колкото се може по-голяма част от разговора.

Лайза потръпна, сякаш изведнъж бе станало студено.

– Рюне Елвандер беше един от най-неприятните хора, които съм срещал. А повярвай ми – каза Лайза и погледна към мъжа си, – човек се сблъсква с всякакви неприятни типове, ако живее като нас.

– Какви бяха отношенията му с останалите от семейството?

– Зависи за кого говорим. На Инез като че ли не ѝ беше леко. Въпросът е защо изобщо се бе омъжила за Рюне. Беше толкова млада и сладка. Подозирам, че майка ѝ я беше принудила. Вещицата умря малко след като постъпих на работа. Инез сигурно е почувствала облекчение, като се има предвид колко зла изглеждаше дъртата сврака.

– Ами децата на Рюне? – продължи Ерика. – Те как гледаха на баща си и мащехата си? Инез едва ли е била приета в семейството съвсем безпроблемно. Все пак не е била много по-възрастна от най-голямото дете, нали?

– Ужасно момче, много приличаше на баща си.

– Кой? Най-големият син?

– Да. Клаес.

Настана дълго мълчание. Ерика чакаше търпеливо.

– Добре си го спомням. Настръхвам само при мисълта за него. Всъщност не мога да обясня защо. Винаги се е държал любезно с мен, но нещо в излъчването му ме караше да съм нащрек, когато той е наблизо.

– Двамата с Рюне добре ли се разбираха?

– Трудно е да се каже. Кръжаха един около друг като планети, без да пресичат орбитите си – каза Лайза и се засмя смутено. – Звуча като някоя ню ейдж лелка, или като лош поет...

– Не, продължавай – каза Ерика и се наведе напред. – Разбирам какво имаш предвид. Значи, между Рюне и Клаес никога не е имало конфликти?

– Не, всеки си гледаше своята работа. Клаес, изглежда, се подчиняваше и на най-дребната заповед на Рюне, но никой не знаеше какво всъщност мисли за баща си. Във всеки случай имаха нещо общо. И двамата боготворяха Карла – мъртвата съпруга на Рюне и майката на Клаес – и като че ли мразеха Инез. Що се отнася до Клаес, това може би е разбираемо, тя бе заела мястото на майка му. Но Рюне сам бе избрал да се ожени за нея.

– Значи, се е отнасял лошо с Инез?

– Да, или поне връзката им определено не се основаваше на любов. Той постоянно ѝ нареждаше какво да прави, сякаш не му беше съпруга, а подчинена. Клаес, от своя страна, се държеше грубо с мащехата си и не криеше злобата си към нея. Като че ли не питаеше особени симпатии и към Ева. Сестра му Анели не беше много по-добра.

– Какво мислеше Рюне за поведението на децата си? Поощряваше ли го?

Ерика отпи малко вода. На верандата беше горещо, дори под големия чадър.

– В очите на Рюне те бяха безгрешни. Обръщаше се със заповеден тон дори към тях, но единствено той можеше да им вика. Ако някой друг се оплачеше от тях, ставаше скандал. Знам, че Инез опита веднъж, но повече не повтори. Не, единственият в семейството, който се държеше добре с нея, беше най-малкото дете, Юхан. Той беше мил и грижовен и се беше привързал към Инез.

Лайза се натъжи.

– Чудя се какво ли е станало с малката Ева.

– Тя се върна на острова. С мъжа ѝ ремонтират къщата. А онзи ден...

Ерика прехапа устни. Не знаеше каква част от новините смее да разкаже, но в същото време Лайза говореше съвсем открито с нея. Пое си дълбоко дъх.

– Онзи ден открили кръв, докато разбивали пода на трапезарията.

Лайза и Валтер се втренчиха в нея. Отвън долиташе далечен шум и човешка глъч, но на верандата цареше пълна тишина. Накрая Валтер проговори:

– Винаги си казвал, че най-вероятно са мъртви.

Лайза кимна.

– Да, това звучеше най-логично. Освен това...

– Освен това какво?

– Ох, глупаво е – каза той и махна с ръка толкова рязко, че ръкавът на халата му изшумоля. – Тогава не го споменах на никого.

– Нищо не е глупаво или незначително. Кажи ми.

– Всъщност не беше нищо особено, но имах чувството, че ще се случи нещо лошо. И чувах... – той поклати глава. – Не, толкова е нелепо.

– Продължавай – каза Ерика, устоявайки на импулса да се надвеси над масата и да го разтърси.

Лайза отпи голяма глътка от розето и погледна право към нея.

– Нощно време се чуваха звуци.

– Звуци?

– Да. Стъпки, отваряне на врати, приглушени гласове. Но всеки път, щом отидех да проверя, горе нямаше жива душа.

– Сякаш е имало призраци? – попита Ерика

– Не вярвам в призраци – отвърна Лайза сериозно. – Мога да кажа единствено, че се чуваха шумове и имах чувството, че скоро ще се случи нещо ужасно. Затова не се изненадах, когато разбрах за изчезването.

Валтер кимна.

– Винаги си имал шесто чувство.

– Уф, говоря глупости – каза Лайза. – Мисля, че настроението около масата стана твърде тягостно. Ерика ще вземе да си помисли, че сме някакви меланхолични кукувици.

– Ни най-малко. Много благодаря, че отдели време да поговорим. Даде ми доста храна за размисъл, но вече трябва да се прибирам.

Ерика се изправи.

– Поздрави на малката Ева – каза Лайза.

– Ще ѝ предам.

Лайза и Валтер понечиха да я изпратят, но тя ги спря.

– Не ставайте, ще се оправя.

Докато минаваше през морето от злато, пискюли и кадифени възглавници, Ерика чу как Едит Пиаф отново запя за разбитото си сърце.

21 Не, не съжалявам за нищо (от фр.). – Б. пр.

* * *

– Къде, по дяволите, беше сутринта? – попита Патрик, влизайки в стаята на Йоста. – Исках да отидем да говорим с Йон Холм.

Йоста вдигна поглед.

– Аника не ти ли каза? Бях при зъболекаря.

– Зъболекаря? – повтори Патрик, след което седна на стола и погледна Йоста изпитателно. – Надявам се, нямаш кариеси?

– Не. Нямам.

– Как върви със списъка?

Патрик гледаше към купчината документи пред Йоста.

– Това тук са актуалните адреси на повечето от учениците.

– Много бързо.

– Лични номера – каза Йоста и посочи стария списък с имена. – Трябва да се мисли, нали знаеш – добави той и подаде един лист на Патрик. – Как мина при водача на нацистите, между другото?

– Той вероятно сериозно би възразил срещу такова описание – каза Патрик и започна да преглежда списъка.

– Да, но си е така. Вече не си бръснат главите, но са си същите типове. Мелберг добре ли се държа?

– Ти как мислиш? – каза Патрик и остави списъка в скута си. – Може да се каже, че полицията от Танум не се представи в най-добрата си светлина.

– Поне научихте ли нещо ново?

Патрик поклати глава.

– Не много. Йон Холм не знае нищо за станалото. В училището не е имало случки, които биха могли да обяснят изчезването. Холм спомена единствено напрежението между групата тийнейджъри и строгия директор, за което и сами можехме да се досетим.

– А получи ли някакво съобщение от Турбьорн? – попита Йоста.

– Не. Той обеща да побърза, но тъй като не разполагаме с пресен труп, няма как да ни дадат приоритет. Освен това случаят е с изтекла давност, дори и да се окаже, че семейството е било убито.

– Но анализът на кръвта може да е от значение за разследването ни. Забрави ли, че някой опита да подпали Ева и Мортен преди няколко дни? Нали ти най-убедено твърдеше, че пожарът трябва да е свързан с изчезването? Помисли ли за Ева? Тя няма ли право да знае какво се е случило със семейството ѝ?

Патрик вдигна ръце отбранително.

– Знам, знам. Но до момента не съм попаднал на нищо интересно около старото разследване и ситуацията ми изглежда малко безнадеждна.

– В доклада за пожара нямаше ли нещо, за което да се хванем?

– Не. Обикновен бензин, запален с обикновена клечка кибрит. Нищо по-конкретно.

– Значи, трябва да подхванем някоя друга нишка – каза Йоста и се обърна, кимвайки към една снимка, окачена на стената. – Мисля, че трябва да притиснем момчетата. Знаят повече, отколкото казват.

Патрик се изправи и отиде да разгледа снимката на петте момчета.

– Сигурно имаш право. Видях в списъка, че смяташ да започнем с Леон Кройц, така че защо да не отидем да говорим с него още сега?

– За жалост, не знам къде се намира. Мобилният му е изключен, а в хотела казват, че той и съпругата му са напуснали. Вероятно се нанасят в новата си къща. Да изчакаме ли до утре, когато ще можем да поговорим на спокойствие?

– Добре, така ще направим. В такъв случай можем да пробваме със Севастиан Монсон и Юсеф Майер. Те все още живеят тук.

– Добре. Само трябва да поразчистя тук.

– Не бива да забравяме и да проверим онзи „Й“.

– Й?

– Да, човекът, който праща картички за рождения ден на Ева.

– Наистина ли мислиш, че това може да се окаже следа? – попита Йоста, подреждайки листовете пред себе си.

– Никога не се знае. Както каза самият ти: трябва да започнем отнякъде другаде.

– Ако човек започне да нищи прекалено много нишки едновременно, рискува да се оплете – измърмори Йоста. – На мен ми звучи като загуба на време.

– Не е така – каза Патрик и го потупа по рамото. – Предлагам...

Мобилният му телефон избръмча и той погледна дисплея.

– Извини ме, трябва да вдигна – каза той и излезе от стаята.

Няколко минути по-късно се върна с триумфално изражение.

– Може би попаднахме на следата, от която имаме нужда. Обади се Турбьорн. Под дъските в трапезарията няма повече кръв, но пък са открили нещо много по-добро.

– Какво?

– Под перваза на пода е имало вклинен куршум. С други думи, в трапезарията, където се е намирало семейството, преди да изчезне, е бил произведен изстрел.

Патрик и Йоста се спогледаха сериозно. Допреди малко се чувстваха отчаяни, но ето че разследването отново живна.

* * *

Мислеше да се прибере и да освободи Ана, но любопитството ѝ взе връх и Ерика продължи през Фелбака в посока Мьорхулт. Щом стигна до игрището за голф, се запита дали да не завие наляво към рибарските колиби, но реши да го потърси у дома. Все пак вече беше късен следобед.

Вратата беше подпряна с дървена обувка на цветя и Ерика пъхна глава в антрето.

– Ехо? – викна тя.

Отвътре се чу шум и след миг Йон Холм се появи с кухненска кърпа в ръце.

– Извинявай, да не прекъсвам вечерята ви? – попита Ерика.

Той погледна кърпата.

– Съвсем не. Просто си миех ръцете. Мога ли да помогна с нещо?

– Казвам се Ерика Фалк и работя по една книга...

– Аха, ти ли си прочутата писателка от Фелбака? Влез в кухнята, мога да те почерпя чаша кафе – каза той и се усмихна топло. – Какво те води насам?

Настаниха се до кухненската маса и Ерика каза:

– Искам да напиша книга за събитията на остров Вальо.

Стори ѝ се, че долови известно притеснение в сините му очи, но то изчезна толкова бързо, че спокойно можеше и да си е въобразила.

– Изведнъж всички почнаха да се интересуват от Вальо. Ако правилно съм разтълкувал местните слухове, по-рано днес съм говорил със съпруга ти.

– Да, омъжена съм за полицай. Патрик Хедстрьом.

– Заедно с него имаше и един доста... интересен образ.

Не беше трудно да се досети за кого говори той.

– Значи, си имал честта да се срещнеш с Бертил Мелберг, мъжа, мита, легендата?

Йон се засмя и Ерика усети как чарът му ѝ влияе. Това я подразни. Ненавиждаше всичко, в което вярваха Йон и партията му, но на живо той изглеждаше по-скоро приятен и безобиден. Дори очарователен.

– И преди съм срещал такива като него. Мъжът ти, от друга страна, изглежда, си разбира от работата.

– Вярно, че не съм обективна, но той е добър полицай. Не спира да рови, докато не открие това, което иска да знае. Точно като мен.

– Заедно сигурно сте опасна комбинация.

Йон отново се усмихна, разкривайки две перфектни трапчинки.

– Да, може би. Но понякога се случва човек да удари на камък. През годините периодично се захващам да проучвам това изчезване и сега отново е настъпил такъв момент.

– И от това ще стане книга?

В погледа на Йон отново проблесна леко безпокойство.

– Така смятам. Имаш ли нещо против да ти задам няколко въпроса? – попита тя и извади лист и химикалка.

Йон като че се поколеба за миг, но после каза:

– Няма проблеми. Но както обясних на мъжа ти и колегата му, не мога да допринеса с кой знае какво.

– Научих, че между членовете на семейство Елвандер е имало конфликти.

– Конфликти?

– Да, децата на Рюне, изглежда, не са обичали много мащехата си?

– Ние, учениците, не бяхме замесени в техните отношения.

– Но училището е било толкова малко. Невъзможно е да не сте забелязали каква е била ситуацията в семейството.

– Това не ни интересуваше. Не искахме да имаме нищо общо с тях. Достатъчно лошо беше, че трябваше да търпим Рюне.

Йон, изглежда, съжаляваше, че се е съгласил да отговаря на въпросите ѝ. Изправи рамене и се размърда нервно, което настърви Ерика още повече. Очевидно нещо около интерната притесняваше Йон.

– Ами Анели? Шестнайсетгодишно момиче и куп момчета в пубертета. Как се погаждахте?

Йон изсумтя.

– Анели беше адски разгонена, но ние не ѝ отвръщахме със същото. Човек трябва да стои настрана от определени момичета и Анели бе едно от тях. Освен това Рюне щеше да ни убие, ако се докоснехме до дъщеря му.

– Какво имаш предвид с това, че е била момиче, от което човек трябва да се пази?

– Вървеше след нас, лигавеше се и мисля, че ѝ се искаше да ни вкара в беда. Веднъж легна да се пече гола до кръста точно под прозореца ни, но единствено Леон се осмели да я гледа. Още тогава обичаше да предизвиква смъртта.

– И какво се случи? Баща ѝ не я ли хвана?

Ерика почувства как се пренася в друг свят.

– Клаес, който винаги защитаваше Анели, я видя и я издърпа вътре толкова грубо, че щеше да ѝ откъсне ръката.

– Тя беше ли влюбена в някого от вас?

– Да, в кого мислиш? – каза Йон, но после осъзна, че Ерика изобщо не разбира кого има предвид. – В Леон, естествено. Той беше идеалното момче. Семейството му беше червиво с пари, а той изглеждаше ужасно добре и притежаваше самоувереност, за каквато останалите можехме само да си мечтаем.

– Но не се е интересувал от Анели?

– Както казах, тя беше момиче, което създава само неприятности, а Леон беше твърде умен, за да се занимава с нея.

Във всекидневната звънна мобилен телефон и Йон рязко се изправи.

– Ще ме извиниш ли, ако отида да вдигна?

Без да чака отговор, той излезе от кухнята и след малко Ерика го чу да говори тихо. Изглежда, в къщата нямаше други хора и докато чакаше, тя огледа помещението. Купчина документи върху един от столовете привлече вниманието ѝ и Ерика хвърли поглед през рамо, преди да ги разлисти. Изглежда, повечето бяха парламентарни протоколи и документи от съвещания, но изведнъж нещо я накара да се взре по-внимателно. Между разпечатките имаше ръкописна бележка, пълна с драсканици, които не можеше да разтълкува. Откъм всекидневната се чу как Йон приключва разговора, така че Ерика издърпа бързо бележката от купчината и я пъхна в чантата си. Когато Йон влезе в кухнята, тя му се усмихна невинно.

– Всичко наред ли е?

Той кимна и седна на стола си.

– Това е недостатъкът на работата ми. Човек никога не е свободен, дори когато е на почивка.

Ерика изхъмка в съгласие. Не искаше да се впуска в дискусии относно политическата дейност на Йон. Мнението ѝ щеше да си проличи, така че съществуваше риск да влязат в конфликт и тя да не научи нищо повече.

Вместо това отново хвана химикалката.

– Инез как се държеше с учениците?

– Инез? – повтори Йон, избягвайки погледа ѝ. – Не я виждахме много. Беше заета с домакинството и с грижите за малката си дъщеря.

– Все пак трябва да сте имали някакво отношение към нея. Добре знам как изглежда къщата и както споменах, не е толкова голяма, така че сигурно сте се засичали доста често.

– Разбира се, че виждахме Инез. Но тя беше мълчалива и наплашена. Не се интересуваше от нас и ние не се интересувахме от нея.

– Май и мъжът ѝ не се е интересувал много от нея?

– Така е. Не мога да си обясня как мъж като него е успял да създаде четири деца. Шегувахме се, че сигурно става дума за непорочни зачатия.

Йон се усмихна накриво.

– Какво беше мнението ти за двамата учители?

– Големи образи. Бяха добри учители, но Пер-Арне беше бивш военен и се държеше дори по-строго от Рюне, ако това изобщо е възможно.

– А другият?

– Уве, да... В него имаше нещо гнило. Според преобладаващото мнение беше прикрит педераст. Чудно дали е излязъл на светло.

Ерика я напуши смях. Представи си Лайза с изкуствените мигли и красивия копринен халат.

– Възможно е – каза тя и се усмихна.

Йон я погледна въпросително, но тя го остави да се чуди. Не беше нейна работа да го информира за живота на Лайза, а освен това знаеше какво мнение имат Приятелите на Швеция за хомосексуалните.

– Но не помниш нищо по-конкретно за тях?

– Не, нищо. Между учителите, учениците и семейството имаше ясни граници. Всяка група си знаеше мястото.

Също като в политическите възгледи на партията ти, помисли си Ерика и прехапа език, за да не направи коментар. Усети, че Йон започна да става нетърпелив, затова зададе последния си въпрос.

– Според един от хората, с които разговарях, нощем в къщата са се чували странни звуци. Спомняш ли си нещо такова?

Йон се сепна.

– Кой ти го каза?

– Няма значение.

– Това са глупости – каза Йон и се изправи.

– Значи, не знаеш за такова нещо? – попита Ерика и го погледна внимателно.

– Изобщо. А сега, за съжаление, трябва да проведа няколко разговора.

Ерика разбра, че не бива да настоява повече, поне не точно сега.

– Благодаря, че ми отдели време – каза тя и събра нещата си.

– Няма защо.

Йон отново бе пуснал в ход чара си, но въпреки това почти я изтика навън.

* * *

Ия издърпа нагоре боксерките и панталоните на Леон и му помогна да се прехвърли от тоалетната на инвалидната количка.

– Хайде, хайде, стига си правил гримаси.

– Не разбирам защо да не наемем сестра, която да прави тези неща – каза Леон.

– Искам сама да се грижа за теб.

– Сърцето ти прелива от доброта – изсумтя Леон. – Ще си съсипеш гърба, ако продължаваш така. Имаме нужда от човек, който да ти помага.

– Много мило от твоя страна, че си се загрижил за гърба ми, но съм достатъчно силна, а и не искам чужд човек да идва тук и... да се натрапва. Искам да сме само двамата. Докато смъртта ни раздели.

Ия погали здравата половина на лицето му, но Леон извърна глава и тя отдръпна ръката си. После той се отдалечи, а Ия отиде да седне на дивана. Бяха купили къщата с мебелите и днес най-накрая им позволиха да се настанят, след като банката в Монако одобри извлечението. Платиха цялата сума в брой.

През прозореца се виждаше цяла Фелбака и фантастичната гледка доставяше на Ия повече удоволствие, отколкото бе предполагала. Откъм кухнята се чу как Леон ругае. Нищо тук не беше пригодено за инвалиди, така че той постоянно се удряше в ръбовете и трудно достигаше до каквото му трябва.

– Идвам – викна Ия, но не стана веднага.

Беше добре от време на време да го кара да чака малко. За да не приема помощта ѝ за даденост. Така, както бе приемал за даденост любовта ѝ.

Ия се вгледа в ръцете си. Бяха не по-малко изгорени от тези на Леон. Когато бяха сред хора, тя винаги носеше ръкавици, за да скрие белезите си. У дома обаче оставяше Леон да гледа раните, които бе получила, когато го измъкна от горящия автомобил. Благодарност – само това искаше. Вече не се надяваше на любов. Не знаеше дали Леон изобщо е в състояние да обича друго човешко същество. Едно време бе вярвала, че е така. Едно време любовта му беше единственото, което имаше значение за нея. Кога тази любов се превърна в омраза? Не знаеше. Дълги години се опитваше да открие вината в себе си, приемаше критиките му, стараеше се да поправя грешките си, правеше всичко възможно, за да му даде това, което иска. Но въпреки това той продължаваше да я измъчва. Държеше се така, сякаш умишлено иска да я нарани. Планини, морета, пустини, жени. Нямаше значение. Всички те бяха негови любовници. И всеки път чакането той да се завърне у дома беше непоносимо.

Ия вдигна ръка към лицето си. Гладко и безизразно. Изведнъж си припомни болката след операциите. Той така и не отиде при нея, за да държи ръката ѝ, когато се събуди. Не беше до нея и когато тя се прибра у дома. А кожата ѝ заздравяваше толкова бавно.

Сега не можеше да се познае, щом се погледне в огледалото. Лицето, което виждаше, ѝ беше чуждо. Но вече нямаше нужда да се старае толкова. Нямаше планини, които Леон да покорява, нито пустини, през които да кара, нито жени, заради които да я изостави. Беше неин, само неин.

* * *

Мортен се протегна и направи гримаса. Тялото го болеше от безкрайната работа. Почти бе забравил какво е да нямаш никакви болежки. Знаеше, че и при Ева е така. Често, докато си мислеше, че не я вижда, тя масажираше раменете и крайниците си и гримасничеше не по-малко от него.

Но болката в сърцето беше по-лоша. Липсата бе толкова голяма, че не ѝ се виждаше краят. А на него му липсваше не само Винсент, ами и Ева. Положението се влошаваше и от това, че тъгата се смесваше с гнева и вината, от които не можеше да се отърве.

Сега седеше на стълбите с чаша чай в ръка и гледаше към Фелбака. Пейзажът изглеждаше невероятно на златистата вечерна светлина. По някакъв начин винаги бе знаел, че ще се върнат тук. Макар да вярваше на Ева, която твърдеше, че е имала хубаво детство, Мортен понякога долавяше у нея едно любопитство, което нямаше да изчезне, преди поне да е опитала да открие отговорите. Ако го бе казал по-рано, преди всичко случило се, тя вероятно щеше да отрече. Но Мортен никога не се бе съмнявал, че един ден ще дойдат тук, на мястото, където е започнало всичко.

Когато обстоятелствата ги принудиха да избягат и да потърсят нещо едновременно познато и непознато, да подирят живот, в който Винсент никога не го е имало, Мортен все още таеше надежда. Надяваше се, че тук ще открият път един към друг и ще оставят гнева и вината в миналото. Но Ева го държеше далеч от себе си и отблъскваше всичките му опити да я доближи. А наистина ли имаше право на това? Болката и тъгата не бяха само нейни, но и негови. Мортен заслужаваше съпругата му също да положи усилие.

Стискаше чашата все по-силно, загледан в хоризонта. Пред очите му изникна Винсент. Той така приличаше на баща си. Шегуваха се с това още в болницата. Новороден, увит с одеяло и легнал в количката си, Винсент приличаше на малка карикатура на Мортен. С времето приликата се увеличаваше, а Винсент боготвореше баща си. Когато стана на три, следваше Мортен по петите като кученце и винаги викаше първо него. Ева понякога се оплакваше, че Винсент се държи неблагодарно с нея, след като тя го е носила девет месеца и е преживяла болезнено раждане. Но не говореше сериозно. Напротив, радваше се, че Винсент и Мортен са толкова близки, и се задоволяваше с почетното второ място.

Очите му се насълзиха и той ги избърса с опакото на ръката си. Нямаше сили да плаче повече, а и нищо не печелеше от това. Искаше единствено с Ева отново да се сближат. Никога нямаше да се предаде. Смяташе да продължи да опитва, докато тя осъзнае, че се нуждаят един от друг.

Мортен се изправи и влезе вътре. Качи се по стълбите и се заслуша, за да чуе къде е тя. Но всъщност вече знаеше. Винаги, когато не работеха по къщата, Ева седеше пред бюрото си, съсредоточена в направата на нова верижка, поръчана от някой клиент. Той влезе в стаята и застана зад нея.

– Поръчка ли имаш?

Ева подскочи в стола.

– Да – отвърна тя и продължи да работи със среброто.

– Кой е клиентът?

Равнодушието ѝ го разгневи и му се наложи да направи усилие, за да не избухне.

– Казва се Линда. Синът ѝ е починал на четири месеца от синдром на внезапната детска смърт. Бил е първото ѝ дете.

– Аха – каза той и извърна поглед.

Не разбираше как Ева успява да изслушва всички тези истории и да поема мъката на непознатите родители. Нейната не ѝ ли стигаше? Без да поглежда, Мортен знаеше, че собствената ѝ верижка е около врата ѝ. Беше първата, която направи, и я носеше постоянно. Името на Винсент бе гравирано на задната страна на висулката. Понякога на Мортен му се струваше, че Ева не заслужава да носи името на сина им около врата си, и му се искаше да скъса верижката. Но имаше и моменти, когато искаше единствено Винсент да е близо до сърцето ѝ. Защо трябваше да е толкова трудно? Какво щеше да стане, ако просто се примиреше със случилото се и признаеше, че вината е и на двама им?

Мортен остави чашата чай на един рафт и направи крачка към Ева. Първоначално се поколеба, но после вдигна ръце и ги сложи на раменете ѝ. Тялото ѝ се вдърви. Мортен започна да я масажира нежно, усещайки, че Ева е не по-малко напрегната от него. Тя не каза нищо, просто седеше и се взираше право напред. Ръцете ѝ, които допреди малко работеха над сребърния ангел, сега лежаха отпуснати на масата. Чуваше се единствено дишането на двамата. Надежда обзе Мортен. Той докосна Ева и почувства тялото ѝ под дланите си. Може би бе открил път напред.

В същия миг Ева внезапно се изправи. Без да продума, излезе от стаята, а ръцете на Мортен увиснаха във въздуха. За миг той остана така, загледан в бюрото, отрупано с материали. След това, сякаш от само себе си, ръцете му с един замах събориха всичко на земята. В последвалата тишина му стана ясно, че има само едно решение. Трябваше да рискува всичко.

13

Стокхолм, 1925

–Мамо, студено ми е.

Лаура скимтеше нещастно, но Дагмар не ѝ обръщаше внимание. Щяха да чакат тук, докато Херман се прибере. Рано или късно трябваше да се появи. Щеше да се зарадва да я види тук. Дагмар копнееше да съзре светлината, която ще озари очите му, щом завари любимата си пред вратата. Копнееше да види желанието и любовта му, които щяха да са още по-силни поради дългото чакане.

– Мамо...

Лаура трепереше толкова силно, че зъбите ѝ тракаха.

– Млък! – изръмжа Дагмар.

Малката вечно разваляше всичко. Не искаше ли да бъдат щастливи? Не можа да сдържи гнева си и вдигна ръка, готова да нанесе удар.

– Не бих го направил, ако бях на ваше място.

Нечия силна ръка хвана китката ѝ и Дагмар се обърна изплашено. Зад нея стоеше добре облечен господин с тъмно палто, тъмни панталони и шапка.

Тя вирна глава.

– Господинът да не се бърка, моя работа е как отглеждам детето си.

– Ако я ударите, аз ще ви ударя също толкова силно. Тогава ще видите хубаво ли е – каза мъжът спокойно, но с глас, който не търпеше възражение.

Дагмар се запита дали да му обясни какво мисли за хората, които се мешат където не им е работа, но осъзна, че това няма да доведе до нищо добро.

– Моля за извинение – каза тя. – Момичето цял ден се държи невъзможно. Не е лесно да си майка и понякога...

Тя сви извинително рамене и наведе глава, така че мъжът да не забележи бесния ѝ поглед. Той бавно отпусна хватката около китката ѝ и отстъпи крачка назад.

– Какво правите пред вратата ми?

– Чакаме татко ми – каза Лаура и погледна умолително непознатия.

Не беше свикнала някой да се противопоставя на майка ѝ.

– Татко ти живее тук, така ли? – попита мъжът и огледа Дагмар внимателно.

– Чакаме капитан Гьоринг – отвърна тя и дръпна Лаура до себе си.

– Ще има да почакате – каза той, но продължи да ги гледа любопитно.

Дагмар усети как сърцето ѝ се разтуптя. Да не би с Херман да се беше случило нещо? Защо злобното същество горе не ѝ бе казало нищо?

– Какво имате предвид? – попита тя.

Мъжът скръсти ръце на гърдите си.

– Дойдоха да го вземат с линейка. Отведоха го в усмирителна риза.

– Не разбирам.

– В момента е в болница „Лонгбру“.

Мъжът с хубавото палто отстъпи към портата и като че ли внезапно му се прииска да приключи разговора. Дагмар го хвана за ръката, но той се отдръпна отвратено.

– Моля ви, господине, къде се намира болницата? Трябва да намеря Херман!

По цялото му лице бе изписана неприязън. Той отвори вратата и влезе вътре, без да отговори. Тежката порта се затвори и Дагмар се свлече на земята. Какво щеше да прави сега?

Лаура плачеше сърцераздирателно и я дърпаше, опитвайки се да я вдигне на крака. Дагмар се отърси от ръцете ѝ. Малката не можеше ли да я остави на мира и да изчезне? Какво щеше да прави с нея, ако не откриеше Херман? Лаура не беше нейно дете. Беше тяхното дете.

Патрик влезе забързано в управлението, но спря рязко пред прозорчето на рецепцията. Аника беше дълбоко съсредоточена в нещо и погледна нагоре едва след няколко секунди. Щом видя, че това е Патрик, тя се усмихна и после отново извърна поглед.

– Мартин още ли е болен? – попита Патрик.

– Да – отговори Аника, загледана в монитора.

Патрик я изгледа озадачено, след което се обърна кръгом. Оставаше му само едно.

– Отивам да свърша нещо – каза той и излезе.

Видя как Аника отваря уста, но не чу какво казва.

Патрик погледна часовника си. Оставаха няколко минути до девет. Вероятно още беше рано да звъни по вратите на хората, но вече бе толкова притеснен, че не му пукаше дали ще ги събуди.

С колата стигна само за няколко минути до апартамента, където Мартин живееше със семейството си. Застана пред вратата, но се поколеба. Може би всичко беше наред, може би Мартин наистина беше болен и спеше. Може би дори щеше да се обиди и да си помисли, че Патрик идва да го проверява. Но интуицията му казваше друго. Мартин щеше да се обади дори и да беше болен. Патрик допря пръст до звънеца.

Чака дълго и дори се запита дали да не звънне втори път, но знаеше, че апартаментът не е голям и позвъняването със сигурност се е чуло. Накрая чу да се приближават стъпки.

Вратата се отвори и Патрик се стресна. Мартин безспорно изглеждаше болен. Беше небръснат, рошав и миришеше леко на пот, но Патрик едва го позна не заради това, а заради мъртвия му поглед.

– А, ти ли си – каза Мартин.

– Може ли да вляза?

Мартин сви рамене, обърна се и се затътри навътре в апартамента.

– Пия на работа ли е? – попита Патрик и се огледа.

– Не.

Мартин беше застанал пред балконската врата във всекидневната и гледаше навън през стъклото.

Патрик сбърчи вежди.

– Болен ли си?

– Обадих се в управлението. Аника не ти ли предаде? – каза Мартин раздразнено и се обърна. – Може би искаш да видиш болничния ми лист? Да не си дошъл да провериш дали лъжа и дали всъщност не се пека на някой плаж?

По принцип Мартин беше най-спокойният и добродушен човек, когото Патрик познаваше. Никога не беше ставал свидетел на такова избухване от негова страна и усети как притеснението му нараства. Определено нещо не беше наред.

– Ела да седнем – каза той и кимна към кухнята.

Гневът на Мартин се уталожи също толкова бързо, колкото се бе пробудил. На лицето му отново се изписа мъртвото изражение. Той кимна апатично и последва Патрик. Седнаха до кухненската маса и Патрик загрижено загледа колегата си.

– Какво се е случило?

Последва няколкоминутна тишина.

– Пия ще умре – каза Мартин накрая, гледайки надолу към масата.

Думите бяха непонятни и Патрик не искаше да повярва, че е чул правилно.

– Какво искаш да кажеш?

– Онзи ден я приеха за лечение. Извади късмет, че толкова бързо ѝ намериха място.

– Лечение? За какво?

Патрик разтърси глава. През уикенда беше видял Пия и Мартин и тогава всичко изглеждаше наред.

– Освен ако не стане чудо, лекарите казват, че може би ѝ остават шест месеца.

– Шест месеца от лечението?

Мартин вдигна бавно глава и го погледна право в очите. Голата болка, която се четеше в погледа му, почти накара Патрик да се отдръпне назад.

– Шест месеца, преди да умре. След това Тюва вече няма да има майка.

– Какво... Как... Кога разбрахте...?

Патрик чуваше как заеква, но просто не можеше да каже нищо смислено след това, което бе чул. Не получи и отговор. Вместо това Мартин се просна на масата и заплака толкова силно, че целият се разтресе. Патрик се изправи, отиде до него и го прегърна. Не знаеше колко време мина така, но накрая плачът на Мартин утихна и тялото му се отпусна.

– Къде е Тюва? – попита Патрик, все още прегърнал Мартин.

– При майката на Пия. Аз не мога... не и сега.

Той отново заплака, но сега сълзите се стичаха тихо по бузите му. Патрик го погали по гърба.

– Спокойно, поплачи си.

Беше клише и Патрик се почувства малко нелепо, но какво можеше да каже в такава ситуация? Имаше ли правилни и неправилни реплики? Въпросът беше дали думите му всъщност имаха някакво значение и дали Мартин изобщо го чуваше.

– Ял ли си нещо?

Мартин подсмъркна, избърса нос с ръкава на халата си и поклати глава.

– Не съм гладен.

– Не ми пука. Трябва да ядеш.

Патрик отиде да направи инвентаризация на хладилника. Вътре имаше предостатъчно храна, но той предположи, че няма смисъл да готви нещо, затова просто извади масло и сирене. След това препече няколко филии хляб, които намери в камерата, и приготви два сандвича. Не мислеше, че Мартин би могъл да изяде нещо повече от това. След известно колебание направи един сандвич и за себе си. Винаги беше по-лесно да ядеш, ако имаш компания.

– Сега ми кажи какво е положението – каза той, след като Мартин изяде първия сандвич и лицето му придоби малко цвят.

Със заекване и на пресекулки Мартин му разказа всичко, което знаеше за рака на Пия, както и за шока един ден да си мислиш, че всичко е наред, а на следващия да разбереш, че жена ти трябва да влезе в болница и да претърпи тежка терапия, която вероятно няма да ѝ помогне.

– Кога ще се прибере?

– Следващата седмица, струва ми се. Не знам точно, не съм...

Мартин вдигна втория сандвич с разтреперана ръка и засрамен поглед.

– Не си ли говорил с тях? Ходил ли си при Пия, откакто са я приели?

Патрик направи всичко възможно да не звучи укорително. Това беше последното, от което Мартин имаше нужда в момента, а и по някакъв странен начин Патрик разбираше реакцията му. Беше виждал достатъчно хора в шок, за да разпознае празния поглед и скованите движения.

– Ще направя малко чай – каза той, преди Мартин да успее да отговори. – Или предпочиташ кафе?

– Кафе – отвърна Мартин, който дъвчеше ли, дъвчеше и изглежда, му беше трудно да преглътне.

Патрик взе една чаша и я напълни с вода.

– Прокарай го с това. Кафето идва след малко.

– Не съм бил при нея – каза Мартин и спря да дъвче.

– Това не е толкова странно. Ти си в шок – каза Патрик, докато сипваше кафе във филтъра.

– Разочаровам я. Сега, когато има най-много нужда от мен, аз я разочаровам. Тюва също. Веднага побързах да я пратя при майката на Пия. Все едно на нея не ѝ е тежко. Пия все пак ѝ е дъщеря. – Той като че ли щеше отново да заплаче, но си пое дълбоко въздух и бавно издиша. – Не разбирам откъде Пия намира сила. Звъня ми няколко пъти. Притеснява се за мен. Представяш ли си? Нея я облъчват, тъпчат я с цитотоксини и кой знае още какво. Сигурно е изплашена до смърт и се чувства ужасно. Но въпреки това се притеснява за мен!

– Това също не е изненадващо – каза Патрик. – Слушай, ще направим така. Отиди да си вземеш душ и да се обръснеш, а през това време кафето ще е готово.

– Не, аз... – започна Мартин, но Патрик вдигна ръка.

– Или сам ще отидеш да се изкъпеш, или аз ще те замъкна под душа и ще те изтъркам. Предпочитам да си спестя това преживяване и се надявам ти също да мислиш така.

Мартин не можа да не се разсмее.

– Хич не се доближавай до мен със сапун в ръка. Сам ще се оправя.

– Хубаво – каза Патрик и се обърна, за да потърси чаши в шкафа.

Чу как Мартин се изправя и отива в банята. Десет минути по-късно в кухнята сякаш влезе нов човек.

– Сега вече те познах – каза Патрик и наля вряло кафе и на двама им.

– Чувствам се малко по-добре. Благодаря – каза Мартин и седна.

Лицето му все още беше измъчено и бледо, но в зелените му очи имаше повече живот. Червената му мокра коса стърчеше право нагоре. Приличаше на пораснал Кале Блумквист^22.

– Имам предложение – каза Патрик, който се беше замислил, докато Мартин беше в банята. – Трябва да отделяш колкото се може повече време, за да подкрепяш Пия. Освен това трябва да поемеш отговорност за Тюва. Вземи си отпуск от днес, после ще видим как ще се развият нещата и колко време ще ти трябва.

– Остават ми само три седмици отпуск.

– Ще уредим това – каза Патрик. – Сега не мисли за практическите подробности.

Мартин го погледна безизразно и кимна. Патрик изведнъж си припомни катастрофата, която претърпя Ерика. Той можеше да е в същото положение. Преди време беше толкова близо до това да изгуби всичко.

22 Момче детектив от едноименната поредица книги на Астрид Линдгрен. – Б. пр.

* * *

Ерика цяла нощ лежа будна и размишлява. След като Патрик отиде на работа, тя излезе на верандата, за да събере мислите си на спокойствие, докато децата си играят вътре сами. Обичаше гледката към архипелага и беше безкрайно благодарна, че децата можеха да израснат тук, след като тя успя да спаси къщата, която с Ана наследиха от родителите си. Имотът не беше лесен за поддръжка. Вятърът и солената вода се отразяваха лошо на дървенията и постоянно трябваше да се правят поправки и подобрения.

В момента нямаха особени финансови затруднения. Трябваше да се труди дълги години, но сега печелеше доста добре от книгите си. Не беше променила навиците си кой знае колко, но все пак беше хубаво да не се тревожи, че семейният бюджет ще излезе на червено, ако трябва да купят нов тиган или да ремонтират фасадата на къщата.

Много хора не разполагаха с такава сигурност и тя добре съзнаваше това. Беше лесно да търсиш изкупителни жертви, когато парите никога не стигат, а работните места изчезват. Сигурно това обясняваше част от успеха на Приятели на Швеция. Откакто се срещна с Йон, Ерика не спираше да мисли за него и за възгледите му. Беше се надявала той да се окаже неприятен мъж, който открито защитава предразсъдъците си. Вместо това бе видяла нещо много по-опасно. Красноречив човек, който вдъхваше доверие и можеше да даде прости отговори. Можеше да помогне на избирателите да идентифицират изкупителните жертви, след което да им обещае, че ще се погрижи те да изчезнат.

Ерика настръхна. Беше убедена, че Йон Холм крие нещо. Може би то беше свързано със събитията на Вальо, може би не. Оставаше да разбере дали това е така и тя знаеше към кого да се обърне.

– Деца, ще се повозим малко с колата! – викна тя към всекидневната.

Думите ѝ веднага предизвикаха радостни възгласи. И трите деца обичаха да се возят.

– Мама само ще звънне по телефона. Мая, обуй си обувките, а аз ей сега ще дойда да помогна на Антон и Ноел.

– Аз мога да им помогна – отговори Мая, хвана братята си за ръка и ги повлече към антрето.

Ерика се усмихна. С всеки изминал ден Мая все повече заприличваше на малка майка.

Петнайсет минути по-късно седяха в колата и пътуваха към Удевала. Беше позвънила, за да се увери, че Шел е там и с децата няма да се разкарват напразно. Първо мислеше да му обясни всичко по телефона, но после осъзна, че той трябва да види бележката със собствените си очи.

През целия път до Удевала пяха най-различни детски песни и когато Ерика обяви пристигането им на рецепцията, гласът ѝ беше пресипнал. След малко Шел слезе да ги посрещне.

– О, цялата банда ли е дошла? – каза той и се обърна към трите деца, които отвърнаха срамежливо на погледа му.

Шел прегърна Ерика и брадата му леко одраска бузата ѝ. Ерика се усмихна. Радваше се да го види. Бяха се запознали преди няколко години, когато по време на едно разследване се бе оказало, че покойната ѝ майка Елси и бащата на Шел са били приятели по време на Втората световна война. Двамата с Патрик много харесваха Шел, а Ерика изпитваше голямо уважение към него като журналист.

– Днес няма детегледачка.

– Няма проблеми. Просто се радвам да ви видя – каза Шел и погледна приятелски към децата. – Мисля, че имам няколко играчки в една кутия. Можете да си играете с тях, докато с мама си приказваме.

– Играчки?

Срамежливостта внезапно се изпари и Мая закрачи бързо след Шел, за да се сдобие с обещаната кутия.

– Ето я, но има най-вече листове и пастели – каза Шел и изсипа съдържанието на пода.

– Не гарантирам, че няма да останат петна по килима – каза Ерика. – Още не са се научили да се придържат само към листовете.

– Мислиш ли, че няколко петна тук и там ще са от някакво значение? – каза Шел и седна зад бюрото си.

Ерика погледна надолу към лекьосания килим и видя, че той има право.

– Вчера се срещнах с Йон Холм – каза тя и седна на стола за посетители.

Шел я изгледа любопитно.

– С какво впечатление остана?

– Чаровен. Но смъртоносен.

– Добро обобщение. На младини Йон е бил член на една от най-опасните скинарски банди. Там се е запознал и със съпругата си.

– Малко ми е трудно да си го представя с обръсната глава.

Ерика се обърна, за да нагледа децата, но до момента те се държаха като за пример.

– Да, значително е подобрил имиджа си. Но моето мнение е, че тези момчета не променят възгледите си. Просто с годините стават по-умни и се научават как да се държат.

– Йон има ли полицейско досие?

– Не, никога не е бил арестуван, макар че като млад на няколко пъти се е отървавал на косъм. Но въобще не вярвам, че Йон е променил нагласата си от времето, когато е ходил на маршовете в чест на Карл XII^23. Смея да твърдя обаче, че влизането на Приятели на Швеция в парламента на сто процента е негова заслуга.

– В какъв смисъл?

– Първото му гениално хрумване беше да се възползва от разделението, което настъпи сред различните националсоциалистически групи след палежа в училището в Упсала.

– Когато трима нацисти бяха осъдени за престъплението? – попита Ерика, спомняйки си заглавията във вестниците отпреди толкова години.

– Да, точно така. Освен че се появи разделение между групите, както и вътре в тях, изведнъж медийният интерес стана огромен и полицията започна да ги следи отблизо. Тогава се появи Йон. Той събра по-умните членове от различните групи и им предложи да си сътрудничат. В резултат Приятели на Швеция стана водещата партия. Оттогава той полага дългогодишни усилия да отсее членовете поне привидно, както и да набие в главите на хората, че политиката им е в интерес на обикновените хора. Приятели на Швеция се представя за работническа партия, за гласа на малкия човек.

– Не е ли трудно такава партия да остане цяла? Там все пак има доста екстремисти.

Шел кимна.

– Да, доста от членовете са се отказали. Смятат, че позицията на Йон е твърде половинчата и че той е предал старите им идеали. Очевидно в партията има неписано правило да не се говори открито за имиграционната политика. По въпроса има твърде много различни възгледи и съществува риск това да разцепи партията. Някои смятат, че всички имигранти трябва да бъдат натоварени на първия възможен самолет и пратени обратно в родните им страни, докато други мислят, че трябва да се поставят по-строги изисквания към всеки човек, който пристига тук.

– Йон към коя категория спада? – попита Ерика и се обърна, за да изшътка на близнаците, които бяха започнали да вдигат шум.

– Официално към втората, но неофициално...? Да го кажем така: не бих се учудил, ако в гардероба му виси нацистка униформа.

– Как се е озовал в тези кръгове?

– Поразрових се малко повече в миналото му, след като ми се обади вчера. Вече знаех, че Йон е израснал в много заможно семейство. През четиресетте години баща му е основал експортна фирма. След войната предприятието продължило да се разраства и бизнесът процъфтявал. Но през седемдесет и шеста...

Шел направи кратка пауза и Ерика се поизправи в стола си.

– Да? – подкани го тя.

– Скандал разтърсил висшето общество в Стокхолм. Грета, майката на Йон, напуснала баща му Ото заради ливански бизнесмен. Той се казвал Ибрахим Джабер и бил бизнес партньор на Ото. Оказало се обаче, че Ибрахим го е измамил и е отмъкнал не само жена му, но и по-голямата част от състоянието му. Обеднял и изоставен, Ото се застрелял в кабинета си в края на юли седемдесет и шеста.

– Какво се случило с Грета и Йон?

– Смъртта на Ото не била краят на трагедията. Оказало се, че Джабер вече имал жена и деца. Изобщо не възнамерявал да се жени за Грета, а просто взел парите и я напуснал. Няколко месеца по-късно името на Йон за пръв път се появява във връзка с националсоциалистическите среди.

– И омразата му се е запазила и до днес – каза Ерика, после взе чантата си, извади бележката и я подаде на Шел.

– Вчера намерих това в дома на Йон. Не знам как да тълкувам написаното, но може да е нещо важно.

Шел се засмя.

– Дефинирай „намерих“.

– Сега звучиш като Патрик – отвърна Ерика и се усмихна. – Просто беше там. Това е само някаква надраскана бележка, сигурна съм, че никой няма да забележи липсата ѝ.

– Да видим – каза Шел и сложи очилата си, които бяха вдигнати на челото му. – Гимле – прочете той на глас и смръщи вежди.

– Да, какво означава това? Никога преди не съм чувала тази дума. Да не е съкращение?

Шел поклати глава.

– В скандинавската митология Гимле е светът, който ще се появи след Рагнарьок^24. Нещо като рай. Понятието е добре познато в неонацистките кръгове и там често го използват. Това е името и на една културна организация. Твърдят, че са политически независими, но не знам доколко е така. Във всеки случай имат одобрението както на Приятелите на Швеция, така и на Датската народна партия.

23 Ежегоден марш в чест на шведския крал Карл XII. Провеждал се в Швеция от 1853 до 2007 година. През 80-те години на миналия век в маршовете започнали да вземат участие голям брой неонацисти. – Б. пр.

24 Поредица от природни катаклизми, завършващи с потоп, от който оцеляват само две човешки същества. – Б. р.

* * *

– С какво се занимават?

– Както сами се изразяват, работят за възстановяването на националните чувства и идентичност. Интересуват се от шведски обичаи, народни танци, стара поезия, антики и така нататък, което се съчетава добре с идеята на Приятели на Швеция за опазването на шведските традиции.

– Възможно ли е тогава тук да става дума за тази организация? – попита Ерика и посочи бележката.

– Няма как да знаем. Йон може да е имал предвид какво ли не. Трудно е да се каже и какво означават тези цифри – 1819291761612114. И след това 5 08 1400.

Ерика сви рамене.

– Нямам представа. Може да са просто някакви телефонни номера. Изглежда са записани доста набързо.

– Възможно е – каза Шел и размаха бележката. – Може ли да я задържа?

– Да, разбира се. Само да я снимам с телефона. Кой знае, може да ми хрумне нещо и да разгадая шифъра.

– Добра идея.

Той ѝ подаде бележката и Ерика направи снимка. После застана на колене върху килима и започна да разтребва след децата.

– Имаш ли някаква идея какво да правиш с бележката?

– Още не. Но се сещам за някои архиви, където мога да потърся повече информация.

– Сигурен ли си, че това не са просто драсканици? – попита Ерика.

– Не, но си струва да пробваме.

– Обади ми се, ако научиш нещо. Аз също ще ти звънна, ако имам новини – каза тя и подкани децата към коридора.

– Разбира се, ще се чуем – отговори Шел и се пресегна към телефона.

* * *

Типично. Ако Йоста закъснееше, веднага му се нахвърляха, но Патрик можеше да не се появи цяла сутрин, без някой да възрази. Снощи Ерика се обади и му каза за посещенията си при Уве Линдер и Йон Холм и сега Йоста нямаше търпение двамата с Патрик да навестят Леон. Въздъхна, примирявайки се с несправедливостите на живота, и отново се съсредоточи в списъка пред себе си.

Секунда по-късно обаче телефонът звънна и той се хвърли към слушалката.

– Ало, Флюгаре на телефона.

– Йоста – каза Аника. – Турбьорн се обади. Резултатите от първоначалния анализ на кръвта са готови. Той търси Патрик, но може би и ти можеш да говориш с него?

– Естествено.

Йоста изслуша внимателно Турбьорн и записа всичко, макар да знаеше, че той ще прати копие от доклада си по факса. Докладите му обаче най-често бяха написани на толкова оплетен език, че беше по-лесно да разбереш устното резюме.

В мига, в който приключи разговора, на отворената врата на кабинета му се почука.

– Аника каза, че Турбьорн е звънял. Какво каза той?

Патрик звучеше нетърпеливо, но погледът му беше натъжен.

– Случило ли се е нещо? – попита Йоста, без да отговори на въпроса.

Патрик седна тежко на един стол.

– Сутринта ходих при Мартин.

– Той как е?

– Няма да идва на работа известно време. Като начало три седмици. После ще видим.

– Защо? – попита Йоста с нарастващо притеснение.

Вярно, че понякога командореше младия си колега, но Йоста харесваше Мартин Мулин. Нямаше човек, който да не го харесва.

Щом Патрик му разказа това, което знаеше за състоянието на Пия, Йоста преглътна тежко. Бедните. Малката им дъщеричка, която беше само на няколко години, щеше да изгуби майка си твърде рано. Преглътна отново, обърна се настрана и замига трескаво. Не можеше да се разреве на работа.

– Трябва да продължим работа без Мартин – заключи Патрик. – Какво каза Турбьорн?

Йоста избърса дискретно очи и прочисти гърло, преди да погледне бележките си.

– От лабораторията потвърждават, че кръвта е човешка. Но е толкова стара, че не са могли да извлекат ДНК, което да сравнят с това на Ева. Дори не са сигурни дали кръвта е от един човек или от няколко.

– Окей. Горе-долу каквото очаквах. Ами куршумът?

– Вчера Турбьорн го е пратил на свой приятел, специалист по оръжията. Той е направил бърз анализ, но за съжаление, няма съвпадение с куршуми от други неразрешени случаи.

– Струваше си да опитаме – каза Патрик.

– Е, да. Иначе човекът е установил, че куршумът е деветмилиметров.

– Деветмилиметров? Това не стеснява особено броя на възможните оръжия.

Патрик се отпусна на стола.

– Така е, но Турбьорн каза, че по повърхността е имало ясни бразди, така че неговият човек ще огледа куршума по-подробно и ще види дали може да определи от какво оръжие е изстрелян. А ако открием оръжието на престъплението, ще можем да го сравним с куршума.

– Да, остава само малката подробност по намирането на оръжието – каза Патрик и погледна Йоста замислено. – Колко внимателно претърсихте къщата и околността?

– Имаш предвид през седемдесет и четвърта?

Патрик кимна.

– Направихме всичко, което можахме – каза Йоста. – Разполагахме с малко хора, но все пак внимателно обходихме острова. Ако някъде имаше захвърлено оръжие, щяхме да го намерим.

– Сигурно е на дъното на морето – каза Патрик.

– Вероятно си прав. Между другото, започнах да звъня на учениците от интерната, но засега без резултат. Доста от тях не си вдигат телефона, но това не е изненадващо, все пак са празници и може да са заминали някъде.

– Във всеки случай е добре, че си се захванал с това – каза Патрик и прокара ръка през косата си. – Ако попаднеш на хора, с които си струва да поговорим, ще проверим дали е възможно да отидем да се срещнем с тях.

– На практика са разпръснати из цяла Швеция – каза Йоста. – Доста ще трябва да попътуваме, ако искаме да говорим с тях лице в лице.

– Ще го обсъдим, когато видим за колко души става въпрос.

Патрик се изправи и тръгна към вратата.

– Ще посетим ли Леон Кройц след обяд? Той поне ни е наблизо.

– Да, чудесно. Да се надяваме, че разговорът ще е по-плодотворен от вчерашния. Юсеф беше точно толкова необщителен, колкото си го спомням.

– Да, трябва да му вадиш думите с ченгел. А и онзи Севастиан не изглеждаше особено надежден тип – каза Патрик на излизане от стаята.

Йоста се обърна и събра сили, за да набере поредния номер. По някаква причина мразеше да говори по телефона и ако не ставаше дума за Ева, би направил всичко, за да прехвърли неприятната задача на другиго. Радваше се, че Ерика ще поеме част от обажданията.

– Йоста? Ела за малко – провикна се Патрик.

В коридора стоеше Мортен Старк. На лицето му бе изписана мрачна решителност, а в ръка държеше найлонов плик, в която имаше нещо, което приличаше на картичка.

– Мортен има да ни покаже нещо – каза Патрик.

– Сложих я в плика възможно най-бързо – каза Мортен. – Но все пак първо я взех в ръце, така че може да съм унищожил част от следите.

– Добре си се сетил – успокои го Патрик.

Йоста погледна картичката през найлона. Беше съвсем обикновена, със снимка на сладко коте отпред. Той я обърна и прочете краткото послание от другата страна.

– Какво, по дяволите? – избухна веднага след това.

– Изглежда „Й“ започва да показва истинското си лице – каза Патрик. – Това без съмнение е смъртна заплаха.

14

Болница „Лонгбру“, 1925

Сигурно беше станало недоразумение. Или пък вината беше на онази ужасна жена. Но Дагмар можеше да му помогне. Каквото и да се бе случило, нещата щяха да се подредят веднага щом двамата с Херман се съберяха отново.

Беше оставила момичето в една сладкарница в града, така че нямаше какво да я мисли. Ако някой я попиташе какво прави там сама, Лаура щеше да каже, че мама просто е отишла до тоалетната.

Дагмар огледа сградата. Не ѝ беше трудно да я намери. Спря няколко души, за да ги пита за посоката, и накрая попадна на една жена, която ѝ обясни точно как да стигне до болницата. Сега големият проблем беше как да влезе. Около главния вход се въртяха доста хора от персонала и лесно можеха да я забележат. Обмисли дали да не се представи като госпожа Гьоринг, но ако Карин вече беше идвала на посещение, блъфът ѝ веднага щеше да бъде разкрит, а след това нямаше да ѝ се удаде втори шанс.

Внимавайки да не я видят от някой прозорец, тя се промъкна до задната страна на сградата. Там имаше врата, която приличаше на служебен вход. Дагмар се повъртя наоколо и видя жени на различна възраст, облечени в колосани униформи, да влизат и да излизат през вратата. Част от тях се спираха пред една кола вдясно и оставяха вътре мръсно пране. Изведнъж на Дагмар ѝ хрумна идея. Приближи се крадешком до колата, без да изпуска вратата от поглед, в случай че някой излезе оттам. Но вратата остана затворена и Дагмар бързо прерови прането в колата. В купа имаше най-вече спално бельо и покривки, но накрая извади късмет. Най-отдолу намери униформа – същата, каквато носеха сестрите. Грабна я и се шмугна зад ъгъла, за да се преоблече.

Когато приключи, тя се поизпъчи и внимателно прибра косата си под малката шапчица. Дрехата беше малко мръсна при подгъва, но като цяло изглеждаше достатъчно прилично. Сега оставаше да се надява, че не всички сестри се познават и няма незабавно да забележат, ако се появи някоя нова жена.

Дагмар отвори вратата и надникна в помещението, което, изглежда, беше съблекалнята на персонала. Там нямаше никого и тя тръгна бързо по коридора, оглеждайки се скришом. Продължи да върви плътно до стената и подмина дълга редица затворени врати. Никъде нямаше табелки с имена и Дагмар започна бавно да осъзнава, че никога няма да намери Херман тук. Обзе я отчаяние. Сложи ръка на устата си, за да не нададе скимтящ вой. Все още не биваше да се предава.

Две млади сестри се зададоха срещу нея по коридора. Говореха тихо помежду си, но щом наближиха, Дагмар започна да различава думите им. В следващия миг разтвори широко очи. Не споменаха ли Гьоринг? Тя забави крачка, заслушана в разговора. Едната сестра носеше поднос и звучеше така, сякаш се оплаква на другата.

– Последния път, когато влязох в стаята, той хвърли храната по мен – каза тя и поклати глава.

– Затова старшата сестра каза да влизаме при Гьоринг само по двойки – отвърна другата.

Нейният глас също трепереше леко.

Двете спряха пред една врата и като че се поколебаха. Дагмар разбра, че решителният миг наближава. Беше време да действа. Тръгна към сестрите и се прокашля.

– Момичета, наредиха ми да се погрижа за Гьоринг, така че може да оставите на мен – каза тя авторитетно и протегна ръка, за да вземе подноса.

– Така ли? – каза едната от тях нерешително, но облекчението ѝ беше видимо.

– Знам как да се справям с такива като Гьоринг. Хайде, вървете да свършите нещо полезно, аз ще се погрижа за това. Само ми помогнете с вратата.

– Благодаря – казаха момичетата и направиха реверанс.

Една от тях извади голяма връзка ключове и бързо отключи и отвори вратата. Щом Дагмар влезе вътре, двете бързо се отдалечиха, щастливи, че неприятното задължение им се е разминало.

Дагмар усети как сърцето ѝ се разтуптява. Ето го, нейния Херман, легнал на койката с лице към стената.

– Всичко ще е наред, Херман – каза тя и остави подноса на пода. – Аз съм тук.

Той не помръдна. Дагмар стоеше, загледана в гърба му, обзета от щастие. Най-накрая отново бе близо до него.

– Херман – каза тя и сложи ръка на рамото му.

Той се отдръпна, след което с едно движение се обърна и седна на ръба на леглото.

– Какво искате? – изкрещя Гьоринг.

Дагмар отстъпи назад. Това тук Херман ли беше? Красивият летец, който караше цялото ѝ тяло да потръпва? Стройният, широкоплещест мъж, чиято коса блестеше златиста на слънцето? Това не можеше да бъде той.

– Дай ми лекарството, проклета уличница. Настоявам да си получа лекарството! Не знаеш ли кой съм аз? Аз съм Херман Гьоринг и имам нужда от лекарството си.

Говореше на шведски със силен немски акцент и правеше паузи, сякаш търсейки правилната дума.

Гърлото на Дагмар се сви на буца. Мъжът, който крещеше насреща ѝ като обладан, беше дебел и с болнаво бледа кожа. Оредялата му коса стоеше като залепена за скалпа. По лицето му се стичаше пот.

Дагмар си пое дълбоко дъх. Трябваше да се увери, че не е сгрешила.

– Херман. Аз съм, Дагмар.

Стоеше на разстояние от него, изплашена, че той всеки момент може да ѝ се нахвърли. Вените по челото му пулсираха, а бледият цвят на кожата му започваше да отстъпва на ярка червенина от врата нагоре.

– Дагмар? Дреме ми как се казвате, курви такива. Искам си лекарството. Евреите ме затвориха тук, трябва да оздравея. Хитлер има нужда от мен. Дай ми лекарството!

Той продължи да крещи и да пръска слюнка по лицето на Дагмар. Ужасена, тя пробва отново:

– Не ме ли помниш? Запознахме се на едно празненство у доктор Шьолин. Във Фелбака.

Гневът му рязко спадна, той сбърчи чело и я погледна объркано.

– Във Фелбака?

– Да, на празненството в дома на доктор Шьолин – повтори тя. – Прекарахме нощта заедно.

Погледът му се проясни и Дагмар разбра, че си е спомнил. Най-накрая. Сега нещата щяха да се наредят. Тя щеше да оправи всичко и Херман отново щеше да бъде нейният красив капитан.

– Ти си сервитьорката – каза той и избърса потта от челото си.

– Казвам се Дагмар – каза тя със зараждащо се безпокойство в стомаха.

Защо още не се бе втурнал да я прегърне, както се бе случвало толкова пъти в мечтите ѝ?

Внезапно той се разсмя толкова силно, че дебелият му корем се разтресе.

– Дагмар. Точно така – каза той и отново се засмя.

Дагмар стисна юмруци.

– Имаме дъщеря. Лаура.

– Дъщеря? – попита той и присви очи, за да я огледа. – Това и друг път съм го чувал. Човек няма как да знае дали не го лъжат. Особено някаква сервитьорка!

Произнесе последните думи с презрение в гласа и Дагмар почувства как гневът ѝ отново се надига. Всичките ѝ мечти и надежди бяха разбити в тази бяла и стерилна стая, където не проникваше дори един слънчев лъч. Всичко, което си мислеше, че знае за живота си, се оказваше лъжа. Годините, през които бе копняла и жадувала за него и бе търпяла малкото пищящо момиче, неговата дъщеря, която постоянно изискваше едно или друго – всичко това губеше смисъла си. Дагмар се хвърли към Херман, свила пръсти като птичи нокти и надавайки нечленоразделни гърлени звуци. Искаше единствено да го нарани също толкова, колкото я бе наранил той. Пръстите ѝ се впиха в лицето му и го раздраха. Сякаш от разстояние го чу да крещи нещо на немски. Вратата се отвори и Дагмар усети как нечии ръце я дърпат, как я откъсват от мъжа, когото бе обичала толкова дълго.

После всичко почерня.

Баща му бе човекът, който го научи как се прави добра бизнес сделка. Ларш-Оке Монсон, по прякор Луварт^25, беше легенда и Севастиан му се бе възхищавал през цялото си детство. Баща му бе получил прякора си, защото винаги правеше успешни сделки и винаги се справяше, дори в най-заплетените ситуации. „Ларш-Оке може да плюе срещу вятъра и да се измъкне сух“, казваха хората.

Луварт беше открил, че всъщност е много просто да накараш хората да направят каквото искаш. Основният принцип беше същият като в бокса: трябва да откриеш слабото място на противника си, след което да го атакуваш неспирно, докато съдията не вдигне ръката ти в знак за победа. Или, както беше в неговия случай, докато не докопаш плячката. Бизнес методите му не го правеха особено популярен или уважаван, но както той често казваше: „Уважението няма да те нахрани“.

Това беше девизът и на Севастиан. Знаеше, че много хора го презират, а тези, които се страхуваха от него, бяха дори повече. Но докато седеше до басейна с бира в ръка, той си мислеше, че въобще не му пука. Не го интересуваха такива неща като приятели. Да имаш приятели означаваше да правиш компромиси и да се лишиш от част от силата си.

– Татко? С момчетата мислим да ходим до Стрьомстад, но нямам пари.

Юн се затътри към него, гледайки го умолително. Севастиан засенчи очи с ръка и погледна към двайсетгодишния си син. Понякога Елизабет му опяваше, че бил глезил Юн, както и две години по-малката му сестра Йосан, но той не ѝ обръщаше внимание. Трудното детство, с много правила и тем подобни, беше за обикновените хора, не за тях. Децата трябваше да знаят какво може да им предложи животът и да се научат да взимат това, което искат. Като му дойдеше времето, Севастиан щеше да въведе Юн във фирмените дела и да го научи на всичко, което самият той бе научил от Луварт, но засега смяташе, че младежът може да се позабавлява малко.

– Вземи златната ми карта. Портфейлът ми е в антрето.

– Супер. Благодаря, тате!

Юн се затича бързо към къщата, сякаш го беше страх, че Севастиан може да промени решението си. Последния път, когато взе златната карта, за да отиде с приятели на тенис турнира в Бостад, сметката излезе седемдесет хиляди крони. Но в края на краищата това бяха дребни пари, а и добре похарчени, тъй като му помагаха да запази високия си статут сред приятелите си от Лундсберг. Слухът за състоянието на баща му бързо бе помогнал на Юн да се сприятели с хора, които след време щяха да станат влиятелни личности.

Естествено, Луварт беше научил Севастиан колко е важно да имаш правилните връзки. Връзките бяха безкрайно по-важни от приятелите, затова Луварт прати сина си в интерната на остров Вальо веднага щом научи имената на някои от момчетата, които щяха да учат там. Ядосваше го единствено това, че еврейчето, както той го наричаше, също посещаваше интерната. Момчето нямаше нито пари, нито семейна история, така че присъствието му понижаваше репутацията на училището. Но щом се замисли за онова странно, далечно време, Севастиан си даде сметка, че Юсеф беше един от учениците, които бе харесвал най-много. Той притежаваше енергия и маниакална мотивираност, каквито Севастиан разпознаваше в самия себе си.

Сега, когато отново се събраха покрай откачената идея на Юсеф, Севастиан трябваше да признае, че се възхищава на готовността му да направи всичко, за да постигне целта си. Това, че целите им бяха различни, не беше от значение. Знаеше, че пробуждането ще е болезнено, но подозираше, че дълбоко в себе си Юсеф е наясно, че цялата работа няма да свърши добре за него. Но надеждата умира последна, а Юсеф добре разбираше, че трябва да прави каквото му казва Севастиан. Също като всичко останали.

Неотдавнашните събития безспорно бяха интересни. Сред местните бързо се разпространиха слухове, че са открили нещо на остров Вальо. Разбира се, клюките набраха сила още със завръщането на Ева. Хората приемаха с готовност всяка информация, която можеше да вдъхне нов живот на старата история. А сега и полицията се бе разровила в случая.

Севастиан завъртя замислено бутилката бира в ръка, след което я допря до гърдите си, за да се охлади. Чудеше се какво ли мислят останалите за случващото се и дали полицаите са посетили и тях.

Откъм алеята пред къщата се чу как поршето потегля. Значи, малкото копеле беше взело ключовете му, които се намираха до портфейла. Севастиан се усмихна. Така се правеше. Луварт щеше да се гордее, ако беше жив.

25 Наветрен, срещу вятъра (от шв.). – Б. пр.

* * *

Откакто се върна от Вальо вчера, Ана обмисляше различни идеи, свързани с вътрешното обзавеждане. Щом се събуди сутринта, тя почти се изстреля от леглото. Дан се засмя на ентусиазма ѝ, но по очите му се виждаше колко много се радва за нея.

Оставаше още доста време, преди да може да се захване с работата сериозно, но Ана не можеше да се спре. Нещо в онова място я привличаше, може би това, че Мортен беше толкова отворен и въодушевен от предложенията ѝ. Бе я погледнал с нещо подобно на възхищение в очите и за пръв път от много време тя се почувства като интересен и способен човек. Когато се обади, за да попита дали може да се върне и да направи измервания и снимки, той ѝ каза, че е повече от добре дошла.

В момента Ана измерваше разстоянието между прозорците в спалнята на Ева и Мортен и трябваше да признае, че присъствието му ѝ липсва. Настроението в къщата беше друго, когато него го нямаше. Ана хвърли поглед към Ева, която боядисваше рамката на вратата.

– Не е ли малко самотно тук?

– Не, спокойствието ми харесва.

Ева отговори неохотно, но мълчанието в стаята беше толкова потискащо, че Ана се видя принудена да каже още нещо.

– Поддържаш ли връзка с някои от роднините си? Биологичните имам предвид.

Веднага ѝ се прииска да си бе прехапала езика. Въпросът сигурно можеше да се възприеме като нахален и отношението на Ева да стане още по-резервирано.

– Не са останали такива.

– А интересувала ли си се от историята на рода си? Сигурно все пак си любопитна кои са били родителите ти.

– Досега не съм била тук – отговори Ева, след което спря да боядисва и вдигна четката във въздуха. – Но откакто дойдох, започнах да се чудя, естествено.

– Ерика има доста материали.

– Да, тя ми каза. Мислех си някой ден да отида да ги погледна, просто още не съм се наканила. Тук се чувствам сигурно и спокойно. Трудно ми е да се отделя от острова.

– Срещнах Мортен малко по-рано. Отиваше към Фелбака.

Ева кимна.

– Да, той пазарува, взима пощата и върши всички останали задачи, за които трябва да се ходи до града. Трябва и аз да се взема в ръце, но...

Ана за малко да попита за детето, което Ева и Мортен бяха изгубили. Но не можа. Нейната собствена мъка все още беше твърде голяма, за да може да говори с някого другиго за една такава загуба. Но в същото време ѝ беше любопитно. Доколкото виждаше, в къщата нямаше следи от детето. Нито снимки, нито предмети, които да сочат, че двамата някога са били родители. Единствено в очите им имаше нещо, което Ана разпознаваше. Всеки ден виждаше същия поглед в огледалото.

– Ерика каза, че ще опита да разбере какво е станало с покъщнината на семейството ти. Може би някъде има техни лични вещи – каза тя и започна да измерва пода.

– Да, съгласна съм с нея, че е малко странно всичко да изчезне просто така. Щом са живели тук, би трябвало да са събрали най-различни вещи. Сигурно би било интересно да открия предмети от времето, когато съм била малка. Дрехи и играчки, например. Неща, каквито самата аз пазя от...

Тя замълча и поднови боядисването, а шума от движението на четката изпълни стаята. През равни периоди от време Ева се навеждаше и потапяше четката във ваничка с бяла боя, която вече привършваше.

След малко гласът на Мортен се чу откъм долния етаж и тя застина.

– Ева?

– Горе съм!

– Трябва ли ти нещо от мазето?

Ева отиде до стълбището, за да отговори.

– Кутия бяла боя, благодаря. Ана е тук.

– Да, видях лодката ѝ – викна Мортен в отговор. – Отивам за боята, ще сложиш ли кафе?

– Окей – каза Ева и се обърна към Ана. – Ти искаш ли?

– Звучи добре – отвърна Ана и започна да сгъва метъра.

– Спокойно, ако искаш продължавай. Аз ще те викна, когато кафето е готово.

– Добре, благодаря.

Ана отново разгъна метъра и се завърна към измерването. Старателно си записваше числата върху скицата, която бе направила предварително. Това щеше да улесни работата ѝ по-нататък.

Ана продължи да работи съсредоточено още известно време. Чуваше как Ева шета из кухнята долу. Чаша кафе наистина щеше да ѝ дойде добре. Особено ако седнеха някъде на сянка. Жегата на горния етаж започваше да става непоносима и блузата на Ана отдавна беше залепнала за гърба ѝ.

Изведнъж се чу силен трясък, последван от остър писък. Ана се стресна от неочаквания шум и изпусна метъра на земята. Прозвуча втори трясък и без да се замисли, тя се втурна надолу по стълбите. Движеше се толкова бързо, че за малко да се подхлъзне на износените стъпала.

– Ева? – викна тя и се затича към кухнята.

Щом стигна до вратата, Ана спря на място. Прозорецът, който гледаше към задната страна на къщата, беше счупен. Из цялата кухня се бяха пръснали парчета стъкло. Ева се беше свила на пода пред печката, покрила главата си с ръце. Вече не пищеше, но дишаше на пресекулки.

Ана бързо влезе вътре и усети как стъклата се трошат под подметките ѝ. Прегърна Ева и опита да провери дали е пострадала, но не видя кръв. Огледа се бързо наоколо, за да види какво би могло да е причинило счупването на прозореца. Щом погледът ѝ стигна до вътрешната стена на кухнята, Ана ахна. Там ясно си личаха две дупки от куршуми.

– Ева? Какво, по дяволите, беше това? – викна Мортен, задавайки се на бегом от мазето. – Какво се случи?

Погледът му се стрелна от Ева към прозореца и след миг той се озова до съпругата си.

– Ранена ли е? Нали не е ранена?

Той я обгърна с ръце и започна да я люлее в прегръдките си.

– Не мисля, но изглежда някой е стрелял по нея.

Сърцето на Ана препускаше и тя изведнъж осъзна, че е възможно да са в опасност. Може би стрелецът още беше отвън?

– Да се махаме оттук – каза тя и направи жест към прозореца.

Мортен веднага разбра какво има предвид.

– Не се изправяй, Ева. Трябва да стоим далеч от прозореца.

Говореше ѝ отчетливо, като на дете. Ева кимна и го послуша. Тримата се наведоха и изтичаха бързо в антрето. Ана погледна изплашено към външната врата. Ами ако стрелецът дойдеше оттам, прекрачеше прага и ги застреляше? Мортен проследи погледа ѝ, хвърли се към вратата и завъртя бравата.

– Може ли да се влезе отнякъде другаде? – попита Ана с все още разтуптяно сърце.

– Има врата към мазето, но тя е заключена.

– Ами кухненският прозорец? Нали е счупен.

– Твърде е високо – каза Мортен, но не изглеждаше толкова спокоен, колкото звучеше.

– Ще се обадя в полицията.

Ана взе чантата си, която стоеше на един малък рафт наблизо, и извади телефона си с разтреперани ръце. Докато чакаше някой да вдигне, погледна Мортен и Ева, които седяха на най-долното стъпало на стълбището. Мортен беше прегърнал жена си, а Ева бе облегнала глава на гърдите му.

* * *

– Привет, къде ходихте?

Ерика подскочи от ужас, щом чу глас вътре в къщата.

– Кристина?

Тя зяпна свекърва си, която излезе от кухнята с кухненски парцал в ръка.

– Влязох сама. Имах късмет, че още пазя ключа от онзи път, когато идвах да поливам цветята, докато вие бяхте в Майорка. Иначе щях да съм пътувала от Танумсхеде напразно – каза тя весело и се върна в кухнята.

„Или пък можеше да се обадиш и да питаш дали е удобно да дойдеш“, помисли си Ерика. Свали обувките на децата, пое си дълбоко дъх и влезе в кухнята.

– Мислех си да намина и да помогна малко – каза Кристина, търкайки френетично кухненския плот. – Нали виждам как е при вас. По мое време не бихме допуснали къщата да изглежда така. Човек никога не знае кога ще му дойдат гости, а когато това стане, не би искал домът му да е в такова състояние.

– Да, не се знае кога кралят ще реши да се отбие за чаша кафе.

Кристина се обърна с озадачено изражение.

– Кралят? Какво ще прави кралят тук?

Ерика стисна зъби толкова здраво, че челюстта ѝ се вдърви, но не каза нищо. Понякога така беше най-добре.

– Къде бяхте? – попита Кристина отново и подхвана кухненската маса с парцала.

– В Удевала.

– Какво, качила си децата в колата и си карала до Удевала и обратно? Бедните ангелчета на баба. Защо не ми се обади? Можех да дойда и да ги гледам. Е, щеше да се наложи да отложа сутрешното си кафе с Йорел, но какво ли не правим за децата и внуците си. Такава е нашата участ. Ще го разбереш, когато поживееш още и децата станат малко по-големи.

Тя направи пауза и затърка усилено едно петно мармалад, засъхнало върху мушамата.

– Но някой ден може би няма да мога да ви помагам повече, такива неща се случват изневиделица. Вече съм прехвърлила седемдесетте и не се знае докога ще издържа.

Ерика кимна и се насили да се усмихне благодарно.

– Децата яли ли са? – попита Кристина и Ерика застина.

Беше забравила да нахрани децата. Сигурно бяха прегладнели, но Ерика в никакъв случай не смяташе да признае това пред свекърва си.

– Ядохме наденица по пътя. Но сега сигурно ще искат да обядват.

Тя се отправи решително към хладилника, за да види какво може да приготви. Стана ѝ ясно, че най-бързият вариант е кисело мляко с корнфлейкс, затова остави киселото мляко на масата и извади пакет „Фростис“ от килера.

Кристина нададе измъчена въздишка.

– По мое време дори не си помисляхме да дадем на децата нещо различно от истински, домашно приготвен обяд. Патрик и Лота никога не са яли полуфабрикати и виж колко са здрави. В основата на доброто здраве стои добрата диета, винаги съм го казвала, но вече никой не слуша старите мъдрости. Вие, младите, си мислите, че знаете най-добре, и искате всичко да се случва бързо.

Тя спря, за да си поеме дъх. В същия момент Мая влезе в кухнята.

– Мамо, умирам от глад, Ноел и Антон също. Коремчето ми е празно – каза тя и погали корема си, който все още беше закръглен по бебешки.

– Но нали сте яли наденица, докато сте били навън с колата – каза Кристина и погали Мая по бузата.

Мая поклати рязко глава и светлата ѝ коса се развя във въздуха.

– Не, не сме яли наденица. Ядохме само закуска и съм гладна. Много гладна!

Ерика зяпна малката предателка и усети осъдителния поглед на Кристина да изгаря тила ѝ.

– Мога да им изпека палачинки – каза Кристина, при което Мая започна да подскача нагоре-надолу от щастие.

– Бабините палачинки! Искаме бабините палачинки.

– Благодаря – каза Ерика и прибра киселото мляко обратно. – Тогава ще се кача горе да се преоблека и да проверя едно нещо по работа.

Кристина беше застанала с гръб към Ерика и вадеше съставките за тестото, след като вече бе успяла да сложи тигана да се загрява на котлона

– Върви, аз ще се погрижа бедните деца да хапнат нещо.

Броейки бавно до десет, Ерика се качи на горния етаж. Всъщност нямаше какво да проверява, просто имаше нужда да си отдъхне за малко. Майката на Патрик беше добронамерена, но знаеше какво точно да каже, за да докара Ерика до лудост. Странно, но поведението ѝ нямаше същия ефект върху Патрик, което ядосваше Ерика още повече. Всеки път, когато опиташе да говори с него за Кристина и за някоя нейна реплика или постъпка, той просто казваше: „А, не се впрягай. Мама си е такава понякога, не ѝ обръщай внимание“.

Може би отношенията между майка и син си бяха такива и някой ден самата тя щеше да се държи като досадна свекърва със съпругите на Ноел и Антон. Но дълбоко в себе си не го вярваше. Щеше да бъде най-добрата свекърва на света и снахите ѝ щяха да общуват с нея като с приятелка и да ѝ споделят всичко. Щяха да искат тя и Патрик да идват с тях на всички пътувания, щеше да им помага с децата, а ако бяха много заети на работа, щеше дори да идва и да помага с чистенето и готвенето. Вероятно щеше да има собствен ключ и... Ерика се сепна. Може би все пак не беше толкова лесно да бъдеш съвършената свекърва.

Тя свали връхните си дрехи и облече дънкови шорти и тениска. Бялата блуза ѝ беше любима. Въобразяваше си, че с нея изглежда по-слаба. Вярно, през годините теглото ѝ беше варирало доста, но едно време Ерика неизменно се въртеше около трийсет и осми номер дрехи. От няколко години обаче беше принудена да си купува четиресет и втори номер. Всъщност откакто забременя с Мая. Как се стигна дотук? Положението при Патрик не беше по-добро. Би било преувеличено да се каже, че мъжът ѝ беше в страхотна форма, когато се запознаха, но поне коремът му беше плосък. Докато сега изпъкваше значително, а за жалост, Ерика трябваше да признае, че намираше бирените коремчета за най-непривлекателното нещо на света. Това я накара да се зачуди дали Патрик мисли така за нея. Тя също не изглеждаше така, както когато се запознаха.

Ерика хвърли последен поглед към огледалото, сепна се и се обърна. Нещо в стаята беше различно. Огледа се, опитвайки да си спомни как изглеждаше спалнята сутринта. Трудно беше да извика в съзнанието си бистър образ тъкмо от тази сутрин, но въпреки това можеше да се закълне, че нещо се беше променило. Да не би Кристина да се е качвала тук? Не, тогава щеше да разчисти и да оправи леглото, а това не се беше случило. Завивката и възглавниците лежаха омотани на леглото, а кувертюрата, както обикновено, беше захвърлена на топка встрани. Ерика се огледа внимателно още веднъж, после сви рамене. Сигурно си въобразяваше.

Отиде в кабинета си и седна пред компютъра. Щом изкара прозореца за логване, учудено зяпна монитора. Някой беше опитвал да влезе в компютъра ѝ. След три неуспешни опита операционната система отново я питаше какъв е отговорът на тайния ѝ въпрос: „Как се казваше първият ти домашен любимец?“.

С нарастваща тревога Ерика обходи кабинета си с поглед. Да, някой определено беше влизал вътре. Отстрани може и да не изглеждаше, че в хаоса наоколо има какъвто и да е било ред, но тя знаеше къде точно се намира всичко и сега виждаше, че някой е ровил в нещата ѝ. Но защо? Ако са търсили нещо, какво е било то? Отдели доста време, опитвайки се да открие дали нещо липсва, но като че ли всичко си беше там.

– Ерика?

Кристина я викаше от долния етаж и все още разтревожена, Ерика се изправи и отиде да провери какво има.

– Да? – попита тя, навеждайки се над парапета на стълбите.

Кристина стоеше в антрето с укорително изражение.

– Сещай се да затваряш вратата на верандата. Можеше да стане голяма беля. Слава богу, видях Ноел през кухненския прозорец. Беше навън и вървеше с пълна сила към улицата. Успях да изляза и да го спра навреме, но наистина не може да оставяш вратите отворени, когато в къщата има деца. Само да мигнеш и те вече са изчезнали, знаеш го!

Ерика настръхна. Спомняше си ясно, че вратата на верандата беше затворена, когато потеглиха. След миг колебание взе телефона и набра номера на Патрик. След малко обаче затвори, защото чу позвъняването в кухнята, където той бе забравил телефона си.

* * *

Паула се изправи с пъшкане от дивана. Обядът беше готов и макар от мисълта за храна да ѝ призляваше, тя знаеше, че трябва да яде. По принцип обичаше готвенето на майка си, но заради бременността беше изгубила апетит и ако зависеше от нея, щеше да живее само на соленки и сладолед.

– Хипопотамът идва! – викна Мелберг и дръпна стола, за да седне Паула.

Тя не отвърна на шегата му, която вече бе чувала безброй пъти.

– Какво има за ядене?

– Телешко задушено, приготвено в чугунената тенджера. Важно е да приемаш желязо – каза Рита и загреба огромна порция, след което остави чинията пред Паула.

– Благодаря, че ме храните. В момента нямам никакво желание да готвя. Особено докато Йохана е на работа.

– За нас е удоволствие, миличка – каза Рита и се усмихна.

Паула си пое дълбоко дъх и налапа насила първата хапка. Месото набъбна в устата ѝ, но тя упорито продължи да дъвче. Детето имаше нужда от храна.

– Как е в работата? – попита после. – Стигнахте ли донякъде със случая Вальо?

Мелберг си сипа телешко, преди да ѝ отговори.

– Да, напредваме. Налага се да работя като вол, но така се постигат резултати.

– И какво сте открили досега? – попита Паула.

Знаеше много добре, че макар Бертил да беше началник на управлението, най-вероятно нямаше да може да отговори на този въпрос.

– Ами... – каза той объркано. – Още не сме обобщили резултатите, така да се каже.

Мобилният му телефон звънна и благодарен за прекъсването, той се изправи и вдигна.

– Да, Мелберг... Здравей, Аника... А къде, по дяволите, е Хедстрьом? И Йоста?... Защо тогава не се свържеш с тях?... Вальо? Добре, аз мога да се заема... Казах, че аз ще се заема!

Той прекъсна разговора и отиде в антрето, като си мърмореше нещо.

– Къде тръгна? Не си си отсервирал чинията – викна Рита.

– Важна полицейска работа. Стрелба на остров Вальо. Нямам време за някакви си домакински задължения.

Умът и тялото на Паула изведнъж се пробудиха и тя се изправи на крака толкова бързо, колкото можеше.

– Чакай, Бертил! Какво каза? Застреляли са някого на Вальо?

– Още не знам подробности, но както казах на Аника, отивам там и лично ще се заема със случая.

– Идвам с теб – каза Паула и седна с пуфтене на един стол, за да си обуе обувките.

– И дума да не става – възрази Бертил. – Освен това си в отпуска.

Рита веднага се втурна към тях откъм кухнята и го подкрепи.

– Ти луда ли си? – изкрещя тя толкова силно, че само по чудо не събуди Лео, който спеше следобеден сън в спалнята на Рита и Бертил. – Няма да ходиш никъде в твоето състояние.

– А така, вразуми дъщеря си.

Мелберг сложи ръка на дръжката, готов да изчезне.

– Никъде няма да ходиш без мен. А ако го направиш, ще отида на стоп до Фелбака и сама ще се добера до острова.

Паула беше решила. Беше ѝ омръзнало да стои на едно място и да бездейства. Майка ѝ продължи да вика, но тя само махна с ръка в отговор на възраженията ѝ.

– Обкръжен съм от побъркани женоря.

Победен, Мелберг тръгна към колата. Докато Паула слезе по стълбите, той вече беше пуснал двигателя и климатика.

– Обещай, че ще я караш по-спокойно и ще стоиш настрана, ако стане напечено.

– Обещавам – каза Паула и седна на мястото до шофьора.

За първи път от няколко месеца се почувства като себе си, а не като ходещ кувьоз. Докато Мелберг говореше с Виктор Бугешьо от бреговата охрана, за да уреди превоз до острова, Паула се зачуди какво ли ги очакваше там.

15

Фелбака, 1929

Училището беше истинско мъчение. Всяка сутрин Лаура се опитваше да отложи тръгването натам до последния момент. През почивките другите деца я засипваха с грозни думи и прякори. Всичко това, разбира се, беше по вина на майка ѝ. Цяла Фелбака знаеше коя е Дагмар, лудата пияница. Понякога Лаура я виждаше на връщане от училище. Майка ѝ се скиташе около площада, крещеше след хората и бълнуваше нещо за Гьоринг. Лаура никога не спираше. Вместо това се преструваше, че не я е видяла, и бързо продължаваше по пътя си.

Майка ѝ рядко си беше у дома. Вечер стоеше навън до късно, а сутрин, когато Лаура тръгваше за училище, още спеше. След това излизаше преди дъщеря ѝ да се е прибрала. Първото нещо, което правеше Лаура, когато се върнеше у дома, бе да разтреби. Можеше да се успокои едва след като е отстранила всички следи, оставени от Дагмар. Събираше разхвърляните по пода дрехи и щом купчината станеше достатъчно голяма, отиваше да ги изпере. После изчистваше кухнята, прибираше маслото, оставено на масата, и проверяваше дали хлябът още става за ядене, след като майка ѝ не си бе направила труда да го сложи в кутията му. След това бършеше прах и разтребваше там, където има нужда. Едва когато всичко беше на мястото си и всички повърхности блестяха, Лаура можеше да си поиграе на спокойствие с къщата за кукли. Тя беше любимото ѝ притежание. Един ден, когато Дагмар не беше вкъщи, милата съседка почука на вратата и ѝ я подари.

Случваше се понякога хората да се държат мило и да ѝ носят разни неща: храна, дрехи и играчки. Но най-често се пулеха насреща ѝ и я сочеха с пръст. А след онзи път, когато майка ѝ я остави сама в Стокхолм, Лаура се бе научила да не моли за помощ. Тогава полицията я прибра и тя се озова в рая. Два дни живя при едно семейство, където майката и таткото имаха толкова мили очи. Спомняше си много добре тези два дни, макар че тогава беше само на пет. Майката ѝ приготви най-голямата порция палачинки, която Лаура някога бе виждала. После продължи да я подканя да яде, докато Лаура така се натъпка, че си помисли, че никога повече няма да огладнее. След това пък отвориха една ракла и дадоха на Лаура няколко рокли на цветя, които не бяха нито мръсни, нито скъсани, а направо прелестни. Почувства се като принцеса. И двете вечери я целунаха по челото преди лягане, а тя заспа завита в хубаво легло с чисти чаршафи. Жената с милите очи миришеше толкова хубаво, не на алкохол и застояла мръсотия като собствената ѝ майка. Домът им също беше хубав, имаше украшения от порцелан и бродерии по стените. Още първия ден Лаура им се примоли да остане, но майката не отговори, само я притисна силно в меките си прегръдки.

Скоро обаче я върнаха обратно у дома, сякаш нищо не се беше случило. И майка ѝ беше по-ядосана от всякога. Лаура изяде толкова бой, че едва можеше да седне. Тогава взе решение: нямаше да мечтае за милата жена. Никой не можеше да я спаси и нямаше смисъл да се съпротивлява. Каквото и да стореше, щеше отново да се озове при майка си в тъмния тесен апартамент. Но когато пораснеше, щеше да си има хубав дом, с малки порцеланови котки върху плетени покривки и бродирани драперии във всяка стая.

Лаура коленичи пред куклената къща. Апартаментът беше чист и подреден. Вече беше сгънала и прибрала прането. След това изяде един сандвич, който си приготви сама, и сега можеше да си позволи за кратко да се пренесе в един друг, по-добър свят. Лаура взе в ръка куклата майка. Бе лека и красива. Роклята ѝ беше бяла, с дантели и с висока яка. Косата ѝ беше събрана на кок. Лаура обичаше тази кукла. Погали лицето ѝ с показалец. Куклата изглеждаше мила, точно както майката в хубавия дом, която миришеше толкова хубаво.

Лаура нежно постави куклата върху изискания диван в салона. Това беше любимата ѝ стая. Всичко вътре беше съвършено. От тавана дори висеше миниатюрен кристален полилей. Лаура можеше да разглежда мъничките призми с часове. Удивяваше се, че човек може да създаде нещо толкова прекрасно и малко. Сега огледа стаята с критичен поглед. Наистина ли беше съвършена, или можеше да бъде още по-красива? Побутна пробно масата за хранене малко вляво. След това премести един по един столовете, като ѝ отне известно време да ги подравни идеално с масата. Накрая се получи, но трябваше да премести и дивана, иначе в салона оставаше неугледно празно място, а тя не би допуснала такова нещо. Хвана куклата майка с едната си ръка и дивана с другата. Доволна, Лаура постави дивана обратно в стаята и потърси двете кукли деца. Те също можеха да присъстват, ако се държат прилично. В салона не биваше да се тича и да се разхвърля. Човек трябваше да се държи възпитано и да стои мирно. Лаура убедено следваше това правило.

Настани децата от двете страни на куклата майка. Ако Лаура наклонеше глава, изглеждаше сякаш майката се усмихва. Беше толкова перфектна и хубава. Когато пораснеше, Лаура щеше да бъде точно като нея.

Патрик се приближи задъхан към входната врата. Къщата беше живописно разположена върху едно възвишение до морето и той нарочно бе паркирал колата при Брандпаркен, за да могат да се разходят до горе. Сега обаче се подразни, че след изкачването по криволичещия път той самият пуфтеше като духало, докато Йоста, изглежда, нямаше такива проблеми.

– Ехо? – викна Патрик през отворената врата.

Това не беше необичайно лятно време. Всички оставяха вратите и прозорците си отворени, а вместо да чукат или звънят, гостите викаха.

Отвътре се появи жена със слънчеви очила и шапка и някакъв вид шарена, вееща се туника. Въпреки горещината, жената носеше тънки ръкавици.

– Да? – попита тя с интонация, която подсказваше, че би предпочела да се завърне към заниманията си, вместо да говори с тях.

– От полицията в Танум сме. Търсим Леон Кройц.

– Това е мъжът ми. Казвам се Ия Кройц – каза тя и без да сваля ръкавиците си, протегна ръка, за да се здрависа с тях. – Седнали сме да обядваме.

Ия очевидно смяташе, че Патрик и Йоста ги безпокоят. Двамата си размениха многозначителен поглед. Ако Леон беше също толкова резервиран, колкото жена си, посещението им тук можеше да се окаже предизвикателство. Последваха я на верандата, където мъж в инвалидна количка седеше до масата.

– Имаме гости. Полицията.

Мъжът кимна и ги погледна без изненада в очите.

– Седнете. Просто хапваме малко салата. Съпругата ми предпочита този вид храна.

Леон се усмихна криво.

– Съпругът ми би предпочел да прескочи обяда и вместо това да запали цигара – каза Ия и седна на мястото си, след което разстла салфетка върху коленете си.

– Ще ви пречи ли, ако продължа да се храня?

Патрик показа с жест, че Ия може спокойно да дъвче салатата си, докато те разговарят с Леон.

– Предполагам, че сте тук, за да говорим за Вальо?

Леон беше прекратил обяда си и ръцете му лежаха отпуснати в скута. Една оса кацна върху парче пилешко в чинията му, но той я остави да се храни необезпокоявана.

– Да, така е.

– Какво всъщност се случва там? Носят се какви ли не слухове.

– Направихме някои открития – каза Патрик уклончиво. – Наскоро ли се върнахте във Фелбака?

Патрик се вгледа в лицето на Леон. Едната му страна беше гладка и без следи от наранявания, а другата беше цялата в белези и ъгълчето на устата се извиваше във възходяща крива, която разкриваше редицата зъби отдолу.

– Купихме къщата преди няколко дни и се нанесохме вчера – отговори Леон.

– Защо се върна след толкова много години? – попита Йоста.

– Може би с годините желанието да дойда тук се е засилило.

Леон завъртя глава и се загледа към морето. Сега Патрик виждаше само здравата част на лицето му. Личеше си с болезнена яснота колко привлекателен е бил Леон някога.

– Аз бих предпочела да си бяхме останали в къщата на Ривиерата – каза Ия.

Тя и съпругът ѝ си размениха труден за тълкуване поглед.

– Ия обикновено винаги постига своето – каза Леон и отново се усмихна със странната си усмивка. – Но този път не отстъпих. Изпитвах силно желание да се върна във Фелбака.

– Семейството ти нямаше ли лятна вила тук? – попита Йоста.

– Да, мястото за летни забавления, както се изразяваха те. Къща на остров Калвьо. За съжаление, татко я продаде. Не ме питайте защо. Имаше си своите прищевки, а на стари години започна да става малко ексцентричен.

– Чух, че си претърпял автомобилна катастрофа – каза Патрик.

– Да. Ако Ия не ме беше спасила, сега нямаше да съм жив. Нали така, скъпа?

Приборите ѝ издрънчаха толкова силно, че Патрик се стресна. Тя се втренчи в Леон, без да отговори. После погледът ѝ омекна.

– Така е, скъпи. Без мен сега нямаше да си жив.

– Да, и не ме оставяш да го забравя.

– Откога сте женени? – попита Патрик.

– Почти трийсет години – отвърна Леон и се обърна към тях. – Срещнах Ия на едно събитие в Мароко. Тя беше най-красивото момиче там. И се правеше на труднодостъпна. Доста трябваше да се потрудя.

– Нищо чудно, че бях скептично настроена, като се има предвид каква слава ти се носеше.

Репликите, които си разменяха, напомняха на добре оттрениран танц, но като че ли накараха и двамата да се отпуснат. На Патрик дори му се стори, че видя усмивка на устните на Ия. Зачуди се как ли изглеждаше тя без огромните слънчеви очила. Кожата над скулите ѝ беше опъната, а устните ѝ имаха неестествен обем и той заподозря, че очите ѝ щяха единствено да допълнят образа на жена, платила много пари, за да подобри външния си вид.

Патрик отново се обърна към Леон.

– Причината да искаме да говорим с теб са откритията на остров Вальо, за които споменах. Те сочат, че членовете на семейство Елвандер са били убити.

– Това не ме учудва – каза Леон след кратко мълчание. – Никога не съм разбирал как може цяло едно семейство просто да изчезне.

Ия се прокашля. Лицето ѝ беше пребледняло.

– Извинете ме. Чувствам, че нямам с какво да допринеса. Ще отида да хапна вътре, докато вие говорите за всичко това.

– Добре. Тук сме, за да говорим най-вече с Леон.

Патрик дръпна краката си, за да ѝ направи място. Ия мина покрай него с чинията си, обгърната от облак сладникав парфюм.

Леон се взря в Йоста.

– Струва ми се, че те познавам отнякъде. Ти не си ли полицаят, който дойде на острова? Който ни отведе в управлението?

Йоста кимна.

– Да, точно така.

– Спомням си, че се държа любезно. Колегата ти обаче си падаше малко грубиян. И той ли още работи тук?

– Хенри беше назначен в Гьотеборг в началото на осемдесетте. Изгубих връзка с него, но чух, че е починал преди няколко години – каза Йоста и се наведе напред. – Теб си те спомням като човек с лидерски характер.

– Трудно ми е сам да кажа. Но да, винаги съм карал хората да ме слушат, когато говоря.

– Другите момчета като че ли ти се възхищаваха.

Леон кимна бавно.

– Тук имаш право. Ама че компания бяхме, като се замисли човек – каза той и се засмя. – Такава странна комбинация може да съществува само в интернат за момчета.

– Но всъщност имахте доста общи неща, нали? Всички идвахте от заможни семейства – каза Йоста.

– Не и Юсеф. Той беше там единствено поради големите амбиции на родителите си. Те като че му бяха промили мозъка. Имал задължения към еврейското наследство. Родителите му сякаш очакваха той да постигне велики неща, за да компенсира за всичко, което са изгубили през войната.

– Нелека задача за едно момче – каза Патрик.

– Така е, но той я взе на сериозно. И, изглежда, и досега прави всичко възможно, за да оправдае очакванията. Нали сте чули за еврейския музей?

– Да, мисля, че четох за това във вестника – каза Йоста.

– Защо иска да строи такъв музей тук? – попита Патрик.

– Районът има много връзки с войната. А освен върху еврейската история, музеят ще акцентира и върху участието на Швеция във Втората световна.

Патрик си спомни едно разследване отпреди няколко години и си каза, че Леон е прав. Бохуслен се намираше близо до Норвегия, а „белите автобуси“26 бяха откарали спасените военнопленници в Удевала. Местните хора изпитваха смесени чувства. Представата за шведския неутралитет се беше появила едва впоследствие.

– Как разбра за плановете на Юсеф? – попита Патрик.

– Онзи ден се срещнахме случайно в кафе „Брюган“ – каза Леон и се пресегна към чашата си с вода.

– Поддържате ли контакт? Имам предвид вие петимата, които сте останали на острова през великденската ваканция.

Леон остави чашата, след като отпи няколко дълбоки глътки. По брадичката му се стече малко вода и той я избърса с опакото на ръката си.

– Не, защо да го правим? След изчезването на семейство Елвандер се разпръснахме. Баща ми ме изпрати в училище във Франция. Може да се каже, че беше прекалено покровителствено настроен. Предполагам, че останалите също са били прехвърлени в други училища. Както казах, нямахме много общо и не сме се чували през изминалите години. Но мога да говоря само за себе си. Според Юсеф, Севастиан е имал бизнес взаимоотношения както с него, така и с Пърси.

– Но не и с теб?

– Не, опазил ме бог. По-скоро бих плувал с бели акули. Което съм правил, между другото.

– Защо не би правил бизнес със Севастиан? – попита Патрик, макар да му се струваше, че знае отговора на този въпрос.

Севастиан Монсон имаше лоша слава наоколо и вчерашното им посещение при него бе затвърдило тази представа.

– Освен ако не се е променил, Севастиан е човек, който би продал и майка си, ако се налага.

– Другите не знаят ли? Защо тогава правят бизнес с него?

– Нямам представа. Питайте тях.

– Имаш ли теория какво може да се е случило със семейство Елвандер? – попита Йоста.

Патрик надзърна към всекидневната. Ия, изглежда, бе приключила с обяда си. Чинията ѝ стоеше на масата, но нея самата я нямаше.

– Не – каза Леон и поклати глава. – Ясно е, че доста съм мислил по въпроса, но ако ще животът ми да зависеше от това, не мога да разбера кой би искал да ги убие. Трябва да са били някакви крадци или пък луди. Като Чарлс Менсън и бандата му.

– Тогава са имали страшен късмет, че са дошли точно когато сте били за риба – каза Йоста сухо.

Патрик опита да привлече вниманието му. Това беше встъпителен разговор, не разпит. Нищо нямаше да спечелят, ако настроят Леон враждебно.

– Нямам по-добро обяснение – каза Леон и махна с ръка. – Може би Рюне е бил застигнат от някаква случка от миналото си? Може да са наблюдавали къщата и да са решили да действат, когато са видели, че отплаваме с лодката. Беше ваканция, така че само ние петимата сме стояли на пътя им. През останалото време в училището имаше много повече ученици, така че ако някой е искал да се добере до семейството, вероятно нарочно е избрал този момент.

– Значи, никой в училището не е искал да им навреди? Не си забелязал нищо подозрително преди изчезването? Странни шумове през нощта например – каза Йоста и Патрик го изгледа въпросително.

– Не, не помня такова нещо – отговори Леон и сви вежди. – Всичко си беше както обикновено.

– Можеш ли да ни разкажеш малко повече за семейството? – попита Патрик и пропъди една оса, която кръжеше упорито пред лицето му.

– Рюне ръководеше останалите с желязна ръка, или поне така си мислеше. В същото време обаче някак си оставаше сляп за недостатъците на децата си. Най-вече на по-големите, Клаес и Анели.

– За какво си е затварял очите? Звучиш, сякаш имаш предвид нещо конкретно.

Изражението на Леон стана безизразно.

– Не, просто бяха непоносими, както повечето тийнейджъри. Клаес обичаше да тормози по-слабите ученици, когато Рюне не гледаше. А Анели... – Леон като че ли се зачуди как точно да се изрази. – Ако беше по-голяма, би могло да се каже, че беше разгонена.

– Ами Инез, съпругата на Рюне? Какво беше нейното положение?

– Не ѝ беше леко, струва ми се. От нея се очакваше да се грижи за цялото домакинство, както и за Ева. Освен това постоянно понасяше атаки от Клаес и Анели. Понякога, след като цял ден се беше трудила с прането, Инез го заварваше разпиляно по земята. Друг път яхнията, която бе приготвяла няколко часа, загаряше, защото някой бе усилил котлона. Подобни неща се случваха през цялото време, но Инез никога не се оплакваше. Знаеше, че нищо не може да докаже пред Рюне.

– Вие не можехте ли да ѝ помогнете? – попита Йоста.

– За съжаление, тези неща се случваха, без никой да види. Беше лесно да се досетим кой е виновен, но това не означава, че имахме някакви доказателства – отвърна Леон, след което погледна с любопитство двамата полицаи. – С какво ще ви помогне знанието за семейните им взаимоотношения?

Патрик се зачуди как да отговори. Истината беше, че не знаеше, но нещо му подсказваше, че ключът към мистерията се крие в отношенията между хората, обитавали училището. Изобщо не вярваше в идеята за някаква кръвожадна банда обирджии. Какво биха могли да откраднат от интерната?

– Как стана така, че точно вие петимата останахте на острова за Великден? – каза той, без да отговори на въпроса на Леон.

– Пърси, Йон и аз останахме, защото родителите ни бяха заминали. При Севастиан ставаше дума по-скоро за наказание. Пак го бяха хванали да върши някаква пакост. А бедният Юсеф остана да учи. Родителите му не виждали причина да излиза в ненужна ваканция, затова се разбрали с Рюне да му предава частни уроци срещу заплащане.

– Било е възможно и между вас да възникнат конфликти.

– Защо?

Леон погледна Патрик в очите, но отговорът дойде от Йоста.

– Четирима от вас са били богаташки синчета, свикнали да получават всичко, което поискат. Предполагам, че това е създало основа за доста конкуренция. Юсеф, от своя страна, е идвал от съвсем друга среда, а освен това е евреин – Йоста направи кратка пауза. – А добре знаем с какво се занимава Йон в днешно време.

– Тогава не беше такъв – каза Леон. – Знам, че баща му не одобряваше Йон да учи в едно училище с еврейско момче, но по ирония на съдбата тъкмо те двамата бяха най-близки помежду си.

Патрик кимна. За миг се запита какво бе накарало Йон да промени отношението си. Да не би възгледите на баща му в края на краищата да го бяха заразили? Или имаше друго обяснение?

– Ами другите? Как би ги описал?

Леон се замисли над въпроса. После се изпъна леко и се обърна към всекидневната.

– Ия? Там ли си? Можеш ли да сложиш малко кафе? – викна той, след което отново се отпусна в инвалидната си количка. – Пърси е шведски благородник до мозъка на костите си. Беше разглезен и арогантен, но всъщност не е лош човек. Просто му бяха втълпили, че стои по-горе от останалите хора. С радост разказваше за битките, които предците му са водили. Той самият обаче се страхуваше от собствената си сянка. А Севастиан, както казах, вечно се оглеждаше за някоя добра сделка. Всъщност въртеше доста доходна търговия на острова. Никой не знаеше как го прави, но според мен плащаше на някой рибар да му доставя стоките, които после продаваше на безбожни цени. Шоколад, цигари, безалкохолни напитки, порно списания, а в отделни случаи и алкохол, но това приключи, когато Рюне за малко не го спипа.

Ия излезе от къщата с поднос в ръце и сложи чашите на масата. Изглежда, не се чувстваше комфортно в ролята на грижлива съпруга.

– Надявам се кафето да става за пиене. Не ги разбирам тези машини.

– Сигурен съм, че е добро – каза Леон. – Ия не е свикнала да живее в такива спартански условия. У дома в Монако си имаме персонал, който приготвя кафето, така че това е известна промяна за нея.

Патрик не знаеше дали си въобразява, но му се стори, че долови известна злоба в гласа на Леон. После впечатлението изчезна и Леон отново се превърна в приветлив домакин.

– Аз самият се научих да живея просто по време на летата, прекарани на остров Калвьо. В града разполагахме с всяко удобство, което може да си представи човек. Но там – казвайки това, Леон махна с ръка към морето, – там татко събличаше костюма и се разхождаше по шорти и тениска. Ловяхме риба, беряхме ягоди и плувахме. Прости удоволствия.

Той млъкна, щом Ия дойде с каната кафе.

– След това обаче не си живял особено просто – каза Йоста и отпи от чашата си.

– Тушe – призна Леон. – Така е, нямах много такива изживявания. Приключенията ме привличаха повече от спокойствието.

– Заради адреналина ли го правеше? – попита Патрик.

– Това е твърде опростено определение, но вероятно може и така да се каже. Предполагам, че донякъде е като при наркотиците, макар никога да не съм замърсявал тялото си с дрога. Но ставаш зависим. Започнеш ли веднъж, не можеш да спреш. Лежиш буден през нощта и си мислиш: мога ли да се покатеря още по-високо? Колко дълбоко мога да се гмурна? Колко бързо мога да карам? Това са въпроси, които трябва да намерят своя отговор.

– Но ето че му е дошъл краят – отбеляза Йоста.

Патрик се зачуди защо все още не е пратил Йоста и Мелберг на курс по провеждане на разпити, но Леон изглежда не се засегна.

– Да, дойде му краят.

– Как стана злополуката?

– Беше най-обикновена катастрофа. Ия караше, а както сигурно знаете, пътищата в Монако са тесни, криволичещи и на места стръмни. Насреща се зададе друга кола, Ия зави твърде рязко и излетяхме от пътя. Колата започна да гори.

Вече не говореше толкова непринудено. Взираше се пред себе си, сякаш виждаше станалото като на лента.

– Знаете ли колко рядко се случва кола да се подпали? Не е като във филмите, където всички коли се взривяват веднага щом се блъснат в нещо. Ние обаче нямахме късмет. Ия се измъкна сравнително лесно, но моите крака бяха приклещени и не можех да помръдна. Усещах как ръцете, краката и дрехите ми горят. После и лицето. След това загубих съзнание, но Ия ме издърпа от колата. Така си изгори ръцете. Иначе като по чудо се отърва с няколко порязвания и две счупени ребра. Тя ми спаси живота.

– Преди колко време стана това? – попита Патрик.

– Девет години.

– И няма шанс да... – каза Йоста и кимна към инвалидната количка, вместо да довърши изречението.

– Не. Парализиран съм от кръста надолу и трябва да се радвам, че изобщо мога да дишам – каза той и въздъхна леко. – Един от страничните ефекти е, че бързо се изморявам. Обикновено по това време отивам да си почина. Мога ли да ви помогна с още нещо? Ако не, може ли да проявя неучтивост и да ви помоля да тръгвате?

Патрик и Йоста се спогледаха. После Патрик се изправи.

– Мисля, че в момента няма друго, но е възможно да се появи причина да се върнем.

– Добре сте дошли – каза Леон и влезе заедно с тях в къщата.

Ия слезе по стълбите от горния етаж и с елегантно движение им подаде ръка, за да се сбогува.

Тъкмо се канеха да излязат, когато Йоста спря и се обърна към Ия, която като че бързаше да затвори вратата след тях.

– Би било добре да имаме адреса и телефонния номер на дома ви на Ривиерата.

– В случай че решим да избягаме? – каза тя и се усмихна леко.

Йоста сви рамене и Ия се обърна към масичката в антрето, след което записа адреса и номера в един тефтер. С рязко движение откъсна страницата и я подаде на Йоста, който я пъхна в джоба си, без да каже нищо.

Щом седнаха в колата, Йоста заговори за срещата с Леон, но Патрик го слушаше с половин ухо. Беше твърде зает да търси телефона си.

– Май съм си забравил мобилния вкъщи – каза той накрая. – Може ли да ползвам твоя?

– Съжалявам. Ти уж винаги си носиш телефона, затова реших да не взимам моя.

Патрик обмисли дали да отдели няколко минути, за да обясни на Йоста защо е толкова важно един полицай винаги да държи телефона си под ръка, но си даде сметка, че това не е най-подходящият момент. Вместо това завъртя ключа в стартера.

– Ще минем през нас на връщане. Трябва да си взема телефона.

Стигнаха до Селвик за няколко минути, през които двамата мълчаха. Патрик не можеше да се отърси от чувството, че е пропуснал нещо ключово по време на разговора с Леон. Не знаеше дали го гложди казаното, или премълчаното, но имаше нещо, което не се връзва.

26 „Белите автобуси“ е операция на Шведския червен кръст и датското правителство, предприета в края на Втората световна война и целяща да спаси скандинавските граждани, затворени в концентрационни лагери, и да ги откара в неутрална Швеция. Операцията бързо се разширява, така че да включи и жители на други страни. Общо „белите автобуси“ спасяват над 15 000 души. – Б. пр.

* * *

Шел очакваше обяда с нетърпение. Довечера Карина щеше да работи, затова се обади да го пита дали не иска да обядват заедно вкъщи. Трудно намираха време да се виждат, тъй като тя работеше на смени, докато Шел имаше стандартно работно време. Ако се случеше Карина да има няколко късни смени една след друга, можеха да не се видят с дни. Но Шел се гордееше с нея. Тя беше боец и работеше здраво. През годините, когато бяха разделени, Карина беше издържала себе си и сина им, без да се оплаква. Впоследствие той разбра, че е имала проблем с алкохола, но го е преодоляла сама. Странно, но неговият баща Франс беше човекът, убедил я да го стори. Една от малкото му добри постъпки, помисли си Шел със смесица от горчивина и неохотна любов.

Беата беше коренно различна. Тя би предпочела изобщо да не работи. Докато живееха заедно, вечно мрънкаше за пари. Опяваше му, че не се изкачва в йерархията и съответно няма как да получава шефска заплата, но самата тя не допринасяше особено за семейния бюджет. Все казваше: „Нали се грижа за домакинството“.

Шел паркира на алеята пред дома им и се опита да диша дълбоко. Продължаваше да се изпълва с ненавист всеки път, когато се замислеше за бившата си съпруга. Чувството до голяма степен се коренеше в дълбокото презрение, което изпитваше към самия себе си. Как бе могъл да пропилее толкова години от живота си? Естествено, не съжаляваше за децата, но го беше яд, че я остави да го излъже. Тогава Беата беше млада и сладка и като по-възрастен, Шел се бе почувствал поласкан.

Слезе от колата и тръсна глава. Не искаше мислите за Беата да провалят обяда му с Карина.

– Здравей, скъпи – каза тя, щом Шел влезе вътре. – Сядай, яденето е готово. Изпекох картофени палачинки.

Тя постави една чиния пред него и Шел вдиша дълбоко аромата. Обичаше картофени палачинки.

– Как върви работата? – попита Карина и седна срещу него.

Той я погледна нежно. Карина бе остаряла добре. Деликатните бръчици около очите ѝ подхождаха, а кожата ѝ имаше здравословен загар след многото часове, които бе отделила на любимото си занимание – работата по градината.

– Малко тегаво. Разследвам едно нещо, свързано с Йон Холм, но не знам как да продължа нататък.

Шел отхапа от палачинката си. Беше точно толкова хубава на вкус, колкото и на вид.

– Няма ли кого да помолиш за помощ?

Той тъкмо се канеше да отхвърли предложението, когато осъзна, че Карина всъщност има право. Разследването беше толкова важно, че бе готов да загърби гордостта си. Всичко, което беше узнал за Йон Холм, му подсказваше, че има някаква голяма тайна и тя трябва да бъде изкарана на светло. Не му пукаше дали тъкмо той ще публикува историята, или не. За пръв път в журналистическата си кариера се намираше в ситуация, за която преди само бе чувал да се говори. Беше надушил история, по-голяма от самия него.

Шел стана рязко от масата.

– Извинявай, трябва да свърша нещо.

– Сега? – попита Карина и погледна полуизядената му порция.

– Да, съжалявам. Знам, че специално си се постарала и си приготвила всичко, аз също очаквах с нетърпение да се видим, но...

Щом видя разочарованието в очите ѝ, Шел за малко да си седне на стола. Беше я разочаровал премного пъти и не искаше да го прави отново. Но после лицето на Карина просветна и тя се усмихна.

– Върви, свърши си работата. Знам, че не би оставил картофената палачинка недовършена, ако сигурността на страната не беше заложена на карта.

Шел се засмя.

– Да, нещо подобно е – каза той, след което се наведе и я целуна по устата.

Щом се върна в редакцията, се зачуди какво да каже. Вероятно интуицията му и няколко надраскани цифри нямаше да са достатъчни, за да оправдаят интереса на един от най-изтъкнатите политически журналисти в Швеция. Почеса се по брадата и изведнъж му просветна. Кръвта, за която му бе разказала Ерика. Все още нито един вестник не бе писал за откритието на остров Вальо. Шел беше почти готов със статията и естествено, смяташе „Бохусленинген“ първи да отрази новината, но в същото време слуховете сигурно вече бяха плъзнали из околността. Въпрос на време беше другите вестници да надушат историята и Шел се опита да си втълпи, че няма значение дали ще разкрие информацията предварително. Пък и дори новината да не се появеше първо при тях, „Бохусленинген“ имаше предимството на местен вестник и можеше да излезе с много по-добри последващи статии.

Шел постоя няколко секунди с телефона пред себе си, докато събере мислите си и нахвърли няколко бележки в един тефтер. Трябваше да е добре подготвен, когато се обади на Свен Никласон, политическия репортер в „Експресен“, и го помоли за помощ във връзка с Йон Холм. И Гимле.

* * *

Паула слезе внимателно от лодката. Мелберг бе продължил да ѝ се кара през целия път – първо в колата, а после в „Моята Луис“, една от лодките на бреговата охрана. Но джавкането му не звучеше особено убедително. Вече я познаваше достатъчно добре, за да знае, че няма начин да я разубеди.

– Внимавай. Майка ти ще ме убие, ако паднеш.

Той я държеше за едната ръка, а Виктор за другата.

– Обади ми се, ако имате нужда да ви откарам обратно – каза Виктор и Мелберг кимна.

– Не разбирам защо настояваш да дойдеш – каза Мелберг, докато вървяха към къщата. – Стрелецът може би още е някъде тук. Може да стане опасно, а не рискуваш само своя живот.

– Мина почти час, откакто Аника се обади. Стрелецът отдавна е избягал. Освен това предполагам, че тя се е свързала с Патрик и Йоста, така че и те скоро ще са тук.

– Да, но... – започна Мелберг, но след това млъкна. Бяха стигнали входната врата и той извика: – Ехо! Полицията е тук!

Рус мъж с изтормозено изражение тръгна към тях и Паула предположи, че това е Мортен Старк. Докато идваха насам с лодката, тя все пак бе успяла да изкопчи от Мелберг малко информация за случая.

– Качихме се горе в спалнята. Предположихме, че там ще е... най-безопасно.

Той хвърли поглед през рамо към стълбите, където се появиха още двама души. Паула се сепна, щом разпозна една от жените.

– Ана? Какво правиш тук?

– Дойдох да взема някои мерки, ще работя по интериорния дизайн.

Тя беше малко пребледняла, но изглеждаше овладяна.

– Всички ли са невредими?

– Да, за щастие – отговори Ана и другите кимнаха.

– Спокойно ли е, откакто ни се обадихте? – попита Паула и огледа наоколо. Макар и да вярваше, че стрелецът отдавна е изчезнал, не можеше да поеме риска да действа въз основа на това предположение. Откакто пристигнаха, се ослушваше напрегнато и за най-малкия шум.

– Да, не сме чули нищо повече. Искате ли да видите къде попаднаха изстрелите?

Изглежда, Ана бе поела командването, а другите двама стояха предпазливо зад нея. Мортен беше прегърнал Ева, която се взираше право напред, скръстила ръце на гърдите си.

– Естествено – отвърна Мелберг.

– Стана в кухнята – каза Ана и ги поведе натам, след което спря на прага на помещението. – Както виждате, куршумите са били изстреляни отвън и са минали през прозореца.

Паула огледа пораженията. По целия под бяха пръснати стъкла, но най-много парчета имаше под разбития прозорец.

– В кухнята имаше ли някого по време на стрелбата?

– Ева беше вътре – каза Ана и леко побутна Ева.

Тя вдигна бавно поглед и огледа помещението, сякаш го виждаше за пръв път.

– Чу се гръм – каза тя. – Звукът беше толкова силен. Не разбрах какво става. След това отново гръмна.

– Значи, два изстрела – каза Мелберг и влезе в кухнята.

– Не бива да стъпваме вътре, Бертил – каза Паула.

Вътрешно ѝ се искаше Патрик да беше тук. Не беше сигурна, че ще може собственоръчно да озапти Мелберг.

– Няма страшно. Бил съм на повече местопрестъпления, отколкото ти ще видиш през цялата си кариера, така че знам какво може и какво не може да се прави – каза той и стъпи върху едно голямо парче стъкло, което се строши под тежестта му.

Паула си пое дълбоко дъх.

– Все пак мисля, че Турбьорн и екипът му трябва да заварят местопрестъплението непокътнато.

Мелберг се престори, че не я чува, и се приближи до дупките, които куршумите бяха оставили в стената.

– Аха! Ето ги калпазаните! Къде са ви найлоновите торбички?

– В третото чекмедже – каза Ева разсеяно.

Мелберг издърпа чекмеджето и извади ролка торбички за фризер. Откъсна една и си сложи чифт ръкавици за миене на съдове, които висяха от кранчето на мивката.

– Да видим сега – каза той, щом се върна обратно до стената. – Не са много навътре, така че лесно ще ги извадя. Няма да има много работа за Турбьорн.

– Но първо трябва да се направят снимки и... – възрази Паула, но Мелберг като че ли не чу и дума от казаното.

Вместо това изчовърка куршумите от стената и ги пусна в торбичката, която вдигна самодоволно пред себе си, след което я прибра в джоба си. После свали шумно ръкавиците и ги хвърли в мивката.

– Трябва да се внимава с отпечатъците – каза той и сви вежди. – Много е важно за събирането на доказателства. След толкова години служба тези навици са се вкоренили в мен.

Паула прехапа устни толкова силно, че усети вкус на кръв в устата си. Побързай, Хедстрьом, повтаряше си тя. Но никой не отговори на молитвите ѝ и Мелберг продължи небрежно да тъпче стъклата по пода.

16

Фелбака, 1931

Усещаше погледите, вперени в тила ѝ. Хората си мислеха, че Дагмар не схваща нищо, но тя нямаше да се остави да бъде измамена, най-малкото от Лаура. Дъщеря ѝ се преструваше на много добра и печелеше симпатиите на всички. Обясняваха как била истинска малка домакиня и колко жалко било, че има майка като Дагмар. Никой от тях не осъзнаваше каква всъщност е Лаура, но Дагмар виждаше отвъд лицемерието ѝ. Знаеше какво се крие под повърхността. Лаура носеше същото проклятие като нея. Беше жигосана, макар белегът да беше под кожата ѝ и да не си личеше. Двете деляха една и съща съдба и Лаура не биваше да си въобразява друго.

Дагмар трепереше леко, седнала на кухненския стол. Със сутрешната чашка бе изяла и един гол сухар, като напук изрони колкото се може повече трохи. Лаура мразеше по пода да има трохи и нямаше да миряса, докато не ги измете. Няколко трошици бяха паднали на масата и Дагмар ги събори на земята. На малката щеше да ѝ се отвори работа след училище.

Дагмар барабанеше неспокойно с пръсти по покривката. Изпитваше тревога, на която постоянно трябваше да намира някакъв отдушник. Отдавна не можеше да стои спокойно на едно място. Бяха минали дванайсет години, откакто Херман я напусна. Въпреки това тя все още можеше да усети ръцете му, опипващи тялото ѝ. Тяло, което толкова се бе променило, че тя вече нямаше нищо общо с девойката от едно време.

Гневът, който бе изпитала към него в малката, стерилна болнична стая, сякаш се беше изпарил. Тя го обичаше и той я обичаше. Нещата не се бяха получили така, както си представяше, но поне беше хубаво да знае чия е вината. Всяка секунда, дори в сънищата си, Дагмар виждаше пред себе си лицето на Карин Гьоринг, която я гледаше надменно и подигравателно. Ясно беше, че унижението на Дагмар и Лаура ѝ е доставило удоволствие. Дагмар забарабани още по-силно по масата. Мислите за Карин я бяха обсебили и именно благодарение на тях и на алкохола успяваше да върви изправена ден след ден.

Пресегна се към вестника, който лежеше на масата. Тъй като нямаше пари за вестници, Дагмар крадеше непродадени стари броеве от вързопите зад магазина, предназначени за връщане. Винаги преглеждаше внимателно всяка страница, понеже на няколко пъти бе попадала на статии за Херман. Беше се върнал в Германия. Споменаваше се и името Хитлер, което Херман бе изкрещял в болницата. Дагмар се вълнуваше, четейки статиите. Това беше нейният Херман, а не дебелият, крещящ човек, облечен в болнични дрехи. Сега пак носеше униформа и макар да не беше толкова красив и стилен като едно време, той отново беше мъж с власт.

Ръцете ѝ още трепереха, когато разтвори вестника. Започваше да минава все повече време, преди да се прояви ефектът от сутрешната чашка. Май не беше зле да пийне още една. Дагмар се изправи и си сипа стабилно количество алкохол. Изпи го на една глътка и усети как топлината незабавно се разпростира из тялото ѝ и облекчава тремора. После седна обратно до масата и започна да разлиства вестника.

Почти беше стигнала до последната страница, когато откри статията. Буквите се завъртяха пред очите ѝ и тя трябваше да положи усилия, за да се съсредоточи върху заглавието: „Съпругата на Гьоринг погребана. Венец от Хитлер“.

Дагмар разгледа двете снимки. После по устните ѝ се разля усмивка. Карин Гьоринг беше мъртва. Вярно беше. Дагмар се засмя високо. Вече нищо не спираше Херман. Най-накрая щеше да се върне при нея. Краката ѝ затропаха по пода от радост.

Този път Юсеф отиде сам до гранитната кариера. Ако трябваше да бъде честен, не обичаше особено чуждата компания. Можеше да открие това, което търси, само ако се вгледа в самия себе си. Никой друг не можеше да му го даде. Понякога му се искаше да беше различен или по-точно да приличаше повече на останалите хора. Да можеше да изпита чувство за принадлежност, да бъде част от нещо. Но вместо това не можеше да се сближи дори със собственото си семейство. Буцата в гърдите му беше толкова твърда, че се чувстваше като дете, което е притиснало нос към витрината на магазина за играчки и вижда всички чудеса вътре, но не смее да отвори вратата. Нещо му пречеше да влезе и да протегне ръка напред.

Седна на един каменен блок и мислите му отново се върнаха към родителите му. Бяха минали десет години от смъртта им, но той продължаваше да се чувства като изгубен. И още се срамуваше, че бе крил тайната си от тях. Баща му винаги бе изтъквал колко е важно хората да си имат доверие, да бъдат честни и да казват истината. Освен това знаеше, че Юсеф крие нещо от тях, беше го показал. Но как можеше да им разкаже? Някои тайни бяха твърде големи, а родителите му бяха жертвали толкова много заради него.

Бяха изгубили всичко през войната: роднини, приятели, вещи, сигурност, дори родината си. Всичко освен вярата и надеждата за един по-добър живот. Докато са страдали, Алберт Шпеер^27 е обикалял наоколо, сочил е с пръст и е поръчвал камъни за изграждането на главния град в завоюваната с кръв империя. В действителност Юсеф не знаеше дали Шпеер е идвал лично, но някои от подчинените му със сигурност се бе разхождал из каменоломната до Фелбака.

Войната не му се струваше като събитие от далечното минало. Всеки ден от детството си Юсеф беше слушал историите за преследването на евреите, за предателствата, за миризмата на дима, излизащ от комините в лагерите, за ужаса, изписан по лицата на войниците освободители. Бе слушал и как Швеция приела спасените пленници с отворени обятия, но в същото време упорито отказвала да признае участието си във войната. Баща му всеки ден говореше за това как новата му страна трябва да се изправи и да признае престъпленията си. Тези думи бяха като гравирани в съзнанието на Юсеф, също като числата, татуирани по ръцете на родителите му.

Сключил ръце в молитва, той погледна нагоре към небето. Молеше се да има силата да управлява правилно наследството си и да се справи със Севастиан и с миналото, което сега заплашваше да провали плановете му. Годините летяха бързо и той успешно бе забравил случилото се. Човек можеше сам да напише историята си. Той самият бе предпочел да изтрие тази част от живота си и се надяваше Севастиан да е сторил същото.

Юсеф се изправи и избърса прахта от панталона си. Надяваше се Господ да е чул молитвите му, отправени от каменоломната, символизираща както това, което е могло да бъде, така и това, което щеше да бъде. С тези камъни Юсеф щеше да изгради знание, а от знанието идваха разбирането и мирът. Щеше да плати дълга към предците си, към евреите, които са били измъчвани и потискани. Осъществяването на това дело щеше да изтрие срама завинаги.

27 Алберт Шпеер (1905–1981) – немски архитект и политик, наричан Първи архитект на III райх, министър на въоръженията и военната промишленост, осъден от Военния трибунал в Нюрнберг на 20 години затвор. – Б. р.

* * *

Мобилният телефон звънна, но Ерика прекъсна повикването. Обаждаха се от издателството и за каквото и да ставаше дума, вероятно щеше да изисква време, с което тя не разполагаше.

Сигурно за стотен път огледа кабинета си. Много неприятно ѝ беше, че някой е бил тук и е ровил из вещите ѝ, част от които тя считаше за крайно лични. Кой ли можеше да бъде и какво ли бе търсил? Ерика седеше, потънала в мисли, и се стресна, когато чу входната врата да се отваря и затваря.

Слезе бързо долу и завари Патрик и Йоста в антрето.

– Здрасти. Какво правите тук?

Йоста извърна поглед. Изглеждаше, меко казано, неспокоен. Очевидно не приемаше тайното им споразумение особено хладнокръвно и Ерика не се сдържа да го поизмъчи малко.

– Йоста, отдавна не съм те виждала. Как е?

Едва сдържа усмивката си, когато го видя да се изчервява до ушите.

– Ами... бива – измърмори той и се загледа в краката си.

– Всичко наред ли е? – попита Патрик.

Изражението на Ерика веднага стана сериозно. За кратък миг бе успяла да забрави, че някой е влизал в дома им. Осъзна, че трябва да каже на Патрик за подозренията си, но засега нямаше доказателства. В известен смисъл имаше късмет, че Патрик не си бе вдигнал телефона по-рано. Ерика знаеше колко се притеснява мъжът ѝ, когато се случи нещо свързано със семейството. Ако повярваше, че някой е влизал тук, не беше невъзможно да реши да прати нея и децата някъде другаде. Затова, като се замисли, Ерика реши засега да си мълчи. Но не можеше да притъпи собственото си притеснение. То продължи да я гложди и погледът ѝ все се отправяше към вратата на верандата, сякаш всеки миг някой би могъл да влезе през нея.

Тъкмо се канеше да отговори на въпроса на Патрик, когато Кристина се зададе откъм пералното помещение, повлякла децата след себе си.

– Патрик, прибираш ли се? Знаеш ли какво стана преди малко? Помислих си, че ще получа инфаркт. Бях в кухнята и правех палачинки на децата, когато видях малкия Ноел да се тътри към улицата толкова бързо, колкото му позволяват късите краченца. Казвам ти, настигнах го в последния момент. Кой знае какво можеше да стане. Наистина не бива да забравяте да затваряте вратите, мъниците са много бързи. Може да стане много лошо и после да съжалявате цял живот...

Ерика гледаше впечатлено свекърва си, за да види дали някога изобщо ще си поеме дъх.

– Забравих да затворя вратата на верандата – каза тя на Патрик, без да го погледне.

– Окей, хубаво, че си се намесила, мамо. Отсега нататък просто ще внимаваме още повече, след като малките са започнали да шават толкова.

Той улови близнаците, които се втурнаха в прегръдките му.

– Здрасти, чичо Йоста – каза Мая.

Йоста отново почервеня и погледна отчаяно към Ерика. Но Патрик, който беше зает да си играе с момчетата, изглежда, не забеляза нищо.

– Дойдохме само да си взема телефона – каза той след малко, вдигайки поглед към Ерика. – Виждала ли си го?

Ерика посочи към кухнята.

– Сутринта го забрави на плота.

Той отиде и го взе.

– Търсила си ме преди известно време. Нещо конкретно ли имаше?

– Не, просто исках да ти кажа, че те обичам – каза тя, надявайки се, че Патрик няма да заподозре нищо.

– И аз те обичам, миличка – каза той разсеяно, вперил поглед в дисплея. – Имам пет пропуснати повиквания от Аника. Най-добре да се обадя и да видя за какво става дума.

Ерика опита да подслуша разговора, но Кристина бърбореше неспирно с Йоста, така че успя да чуе само отделни думи. Изражението на Патрик обаче казваше повече.

– Стрелба на остров Вальо. Някой е стрелял към къщата. Ана също е там. Аника каза, че тя е подала сигнала.

Ерика сложи ръка на устата си.

– Ана? Тя добре ли е? Ранена ли е? Кой...?

Осъзнаваше колко несвързано звучи, но през ума ѝ минаваше единствено мисълта, че нещо може да се е случило с Ана.

– Доколкото разбирам, е невредима. Това е добрата новина – каза Патрик и се обърна към Йоста. – Лошата е, че Аника се е видяла принудена да се обади на Мелберг, след като не е могла да се свърже с нас.

– Мелберг? – повтори Йоста подозрително.

– Да, трябва да отидем на острова възможно най-бързо.

– Не трябва да ходите там, ако някой стреля – каза Кристина и сложи ръце на кръста си.

– Естествено, че трябва. Това ми е работата – отвърна Патрик раздразнено.

Кристина го погледна обидено, вирна брадичка и отиде във всекидневната.

– И аз идвам – каза Ерика.

– В никакъв случай.

– Напротив. Ако Ана е там, идвам с вас.

Патрик я погледна строго.

– Някакъв луд стреля по хората. Никъде няма да ходиш!

– Там ще има и други полицаи, какво би могло да ми се случи? Ще бъда в пълна безопасност – каза тя, връзвайки връзките на белите си маратонки.

– А кой ще се грижи за децата?

– Кристина ще остане да ги гледа.

Ерика се изправи и по погледа ѝ си личеше, че всякакви протести са безсмислени.

Докато вървяха към лодката, чувстваше как тревогата ѝ расте с всеки удар на сърцето ѝ. Патрик можеше да се муси колкото си иска. Ана беше нейна отговорност.

* * *

– Пютан? Тук ли си?

Пърси обикаляше объркано апартамента. Пютан не му беше споменавала, че ще излиза. Бяха заминали за Стокхолм за няколко дни. Един приятел празнуваше шейсетия си рожден ден и нямаше как да пропуснат събитието. Голяма част от шведската аристокрация сигурно щеше да се появи, за да вдигне наздравица за рожденика. Щяха да присъстват и някои от големците в шведския бизнес. Разбира се, по време на такива събирания те не бяха толкова важни. Йерархията беше строго определена и нямаше значение дали някой е изпълнителен директор на голяма компания, ако не идва от правилния род, няма правилното име и не е посещавал правилното училище.

Самият Пърси отговаряше на всички критерии. Така беше още от раждането му. За него това бе нещо естествено като дишането, затова обикновено дори не се замисляше над този факт. Проблемът беше, че сега рискуваше да стане граф без замък, а това би се отразило много сериозно на положението му. Нямаше да пропадне в йерархията чак до нивото на новобогаташите, но определено щеше да бъде понижен.

Щом влезе във всекидневната, спря пред количката с напитки и отвори едно уиски. „Макмюра Прелюдиум“, около пет хиляди крони бутилката. Никога не би му хрумнало да опита нещо с по-ниско качество. Ако някога се окажеше принуден да пие „Джим Бийм“, можеше направо да вземе стария люгер на баща си и да се застреля.

Най-много му тежеше мисълта, че е разочаровал баща си. Пърси беше най-голямото дете и винаги се бе радвал на специално внимание. Всички в семейството бяха наясно. Делово и без излишни емоции, бащата бе заявил пред децата си, че „Пърси е специален и някой ден именно той ще ме замести“. Пърси тайно се наслаждаваше, когато баща им поставяше брат му и сестра му на място. В същото време обаче си затваряше очите за разочарованието, което понякога виждаше в погледа на баща си. Знаеше, че той го смята за слаб, страхлив и разглезен. Може би беше вярно, че майка му твърде много го закриляше. Неведнъж бе разказвала историята как едва не умрял. Родил се два месеца по-рано, малък като птиче. Лекарите казали на родителите му да не разчитат, че ще оцелее, но тогава Пърси за пръв и последен път в живота си проявил сила. Противно на всички очаквания той оживял, макар и здравето му да било крехко.

Апартаментът имаше красив еркер, който гледаше към площада с фонтана „Карлаплан“. Пърси застана до прозореца с чашата уиски в ръка и се загледа в тълпата долу. Зимно време мястото беше пусто, но сега всички пейки бяха заети, а децата си играеха, ядяха сладолед и се радваха на слънцето.

Отвън се чуха стъпки и Пърси наостри уши. Пютан ли се прибираше? Сигурно беше излязла да си купи нещо набързо. Дано само банката да не е запорирала кредитната ѝ карта, помисли си Пърси. Чувстваше се унизен. В какво се бе превърнало обществото? Да идват и да искат цяло състояние под формата на данъци! Проклети комунисти. Пърси стисна здраво чашата. Мери и Чарлс имаше доста да злорадстват, ако научеха за обхвата на финансовите му проблеми. Двамата до ден-днешен продължаваха да разпространяват лъжите си, че ги е изгонил от дома им и ги е лишил от нещо, което им принадлежи.

Внезапно в мислите му изплува интерната на Вальо. Искаше му се никога да не бе попадал там. Тогава нищо от станалото на острова нямаше да се случи. Станалото, за което бе решил да не мисли, но което все пак се промъкваше в съзнанието му от време на време.

В началото смяташе, че смяната на училището е отлична идея. Атмосферата в Лундсберг беше станала нетърпима, откакто директорът разбра, че Пърси е бил един от учениците, които са стояли и са гледали как двама от тамошните хулигани принуждават редовната изкупителна жертва в училището да изпие голямо количество разхлабително точно преди закриването на учебната година в аулата. Белите летни дрехи на момчето се бяха изцапали с кафяво чак до гърба.

След този инцидент директорът извика бащата на Пърси в Лундсберг, за да проведат разговор на четири очи. Директорът искаше да избегне скандала и затова не стигна чак дотам да изключи Пърси, но призова баща му да му намери друго училище. Баща му побесня. Пърси само беше гледал, това все пак не беше незаконно, нали? Но накрая се призна за победен и след като разпита внимателно подходящите хора, разбра, че най-добрият вариант е интернатът на Рюне Елвандер на остров Вальо. Всъщност би предпочел да прати Пърси в чужбина, но този път майка му бе тропнала с крак. Затова го пратиха в училището на Рюне и впоследствие му се налагаше да потиска редица мрачни спомени.

Пърси отпи голяма глътка. Животът го бе научил, че срамът не е толкова лош, когато се смеси с уиски. Огледа стаята. Беше дал пълна свобода на Пютан по отношение на обзавеждането. Всички тия груби, бели мебели не му бяха много по вкуса, но стига съпругата му да не пипаше стаите в замъка, можеше да прави каквото си иска с апартамента. Замъкът трябваше да си остане точно такъв, какъвто е бил по времето на баща му, дядо му и прадядо му. Това беше въпрос на семейна чест.

Стомахът му тревожно се сви и Пърси отиде в спалнята. Пютан вече трябваше да се е прибрала. Довечера бяха канени на коктейл в дома на добри приятели и в такива случаи тя обикновено започваше да се приготвя още от ранния следобед.

В спалнята всичко изглеждаше наред, но неприятното чувство не искаше да си отиде. Той остави чашата върху нощното шкафче на Пютан и бавно се приближи до нейната част от гардероба. Отвори вратата и няколко закачалки се залюляха от полъха на въздуха. Гардеробът беше празен.

* * *

Никой не би повярвал, че само преди някой и друг час тук е имало стрелба, помисли си Патрик, щом акостира до кея. Всичко наоколо беше спокойно и неподвижно, почти нереално.

Още преди да успее да върже лодката, Ерика скочи на сушата и се затича към къщата. Следван плътно от Йоста, Патрик се втурна по петите ѝ. Тя обаче тичаше толкова бързо, че не можа да я настигне. Когато най-накрая се добра до къщата, Ерика вече беше вътре, прегърнала сестра си. Мортен и Ева седяха свити на един диван, а до тях стояха Мелберг и Паула.

Патрик нямаше представа защо тя е тук, но се радваше, че ще може да получи смислен доклад за случилото се.

– Всички ли са добре? – попита той и се приближи до Паула.

– Да. Само са малко разтърсени от случката, най-вече Ева. Някой е стрелял през прозореца, докато е била сама в кухнята. Огледахме и нямаме причини да смятаме, че стрелецът все още е наблизо.

– Обадихте ли се на Турбьорн?

– Да, екипът е на път. Но може да се каже, че Мелберг вече започна със събирането на улики.

– Да, открих куршумите – каза Мелберг и вдигна найлонова торбичка, в която имаше два куршума. – Не бяха много навътре и лесно ги извадих. Който и да е стрелял, трябва да се е намирал доста далеч, защото куршумите са изгубили доста от скоростта си, докато се забият в стената.

Патрик усети как гневът се надига вътре в него, но нищо нямаше да спечели, ако направеше сцена, затова пъхна ръце в джобовете си и пое дълбоко дъх няколко пъти. Като му дойдеше времето, щеше да проведе сериозен разговор с Мелберг относно правилата, които трябва да се следват огледа на местопрестъпление.

Обърна се към Ана, която се опитваше да се измъкне от прегръдките на Ерика.

– Къде се намираше по време на стрелбата?

– На горния етаж – каза тя и посочи към стълбите. – Ева беше слязла в кухнята, за да направи кафе.

– Ами ти? – обърна се той към Мортен.

– Бях в мазето, за да взема още боя. Тъкмо се бях върнал от Фелбака и на практика слязох долу още с влизането си. Малко след това чух гърмежите.

Докато разказваше, лицето му пребледня въпреки слънчевия загар.

– И на кея нямаше чужда лодка, когато пристигна? – попита Йоста.

Мортен поклати глава.

– Не, само тази на Ана.

– Виждали ли сте непознати хора наоколо?

– Не, изобщо.

Ева гледаше напред със стъклен поглед.

– Кой прави това? – попита Мортен, поглеждайки отчаяно към Патрик. – Кой ни преследва? Свързано ли е с картичката, която ви дадох?

– За жалост, още не знаем.

– Каква картичка? – попита Ерика.

Патрик игнорира въпроса ѝ, но тя му хвърли поглед, който ясно показваше, че по-късно ще го принуди да ѝ отговори.

– Отсега нататък никой да не влиза в кухнята. Считайте помещението за отцепено. Естествено, трябва да претърсим и острова, така че Ева, Мортен, най-добре би било, ако отидете във Фелбака и намерите къде да останете, докато приключим тук.

– Но... – възрази Мортен. – Не искаме.

– Напротив, ще го направим.

Гласът на Ева внезапно зазвуча решително.

– И къде ще намерим свободна стая в разгара на сезона?

– Може да останете при нас. Имаме гостна – каза Ерика.

Патрик се сепна. Тя луда ли беше? Да не предлагаше на Ева и Мортен да живеят при тях, докато разследването още тече?

– Наистина? Сигурна ли си? – попита Ева, гледайки към Ерика.

– Естествено. Тъкмо ще ти покажа материалите, които съм събрала за рода ти. Вчера отново ги прегледах набързо и наистина са много интересни.

– Въпреки това не смятам... – започна Мортен, но после отпусна рамене. – Ще направим така. Ти отиди с тях, а аз ще остана.

– Предпочитам никой от вас да не е тук – каза Патрик.

– Оставам.

Мортен погледна Ева, която не възрази.

– Окей, тогава предлагам Ева, Ерика и Ана да тръгват, за да можем да започнем работа, докато чакаме Турбьорн. Йоста, ти провери пътеката до брега и виж дали някой може да е дошъл оттам. Паула, можеш ли да огледаш района около къщата? Аз ще направя един по-широк кръг. По-лесно ще е, когато Турбьорн донесе детектор за метал, но дотогава ще трябва да се помъчим. Ако имаме късмет, ще открием оръжието захвърлено в някой храст.

– А ако нямаме, то също ще лежи на дъното на морето – каза Йоста.

– Възможно е, но трябва да опитаме и да видим какво ще открием – каза Патрик и се обърна към Мортен. – Ти стой настрана, доколкото е възможно. Както казах, не е особено добра идея да останеш тук, особено през нощта, когато няма да сме тук.

– Мога да работя на горния етаж. Няма да ви се пречкам – увери го Мортен с безизразен глас.

Патрик го изгледа, но реши да не настоява. Ако Мортен не искаше да напусне острова, той не можеше да го принуди. Така че отиде до Ерика, която стоеше на вратата, готова да тръгва.

– Ще се видим вкъщи – каза той и я целуна по бузата.

– Да. Ана, да вземем твоята лодка? – каза тя и подобно на немска овчарка с повереното ѝ стадо подкара напред двете жени.

Патрик не можа да не се усмихне. Помаха им, след което се обърна към шарената групичка полицаи. Би било чудо, ако изобщо успееха да намерят нещо.

* * *

Вратата се отвори бавно. Йон свали очилата си за четене и остави книгата.

– Какво четеш? – попита Лив и седна на ръба на леглото.

Той отново вдигна книгата, за да ѝ покаже корицата.

– Race, evolution and behaviour^28 на Филип Ръштън.

– Добра е, четох я преди няколко години.

Йон хвана ръката ѝ и се усмихна.

– Жалко, че почивката ни скоро свършва.

– Да, доколкото тази седмица можеше да се нарече почивка. По колко часа на ден работихме?

– Вярно е – каза той и сбърчи чело.

– Отново ли мислиш за статията в „Бохусленинген“?

– Не, ти вероятно си права. Няма страшно. След няколко седмици вече ще е забравена.

– Тогава Гимле ли те тревожи?

Йон я погледна сериозно. Би трябвало да знае, че не бива да говори на глас за това. Само хората от най-вътрешния кръг знаеха за проекта и той дълбоко съжаляваше, че не изгори листчето, на което си бе водил бележки. Грешката беше непростима, макар и да не можеше да бъде сигурен, че онази писателка го е взела. Можеше течението да го е отвяло и да е някъде в къщата. Но дълбоко в себе си Йон знаеше, че обяснението не е толкова просто. Преди Ерика Фалк да дойде, бележката беше в купчината с документи. Но когато я потърси малко по-късно, вече я нямаше.

– Ще успеем – каза Лив и го погали по бузата. – Вярвам в това. Стигнахме много далеч, но рискуваме да спрем дотук, ако не направим нещо драстично. Трябва да си отворим повече място за действие. За доброто на всички е.

– Обичам те.

Беше искрен. Никой друг не го разбираше така, както Лив. Двамата бяха делили мисли и преживявания, успехи и беди. Тя беше единственият човек, на когото се доверяваше, и само тя знаеше какво се бе случило със семейството му. Вярно, много хора бяха чували историята. Клюките не спряха с години, но Йон беше споделял мислите си от онова време единствено с Лив.

– Може ли да спя тук тази нощ? – попита Лив ненадейно.

Погледна го неуверено и Йон се изпълни с противоречиви чувства. Дълбоко в себе си най-много искаше топлото ѝ тяло да е близо до неговото, да заспи с ръце около нея, вдишвайки аромата на косата ѝ. Същевременно обаче знаеше, че няма да се получи. Близостта носеше със себе си много очаквания и караше всички разочарования и неизпълнени обещания да излязат на повърхността.

– Може да опитаме отново – каза тя и погали опаката страна на дланта му. – Мина доста време и може би нещата... са се променили?

Той се извърна рязко и дръпна ръката си. Споменът за импотентността му почти го задушаваше. Не можеше отново да си го причини. Лекарите, малките сини хапчета, странните помпички, погледът на Лив, когато той не успееше да го вдигне... Не, нямаше да стане.

– Върви си, моля те.

Той взе книгата и я вдигна като щит пред себе си. Загледа се невиждащо в буквите, чувайки как Лив пристъпва по пода и бавно затваря вратата след себе си. Очилата му още стояха на нощното шкафче.

28 Раса, еволюция и поведение (от англ.). – Б. пр.

* * *

Патрик се прибра късно. Ерика седеше сама на дивана пред телевизора. Не бе успяла да разчисти, след като децата си бяха легнали, така че Патрик трябваше да внимава да не настъпи някоя от играчките, разпилени по пода.

– Ева спи ли? – попита той и седна до нея.

– Да, заспа още в осем. Изглеждаше напълно изтощена.

– Нищо чудно – каза Патрик и качи крака на масичката пред дивана. – Какво гледаме?

– Летерман.

– Кой е гост?

– Меган Фокс.

– О... – каза Патрик и се отпусна между възглавниците на дивана.

– Да не възнамеряваш да си разпалиш въображението с фантазии за Меган Фокс, които после да разиграеш върху бедната си съпруга?

– Възнамерявам – каза той и зарови глава във врата ѝ.

Ерика го избута.

– Как мина на острова?

Патрик въздъхна.

– Зле. Претърсихме, каквото можахме, преди да се стъмни. Турбьорн дойде с подкрепление около половин час след като тръгнахте. Но не открихме нищо.

– Нищо?

Ерика взе дистанционното и намали звука.

– Не, нямаше никакви следи от стрелеца. Най-вероятно оръжието е хвърлено в морето. Но все пак куршумите може да ни дадат някаква следа. Турбьорн ги прати за анализ в лабораторията.

– За каква картичка говореше Мортен?

Патрик не отговори веднага. Трябваше да внимава. Не можеше да разкрие твърде много информация по време на активно разследване, но пък неведнъж се бяха възползвали от способностите на Ерика. Патрик взе решение.

– Ева цял живот е получавала картички за рождения си ден, подписани от някой си „Й“. Никога не са били заплашителни. Досега. Вчера Мортен дойде в управлението и ни показа последната картичка, пристигнала по пощата. Посланието ѝ имаше съвсем различен характер.

– Значи, подозирате, че човекът, който праща картичките, стои зад събитията на Вальо?

– Все още нищо не подозираме, но безспорно трябва да проверим тази следа. Мислех утре да взема Паула и да отидем до Гьотеборг, за да говорим с осиновителите на Ева. Йоста не го бива много в такива ситуации, както знаеш. А Паула ме умоляваше да ѝ разреша да поработи малко. Изглежда я е хванал съклетът.

– Само гледай да не се преумори. Лесно е човек да надцени собствените си възможности.

– Ама че си мама квачка – усмихна се Патрик. – Спокойно, минал съм през две бременности. Не падам от небето.

– Нека поясня нещо. Не си минал през две бременности. Не помня да си имал болки в пелвиса, синдром на неспокойните крака, подути глезени или пък киселини, нито да си претърпял двайсет и две часово раждане и секцио.

– Окей, разбрах – каза Патрик и вдигна отбранително ръце. – Но обещавам да се грижа за Паула. Мелберг никога не би ми простил, ако нещо ѝ се случи. Кой каквото ще да казва за него, но човекът би минал през огън и вода за семейството си.

По телевизора тръгнаха финалните надписи на шоуто на Летерман и Ерика започна да превключва каналите.

– Какво прави Мортен на острова, между другото? Защо настояваше да остане?

– Не знам. Никак не ми се искаше да го оставим там сам. Нещо ми подсказва, че е на път да се разпадне. Изглежда спокоен и приема всичко със странно равнодушие, но ми напомня за онази картинка с патицата, която се носи спокойно по водата, докато всъщност гребе бясно с крака под повърхността. Разбираш ли какво имам предвид?

– Да, напълно.

Ерика продължи да сменя каналите. Накрая се спря на „Смъртоносен улов“ по Дискавъри и се загледа разсеяно в проблясващите образи. Насред страховита буря мъже с дъждобрани вадеха от водата клетки, пълни с големи паякоподобни крабове.

– Няма ли да вземете и Ева с вас?

– Не, мисля, че е по-добре да поговорим с родителите ѝ насаме. Паула ще дойде тук в девет сутринта и ще тръгнем към Гьотеборг с волвото.

– Добре, през това време ще покажа на Ева материалите.

– Аз също не съм ги виждал. В тях има ли нещо, което може да е от значение за разследването?

Ерика се замисли, но после поклати глава.

– Не, вече ти разказах всичко, което може да има някаква връзка. Информацията, с която разполагам, се отнася до далечното минало и би представлявала интерес главно за нея, струва ми се.

– Все пак трябва да ми ги покажеш. Но не днес. Сега искам само да те гушкам.

Той се премести по-близо до Ерика, прегърна я и облегна глава на рамото ѝ.

– Боже, каква работа имат тези момчета. Това си изглежда опасно за живота. Добре че не се занимавам с лов на крабове.

– Да, скъпи. Всеки ден благодаря на бога, че не си ловец на крабове.

Тя се засмя и го целуна по челото.

* * *

Откакто стана злополуката, Леон понякога усещаше как ставите му сякаш пулсират. Пробождаше го болка, която като че ли предупреждаваше, че нещо ще се случи. В момента отново изпитваше това усещане, подобно на потискащата жега преди силна гръмотевична буря.

Ия беше свикнала да разчита настроенията му. Обикновено го хокаше, когато потъне в тревожни размисли, но не и този път. Сега двамата старателно се избягваха. Движеха се из къщата, без да се засичат.

Това донякъде го дразнеше. Знаеше, че най-големият му враг винаги е била скуката. Когато беше малък, баща му се радваше на неспособността му да стои на едно място и на желанието му постоянно да търси предизвикателства. Мама се вайкаше заради всички счупвания и ожулвания, но татко се гордееше с него.

След онзи Великден повече не видя баща си. Заминал за чужбина, без да успее да се сбогува. После годините започнаха да се нижат една след друга, а Леон беше твърде зает да граби от живота с пълни шепи. Въпреки това татко беше щедър и му превеждаше средства веднага щом сметката се изпразнеше. Никога не го бе упреквал, нито се беше опитвал да го ограничи. Напротив, оставяше го да се рее свободно.

Накрая обаче Леон се издигна твърде близо до слънцето. Винаги бе знаел, че ще стане така. Родителите му вече бяха починали и не видяха как катастрофата по криволичещия планински път го лиши от тялото му и от страстта му за приключения. Така и не се наложи баща му да го види прикован към инвалидната количка.

С Ия бяха изминали дълъг път заедно, но решителният миг наближаваше. Трябваше им само малка искра, която да подпали всичко. И Леон не възнамеряваше да остави друг да запали тази искра. Това беше негово задължение.

Ослуша се. В къщата беше съвсем тихо. Ия сигурно вече си беше легнала. Леон вдигна мобилния си телефон от масата и го постави в скута си. После излезе на верандата и без да се колебае започна да набира номерата един по един.

Щом приключи с разговорите, той отпусна ръце на бедрата си и се загледа към Фелбака. Беше паднал мрак, но стотици лампи огряваха градчето и то приличаше на огромна таверна. Леон се обърна към морето и остров Вальо. Светлините в старата детска колония бяха изгасени.

17

Гробище „Лувьо“, 1933

Бяха изминали две години от смъртта на Карин, но Херман още не бе дошъл да я вземе. Вярна като куче, Дагмар го чакаше, докато дните се превръщаха в седмици, месеци и години.

Междувременно продължаваше внимателно да следи новините във вестниците. Херман беше станал министър в Германия. На снимките изглеждаше привлекателен в хубавата си униформа. Властен мъж, и очевидно важен за онзи Хитлер. Докато той беше в Германия и правеше кариера, Дагмар можеше да разбере защо я оставя да чака. Но сега във вестниците пишеше, че Херман отново е в Швеция, така че бе решила да го улесни. Той беше зает човек и ако нямаше време да отиде при нея, тя щеше да отиде при него. Като съпруга на изтъкнат политик, щеше да ѝ се наложи да се нагоди към нуждите му, а вероятно и да замине за Германия. Осъзнаваше, че момичето не може да дойде с тях. Не подхождаше на мъж с положението на Херман да има извънбрачна дъщеря. Но Лаура вече беше на тринайсет години и можеше да се оправя сама.

Във вестниците не пишеше къде живее Херман и Дагмар не знаеше как да го открие. Отиде до стария му адрес на „Уденгатан“, но ѝ отвори съвсем непознат мъж, който каза, че семейство Гьоринг отдавна са се преместили. Тя постоя нерешително пред портата, чудейки се какво да прави. Накрая се сети за гробището, където бе погребана Карин. Може би щеше да намери Херман при гроба на мъртвата му съпруга. Беше чела, че гробището се нарича „Лувьо“. Намираше се някъде до Стокхолм и след известно търсене попадна на автобус, които я откара почти до мястото.

Сега клечеше пред надгробната плоча и се взираше в името на Карин и в пречупения кръст, гравиран отдолу. Златисти есенни листа се вихреха около нея, носени от студения октомврийски вятър, но тя почти не ги забелязваше. Мислеше си, че със смъртта на Карин омразата ѝ е намаляла, но ето че сега, загърната в дрипавото си палто, мислеше за всички лишения през годините и усещаше как старият гняв се пробужда в нея.

Изправи се бързо и отстъпи няколко крачки. После стъпи здраво на земята, засили се и заблъска надгробната плоча с рамо. Остра болка я прониза чак до върховете на пръстите, но камъкът не помръдна. Ядосана, тя се нахвърли върху цветята, които украсяваха гроба, изтръгвайки ги с корените. След това отново отстъпи и този път опита да откърти зелената желязна свастика, забита до плочата. Желязото поддаде и падна в тревата. Дагмар го хвана и го издърпа толкова далеч от гроба, колкото ѝ позволиха силите.

Наблюдаваше доволно разрухата, когато усети нечия длан да я стиска за ръката.

– Какво правите, за бога?

До нея стоеше едър здрав мъж. Дагмар му се усмихна щастливо.

– Аз съм бъдещата госпожа Гьоринг. Знам, че според Херман Карин не заслужава толкова хубав гроб, но аз се погрижих и сега трябва да отида при него.

Дагмар продължи да се усмихва, но мъжът я гледаше мрачно, мърмореше си нещо и клатеше глава. Все още стискайки я здраво за ръката, той я повлече към църквата.

Час по-късно, когато пристигна полицията, Дагмар продължаваше да се усмихва.

Къщата във Фалкелиден понякога ѝ се струваше твърде малка. Дан щеше да ходи с децата при сестра си в Гьотеборг за уикенда и покрай стягането на багажа навред цареше пълен хаос. Където и да застанеше, Ана имаше чувството, че пречи. Освен това на няколко пъти трябваше да ходи до бензиностанцията, за да купи сладки, безалкохолно, плодове и комикси за пътуването.

– Вече всичко ли си имате? – попита тя, наблюдавайки планината от куфари и вещи, струпани в антрето.

Дан правеше курсове до колата и обратно, товарейки багажа. Ана още отсега виждаше, че няма място за всичко, но това си беше негов проблем. Нали той каза на децата сами да си приготвят багажа и да вземат каквото искат.

– Сигурна ли си, че не искаш да дойдеш? Не ми се ще да те оставям сама след вчерашната преживелица.

– Благодаря, но няма страшно. Всъщност ще се радвам да остана сама със себе си за няколко дни.

Тя го погледна умолително, надявайки се да я разбере и да не се почувства наранен. Той кимна и я прегърна.

– Разбирам те, скъпа. Не е нужно да ми обясняваш. Изкарай си хубаво и мисли за себе си. Яж добре, иди на шопинг или пък да поплуваш. Прави каквото искаш, само къщата да е цяла, когато се върнем.

Дан я прегърна за последно, след което продължи да товари куфарите. Ана усети как гърлото ѝ се свива. За малко да каже, че е размислила, но преглътна думите си. Нуждаеше се от време за размисъл, а вчерашният ужас не беше единственото, което трябваше да асимилира. Животът се простираше пред нея, но тя не спираше да гледа в огледалото за обратно виждане. Време беше да вземе решение. Какво трябваше да направи, за да се отърси от миналото и да погледне напред?

– Защо няма да дойдеш с нас, мамо? – попита Ема, дърпайки я за ръкава.

Ана клекна до нея и се изненада колко висока е станала дъщеря ѝ. Пролетта и лятото беше дръпнала на ръст и вече беше голямо момиче.

– Нали ти казах, че имам много работа вкъщи.

– Да, но ще ходим в Лисеберг!

Ема гледаше така, сякаш майка ѝ си е изгубила ума. И през очите на едно осемгодишно дете това си беше така, щом Ана доброволно се отказваше от посещение на увеселителния парк.

– Следващия път ще дойда с вас. Пък и знаеш колко съм плашлива. Няма да посмея да се кача на нищо. Ти си много по-смела от мен.

– Да, така е! – каза Ема и се изпъчи гордо. – Ще се возя на влакчета, на които дори татко не смее да се качи.

Ана продължаваше да се трогва всеки път, когато чуеше Ема и Адриан да наричат Дан „татко“. Това беше още една от причините да има нужда от тези два дни уединение. Трябваше да открие начин отново да заживее пълноценно. Заради семейството си.

– Ще се видим неделя вечерта – каза тя и целуна Ема по бузата.

След това дъщеря ѝ се втурна към колата, а Ана се облегна на рамката на вратата и скръсти ръце, наслаждавайки се на суматохата. Дан вече се потеше и изглежда започваше да осъзнава невъзможността на начинанието.

– Боже господи, колко неща са взели – каза той и избърса чело.

Багажникът вече изглеждаше пълен догоре, а в антрето все още имаше цял куп багаж.

– Недей! – каза той, вдигайки пръст към Ана.

Тя разпери ръце.

– Нищо не съм казала. Нито думичка.

– Адриан! Наистина ли се налага да взимаш и Дино?

Дан вдигна любимата плюшена играчка на Адриан – еднометров динозавър, който Ерика и Патрик му бяха подарили за Коледа.

– Ако Дино не може да дойде, аз също оставам вкъщи – извика Адриан и грабна динозавъра.

– Лисен? – пробва Дан вместо това. – Трябва ли да носиш всичките си кукли Барби? Не можеш ли да избереш двете най-хубави?

Лисен веднага се разплака и Ана поклати глава, след което прати въздушна целувка на Дан.

– Не мисля да се забърквам в тази битка. Един от нас трябва да остане жив. Забавлявай се.

После тя влезе вътре и се качи в спалнята. Легна върху кувертюрата и включи малкия телевизор с дистанционното. След сериозен размисъл се спря на Опра по Канал 3.

* * *

Раздразнен, Севастиан хвърли химикалката върху бележника си. Обичайното му добро настроение отказваше да се завърне, въпреки че всичко бе минало според плана.

Обичаше усещането за контрол над Пърси и Юсеф, а съвместните им бизнес начинания бяха на път да се окажат много печеливши. Понякога не разбираше другите хора. Той самият дори не би си помислил да сключи сделка с човек като себе си. Но двамата бяха отчаяни, всеки по свой начин: Пърси се страхуваше да не му отнемат бащиното наследство, а Юсеф се бореше за одобрението на родителите си. Севастиан разбираше Пърси по-добре. Той беше на път да изгуби нещо важно: пари и положение. Мотивите на Юсеф обаче си оставаха загадка. Какво значение имаше какво прави с живота си? Освен това идеята да открие музей на Холокоста беше безумна. Нямаше да се получи и ако не беше такъв идиот, Юсеф щеше да го осъзнае.

Севастиан се изправи и отиде до прозореца. Цялото пристанище беше пълно с лодки с норвежкото знаме и навсякъде по улиците се чуваше норвежка реч. Той нямаше нищо против. През годините беше сключил няколко добри имотни сделки с норвежци. Поради петролните си богатства, те бяха склонни да харчат големи суми и бяха купили къщите си на шведското крайбрежие с огромна надценка.

Бавно насочи погледа си към Вальо. Защо му трябваше на Леон да се връща и да мъти водата? За миг се замисли за него и за Йон. В действителност имаше власт и над тях, но беше достатъчно умен, за да не я използва. Вместо това, като истински хищник прецени кои са най-слабите елементи в стадото и ги отдели от другите. Сега Леон искаше отново да ги събере и Севастиан имаше чувството, че няма да спечели нищо от това. Но нещата вече бяха задвижени. Стореното, сторено. Не смяташе да се тревожи за неща, на които не можеше да повлияе.

* * *

Ерика стоя на прозореца, докато колата на Патрик не се скри от погледа ѝ. После се разбърза. Облече децата и ги качи в колата. Ева още спеше, затова Ерика ѝ остави бележка, че излиза да свърши една работа и че в хладилника има храна. Беше пратила съобщение на Йоста още щом се събуди, така че той ги очакваше.

– Къде отиваме? – попита Мая, която седеше на задната седалка, стиснала здраво куклата в скута си.

– При чичо Йоста – каза Ерика и в същия миг осъзна, че Мая неизбежно ще се разприказва пред Патрик.

Е, рано или късно той все щеше да разбере за уговорката ѝ с Йоста. Повече се притесняваше, че не му бе сподели подозренията си за взлома в дома им.

Зави в посока към река Анрос. Вече не се питаше кой би могъл да е ровил в кабинета ѝ. Знаеше отговора. По-точно казано, възможностите бяха само две. Или го бе сторил някой, който смята, че Ерика е изровила важна информация за събитията на Вальо, или пък взломът беше свързан с посещението ѝ в дома на Йон Холм и бележката, която бе взела. Като се има предвид кога се беше случило, тя клонеше към втория вариант.

– Виждам, че си довела цялото люпило – каза Йоста, щом отвори вратата.

Но блясъкът в очите му компенсираше недоволната интонация.

– Ако имаш някакви ценни вещи, за които те е страх, сега е моментът да ги скриеш – каза Ерика и събу обувките на децата.

Близнаците се залепиха срамежливо за нея, но Мая протегна ръце нагоре и извика щастливо:

– Чичо Йоста!

Той се скова. Изглежда, не знаеше как точно да реагира на възторжения израз на привързаност. Но после чертите на лицето му омекнаха и той взе Мая в прегръдките си.

– Ето я любимката на чичо – каза Йоста и я понесе навътре. – Сложил съм масата в двора – добави той след това, без да се обръща.

Ерика вдигна близнаците и го последва. По пътя огледа любопитно интериора на малката къща, разположена удобно до игрището за голф. Не знаеше какво точно бе очаквала, но това тук не беше тъжен ергенски дом, ами уютно и подредено жилище с ведри саксийни растения по первазите на прозорците.

Дворът откъм задната страна на къщата също беше учудващо добре поддържан, макар и да беше толкова малък, че вероятно не се нуждаеше от много грижи.

– Разрешено ли им е да пият сок и да ядат кифли, или сте от онези родители, които държат всичко да е здравословно и екологично? – попита Йоста, настанявайки Мая на един стол.

Ерика не можа да сдържи усмивката си и се зачуди дали в свободното си време Йоста не чете тайно списание „Мама“.

– Кифлите и сока са добре дошли – каза тя и остави близнаците, които бавно започнаха да се отдалечават от нея.

Мая видя няколко малинови храста и с радостен вик скочи от стола и се втурна към тях.

– Може ли да бере от малините?

Ерика познаваше дъщеря си достатъчно добре и знаеше, че след малко по клоните няма да е останала дори една-едничка малина.

– Нека си ги хапне – каза Йоста и сипа кафе на Ерика и на себе си. – Иначе птиците ще ги изкълват. Май-Брит ги береше и правеше конфитюри и сокове, но на мен не ми се занимава с такива неща. Ева...

Той млъкна и стисна устни, сипвайки бучка захар в кафето си.

– Да? Какво за Ева?

Ерика си спомни изражението на Ева по време на пътуването към Фелбака. Изглеждаше едновременно притеснена и облекчена и като че се разкъсваше между желанието да остане на острова и желанието да се махне оттам.

– Ева също беше способна да опоска всички малини – каза Йоста неохотно. – Лятото, когато беше при нас, не останаха нито за конфитюр, нито за сок. Но въпреки това Май-Брит се радваше. Беше толкова хубаво да я гледаме как стои пред храста по памперс и тъпче устата си с малини, а сокът се стича по дебелото ѝ тумбаче.

– Ева е живяла при вас?

– Да, но само за лятото, преди да се премести при семейството в Гьотеборг.

Ерика мълча дълго, опитвайки да смели казаното от Йоста. Странно. При проучванията си не беше открила информация, че Ева е живяла при Йоста и Май-Брит. Сега изведнъж разбра защо той се интересуваше толкова от случая.

– Обмисляли ли сте да я задържите? – попита тя накрая.

Йоста гледаше надолу и не спираше да бърка кафето си. За миг Ерика съжали, че е попитала. Макар че той беше свел глава, на нея ѝ се стори, че очите му са се насълзили. Но после Йоста се прокашля и преглътна.

– Разбира се. Много пъти сме си го мислили и сме го обсъждали. Но според Май-Брит нямаше да сме достатъчно добри родители за Ева. И аз я оставих да ме убеди. Чувствахме, че нямаме какво да ѝ предложим.

– Общували ли сте с нея, след като тя се премести в Гьотеборг?

Йоста се поколеба. После поклати глава.

– Не, сметнахме, че ще е най-лесно да прекратим всякаква връзка. В деня, когато тя замина...

Гласът му секна и той не можа да довърши изречението, но Ерика нямаше нужда от обяснения, за да го разбере.

– Какво е чувството да я срещнеш отново?

– Малко е странно. Тя вече е зряла жена, която не познавам. Но в същото време някак успявам да разпозная в нея малкото момиченце, което стоеше пред малиновите храсти и се усмихваше, щом я погледнеш.

– Вече не се усмихва много.

– Така е – каза Йоста и сбърчи чело. – Знаеш ли какво се е случило със сина им?

– Не, предпочетох да не ги питам. Но в момента Патрик и Паула пътуват към Гьотеборг, за да говорят с осиновителите ѝ. Може би ще научат нещо повече.

– Мъжът ѝ не ми харесва – каза Йоста и се протегна, за да си вземе кифла.

– Мортен? Не мисля, че му има нещо. Но като че ли имат доста проблеми във взаимоотношенията си. Все пак трябва да се справят със загубата на дете, а такова нещо може да се отрази на връзката. Виждам го и при сестра ми и Дан. Общата мъка не винаги сближава хората.

– Имаш право.

Йоста кимна и Ерика осъзна, че той много добре знае за какво говори тя. С Май-Брит бяха загубили първото си и единствено дете само няколко дни след раждането. А след това бяха изгубили и Ева.

– Виж, чичо Йоста! Има купища малини! – викна Мая откъм храстите.

– Хапвай, хапвай – викна той в отговор и очите му отново светнаха.

– Не искаш ли някой път да гледаш децата? – попита Ерика, полу на шега, полу сериозно.

– Няма да се справя с всичките три, но мога да гледам малката, ако някой път имате нужда от помощ.

– Ще го запомня.

Ерика реши скоро да отвори работа на Йоста. Мая по принцип си беше общителна, но, изглежда, отношението ѝ към киселия колега на Патрик беше по-специално. Освен това в сърцето на Йоста очевидно имаше дупка, която дъщеря ѝ можеше да запълни.

– Е, какво е мнението ти за вчерашните събития?

Йоста поклати глава.

– Не знам какво да мисля. Семейството изчезна през седемдесет и четвърта. Вероятно са били убити. През всички години след това не се случи нищо повече, докато Ева не се върна на Вальо. После настана същински ад. Защо?

– Може да изключим варианта, че преследват Ева, защото е била свидетел на нещо. Тогава е била толкова малка, че няма как да си спомня случилото се.

– Да, по-скоро някой е искал да попречи на Ева и Мортен да открият кръвта в трапезарията. Но това не се връзва със стрелбата вчера. Вече, така или иначе, се знаеше за кръвта.

– Картичката, за която говореше Мортен, все пак сочи, че някой иска да навреди на Ева. И тъй като картичките пристигат още от седемдесет и четвърта, можем да заключим, че всичко случило се през последната седмица е свързано с изчезването. Въпреки че посланията чак сега са станали заплашителни.

– Да, аз...

– Мая! Не бутай Ноел!

Ерика скочи от стола и изтича при децата, които се бяха спречкали.

– Но Ноел взе малината, а тя беше моя. Той... той я изяде – проплака Мая и опита да ритне Ноел.

Ерика хвана дъщеря си за ръката и я погледна строго.

– Стига! Няма да риташ малкия си брат. Има още много малини – каза тя и посочи храстите, натежали от зрели червени плодове.

– Но аз исках тази!

Изражението на Мая ясно показваше колко несправедливо смята, че са се отнесли с нея. Щом Ерика пусна ръката ѝ, за да вдигне Ноел и да го утеши, Мая веднага побягна към масата.

– Чичо Йоста! Ноел ми взе малината – изхлипа тя.

Той погледна намацаното ѝ с малинов сок личице, след което я вдигна усмихнат в скута си, където тя се сви на мъничка топка.

– Няма нищо, миличка – каза Йоста и я погали по главата, сякаш цял живот беше утешавал отчаяни тригодишни деца. – Знаеш ли, онази малина, която искаше, не беше най-хубавата.

– Не беше ли?

Мая веднага спря да плаче и вдигна поглед към Йоста.

– Не. Аз знам точно къде се намират най-хубавите малини. Но това трябва да е нашата тайна. Не бива да казваш на братчетата си, нито дори на мама.

– Обещавам.

– Добре, вярвам ти – каза Йоста, наведе се и зашепна нещо в ухото ѝ.

Мая го изслуша внимателно, после слезе от скута му и тръгна обратно към малиновите храсти. Ноел се беше успокоил и Ерика отново седна на масата.

– Какво ѝ каза? Къде са най-хубавите малини?

– Мога да ти кажа, но за съжаление, после ще трябва да те убия – каза Йоста и се усмихна.

Ерика се извърна и погледна към храстите. Мая стоеше на пръсти и се протягаше към онези малини, които бяха твърде високо, за да ги стигнат близнаците.

– Хитро – каза тя и се засмя. – Докъде бяхме стигнали? Да, вчерашният опит за убийство. Трябва да намерим начин да продължим напред. Успя ли да разбереш какво е станало с вещите на семейството? Би било безкрайно полезно, ако можем да ги разгледаме. Възможно ли е да са изхвърлени? Никой ли не е ходил в къщата да разтреби след случката? Те сами ли са се грижели за всичко, дори за чистенето и за градината?

Йоста изведнъж изпъна гръб.

– Боже господи, колко съм глупав. Понякога си мисля, че наистина ме хваща старческа деменция.

– Какво има?

– Трябваше да се сетя... Но той беше като част от пейзажа, което всъщност е още една причина да се замисля за него.

Ерика го зяпаше.

– За кого говориш?

– Оле Скрападжията.

– Оле Скрападжията? Онзи, който държи автоморгата в Бреке? Той какво общо има с Вальо?

– Ходеше там, когато му скимне, и помагаше с разни неща.

– И мислиш, че Оле може да е взел вещите от къщата?

Йоста разпери ръце.

– Това е едно от възможните обяснения. Той събира всичко и ако никой не е изявил претенции към вещите, не бих се учудил, ако Оле е прибрал, каквото може.

– Въпросът е дали още са у него.

– Ти да не мислиш, че Оле Скрападжията би направил пролетно чистене, за да се отърве от боклуците?

Ерика се засмя.

– Не, ако е взел вещите, можем да сме сигурни, че още са при него. Дали да не отидем още сега и да го питаме?

Тя вече бе понечила да стане, но Йоста ѝ направи знак да седне.

– Спокойно, спокойно. Ако нещата са в автоморгата, значи, са там от повече от трийсет години. Няма да изчезнат точно днес. Мястото не е подходящо за малките. Ще му се обадя по-късно и ако вещите са при него, ще отидем там, когато си свободна.

Ерика знаеше, че Йоста има право, но вече не я свърташе на едно място.

– Как е тя? – попита Йоста и мина секунда, докато Ерика разбере за кого говори.

– Ева? Ами изглеждаше съвсем изтощена. Стори ми се, че все пак се радва да се махне за малко от острова.

– И от онзи Мортен.

– Мисля, че не си го преценил добре, но има нещо вярно в това. Като гледам, двамата постоянно имат някакви търкания. Тя започва да се интересува от рода си и мислех, щом се прибера и близнаците заспят, да ѝ покажа материалите, с които разполагам.

– Сигурен съм, че ще го оцени. Родът ѝ има доста шарена история.

– Да, меко казано – каза Ерика и изпи последната глътка в чашата си. Кафето вече беше изстинало и тя направи гримаса. – Между другото, отидох да поговоря с Шел от „Бохусленинген“. Той ми разказа доста неща за миналото на Йон.

Тя му разправи накратко за семейната трагедия, която беше насочила Йон по пътя на омразата. Каза му също и за бележката, за която не бе посмяла да му спомене по-рано.

– Гимле? Нямам представа какво означава. Но не е казано, че трябва да е нещо, свързано с Вальо.

– Не, но може да го е притеснило достатъчно, за да прати някой да влезе в дома ни – каза тя, преди да успее да се спре.

– Някой е влизал у вас? Какво каза Патрик?

Ерика замълча и Йоста я зяпна.

– Не си ли му казала? – попита той, а гласът му премина във фалцет. – Сигурна ли си, че са били Йон и дружките му?

– Това е просто предположение. Всъщност не е голяма работа. Някой е влязъл през вратата на верандата, потършувал е из кабинета ми и е опитал да се логне в компютъра ми, но без успех. Трябва да се радвам, че не е взел харддиска.

– Патрик ще полудее, когато чуе за това. А ако разбере, че съм знаел и не съм му казал нищо, ще се нахвърли и на мен.

Ерика въздъхна.

– Ще му кажа. Но интересното е, че в кабинета ми има нещо достатъчно важно, та някой да поеме риска да влезе с взлом. И бих се обзаложила, че въпросното нещо е бележката.

– Йон Холм наистина ли би направил нещо такова? Ако се разчуе, че е влязъл незаконно в дома на полицай, това ще има много негативен ефект върху Приятелите на Швеция.

– Може и да е готов да го стори, ако ситуацията го налага. Както и да е, оставих бележката на Шел и той ще се опита да я разтълкува.

– Добре – каза Йоста. – Разкажи всичко това на Патрик, когато се прибере довечера. Иначе и аз ще си изпатя.

– Да, да – отвърна Ерика с досада.

Не гореше от нетърпение да каже на Патрик, но трябваше да го направи.

Йоста поклати леко глава.

– Чудя се дали Патрик и Паула ще научат нещо в Гьотеборг. Постепенно започвам да се отчайвам.

– Е, можем да се надяваме и на Оле Скрападжията – каза Ерика, доволна от смяната на темата.

– Да, винаги можем да се надяваме – каза Йоста.

18

Болница „Св. Йорген“, 1936

–Не смятаме, че е вероятно майка ти да бъде изписана в обозримо бъдеще – каза доктор Янсон, белокос, застаряващ мъж, който приличаше на коледно джудже заради голямата си брада.

Лаура въздъхна облекчено. Беше подредила живота си: имаше добра работа и ново жилище. Беше квартирантка на леля Бергстрьом на улица „Галербакен“ и разполагаше само с една малка стая. Но стаята бе нейна и вътре беше хубаво и подредено като в куклената къща, която заемаше почетно място върху високото бюро до леглото ѝ. Животът беше много по-хубав без Дагмар. От три години майка ѝ лежеше затворена в болница „Св. Йорген“ в Гьотеборг. Беше истинско облекчение да не трябва да се тревожи и да се пита каква бъркотия ще забърка Дагмар.

– От какво всъщност страда майка? – попита тя, опитвайки се да изглежда загрижена.

Беше добре облечена, както винаги, и седеше с чанта в скута, наклонила елегантно крака на една страна. Макар да беше само на шестнайсет, Лаура се чувстваше много по-голяма.

– Не можахме да поставим точна диагноза, но вероятно страда от така наречените слаби нерви. За съжаление, лечението не дава особен резултат. Тя не се отказва от своите бълнувания за Херман Гьоринг. Не е необичайно страдащите от слаби нерви да фантазират за хора, за които са чели във вестниците.

– Да, майка говори за него, откакто се помня – каза Лаура.

Лекарят я погледна състрадателно.

– Доколкото разбирам, госпожицата не е имала леко детство. Но, изглежда, се справяте добре и имате не само хубаво лице, ами и здрав разум.

– Правя каквото мога – каза тя срамежливо, но усети жлъчка в гърлото, когато в съзнанието ѝ изплуваха спомените от детството.

Мразеше, когато не ѝ се удаваше да възпре тези мисли. Обикновено успяваше да ги зарови някъде дълбоко и рядко се сещаше за майка си или за малкия, мрачен, вмирисан на алкохол апартамент, който никога не успяваше да изчисти, колкото и да търкаше и да четкаше. Беше заровила и спомените за подигравките на съучениците ѝ. Сега никой не ѝ се присмиваше заради майка ѝ, хората я уважаваха заради това, което е. А Лаура беше старателна и се отнасяше съвестно и внимателно към всичко, с което се захващаше. Вече никой не подвикваше грозни думи след нея.

Но все още изпитваше страх. Страх, че майка ѝ ще се върне и ще развали всичко.

– Искате ли да се срещнете с майка си? Съветвам ви да не го правите, но...

Доктор Янсон разпери ръце.

– О, не, мисля, че е най-добре да не я виждам. Майка така се... разстройва.

Лаура си спомняше всяка дума, която майка ѝ запрати по неин адрес при предното ѝ посещение. Нарече я с такива отвратителни имена, че Лаура дори не можеше да ги изрече на глас. Изглежда, доктор Янсон също си спомняше този случай.

– Мисля, че това е правилното решение. Стараем се тя да е спокойна.

– Надявам се, че все още не ѝ давате да чете вестници?

– Не, след случилото се тя няма достъп до пресата – отговори той и поклати уверено глава.

Лаура кимна. Преди две години ѝ се бяха обадили от болницата. Майка ѝ видяла във вестника, че Гьоринг не просто е преместил останките на съпругата си Карин в имението „Каринхол“ в Германия, ами смята да издигне специална гробна камера в нейна чест. Тогава Дагмар опустошила цялата си стая и освен това ранила един от санитарите толкова сериозно, че се наложило да го шият.

– Нали ще ми се обадите, ако има някакви новини? – попита тя и се изправи.

Хвана ръкавиците си с лявата ръка и протегна дясната, за да се сбогува. Когато обърна гръб на доктор Янсон и излезе от стаята, на устните ѝ играеше усмивка. Все още беше свободна.

Наближаваха търговски център „Торп“, северно от Удевала, когато попаднаха в сериозно задръстване. Патрик намали скоростта, а Паула се размърда до него, опитвайки се да си намери удобна поза.

Той хвърли загрижен поглед към нея.

– Наистина ли ще можеш да пътуваш до Гьотеборг и обратно?

– Да. Не се притеснявай. Достатъчно хора около мен го правят.

– Е, да се надяваме, че разкарването ще си струва. Движението днес е ужасно.

– Каквото, такова – каза Паула. – Как е Ева, между другото?

– Всъщност не знам. Когато се прибрах снощи, вече спеше, а сутринта още не беше станала. Но Ерика каза, че била страшно изтощена.

– Нищо чудно. Това, което ѝ се случва, е същински кошмар.

– Хайде карай, де!

Патрик натисна клаксона, тъй като в опашката от автомобили се бе отворила пролука, но шофьорът отпред не реагира достатъчно бързо. Паула поклати глава, но се въздържа от коментар. Достатъчно пъти се бе возила с Патрик и знаеше, че настроението му се променя, щом се озове зад волана.

Заради летния трафик им отне около час по-дълго от обикновено, за да стигнат до Гьотеборг. Сега двамата вървяха по спокойната пешеходна улица в Партиле^29, а Патрик се чувстваше така, сякаш ще експлодира.

– Боже господи, колкото е горещо днес – каза той и подръпна ризата си, за да се разхлади. – Как издържаш в тази жега?

Паула погледна снизходително към потното му чело.

– Ас чужденка, ас не потя се – каза тя, имитирайки акцент и вдигайки ръце, за да покаже, че мишниците ѝ са съвсем сухи.

– Аз се потя и за двама ни. Трябваше да си взема резервна риза. Как ще се появим така? Аз съм плувнал в пот, а ти изглеждаш като кит. Ще се зачудят що за хора работят в полицията в Танум – каза Патрик и натисна звънеца.

– Ти си кит. Аз съм бременна. Твоето извинение какво е?

Паула сръчка Патрик в корема.

– Това е само малко коремче, за повече авторитет – каза той. – Но ще изчезне веднага щом отново започна да тренирам.

– Чух, че от фитнес залата са те обявили за изчезнал.

Вратата се отвори и Патрик не можа да отвърне на закачката.

– Здравейте, добре дошли! Вие трябва да сте полицаите от Танумсхеде? – каза шейсетгодишен мъж с приветлив вид.

– Да – отвърна Патрик и представи себе си и Паула.

Жена на същата възраст се присъедини към тях и ги поздрави.

– Влизайте! Аз съм Берит. Със Стюре смятахме да ви поканим в пенсионерския инкубатор.

– Пенсионерския инкубатор? – прошепна Паула въпросително към Патрик.

– Означава остъклена веранда – прошепна той в отговор и Паула се засмя.

Щом излязоха на малката слънчева веранда, Берит придърпа към масата един голям ракитен фотьойл и кимна на Паула.

– Седни тук. Това е най-удобното място.

– Благодаря! После ще ви трябва кран, за да ме вдигнете – каза Паула и се отпусна радостно върху дебелата възглавничка.

– Качи си краката на тази подложка. Едва ли е леко да си бременна в тия жеги.

– Да, започва да ми натежава – призна Паула.

След дългото пътуване в колата, прасците ѝ бяха станали като футболни топки.

– Съвсем ясно си спомням лятото, когато Ева беше бременна с Винсент. Тогава беше също толкова топло и тя...

Берит млъкна по средата на изречението и усмивката ѝ угасна. Стюре я прегърна с една ръка и я потупа нежно по рамото.

– Хайде, да седнем, за да могат гостите да пийнат кафе и да хапнат малко кекс. Това е тигровият кекс на Берит. Тя пази рецептата в такава тайна, че дори аз не знам как го приготвя.

Стюре говореше с приповдигнат тон, в опит да запази доброто настроение, но погледът му беше също толкова натъжен, колкото този на съпругата му.

Патрик го послуша и седна, но осъзна, че рано или късно ще трябва да повдигне въпроса, който очевидно предизвикваше голяма болка у родителите на Ева.

– Вземете си – каза Берит и им подаде подноса. – С мъжа ти знаете ли дали ще е момче или момиче?

Паула спря ръката си малко преди да отхапе от парчето кекс. После погледна жената пред себе си право в очите и каза приятелски:

– Не, с партньорката ми Йохана решихме да изчакаме до раждането. Но имаме син, така че би било хубаво да се сдобием и с дъщеричка. В същото време е вярно това, което казват всички – че най-важното е бебето да е здраво.

Тя погали корема си и се подготви за реакцията на възрастната двойка. Берит грейна.

– Колко е хубаво, че момчето ще стане батко! Сигурно много се гордее.

– С такава красива майка, каквото и да е детето, все ще е хубаво – каза Стюре с топла усмивка.

Двамата съвсем не изглеждаха обезпокоени от информацията, че детето ще има две майки. Паула отвърна радостно на усмивките им.

– Сега трябва да ни кажете какво се случва – каза Стюре и се надвеси над масата. – Ева и Мортен отговарят с недомлъвки, когато им се обадим, а не искат и да ги посетим.

– Да, най-добре ще е да не го правите – каза Патрик и си помисли, че последното, от което имат нужда, е на острова да пристигнат още хора.

– Защо? – попита Берит, гледайки тревожно ту към Патрик, ту към Паула. – Ева ни разказа, че са попаднали на кръв, докато са разбивали един от подовете. Кръвта дали е...

– Да, най-вероятно – отговори Патрик. – Но е толкова стара, че не може да се каже със сигурност от колко души е и дали става дума за семейството на Ева.

– Това е направо ужасно – каза Берит. – С Ева никога не сме говорили много за случилото се. Пък и не знаехме нищо повече от това, което ни казаха социалните и което прочетохме във вестниците. Затова малко се изненадахме, когато тя и Мортен решиха да се преместят в онази къща.

– Не мисля, че искаха да отидат там – каза Стюре. – Мисля, че искаха да се махнат оттук.

– Бихте ли ни разказали какво се е случило със сина им? – попита Паула предпазливо.

Двамата се спогледаха за кратко, преди Стюре да вземе думата. Той бавно им разказа за деня, в който Винсент починал. Патрик усети как в гърлото му се образува буца, докато слуша. Животът можеше да бъде толкова мрачен и безсмислен.

– Ева и Мортен колко скоро след станалото се преместиха? – попита той, щом Стюре замлъкна.

– Мина около половин година – отвърна Берит.

Стюре кимна.

– Да, толкова. Продадоха къщата. Преди живееха съвсем наблизо – каза той и посочи в неопределена посока покрай улицата. – Мортен напусна работата си като дърводелец. Ева пък е в болнични, откакто Винсент почина. Работеше като икономист в данъчното, но така и не се върна на работа. Малко сме притеснени как ще се справят финансово. Поне разполагат с начален капитал от продажбата на къщата.

– Опитваме да им помагаме колкото можем – каза Берит. – Имаме още две деца, които са наши, така да се каже, макар че считаме и Ева за наша дъщеря. Те винаги са я гледали като писано яйце и също ще се радват да помогнат, ако могат, така че нещата все ще се наредят.

Патрик кимна.

– Мястото ще бъде много хубаво, когато приключат. Мортен изглежда е талантлив дърводелец.

– Много е добър – каза Стюре. – Докато живееха тук, той работеше почти непрестанно. Понякога дори твърде много, но по-добре така, отколкото да е някой мързеливец.

– Още кафе? – попита Берит и без да чака отговор, се изправи, за да вземе каната.

Стюре се загледа след нея.

– Всичко това ѝ тежи много, но не иска да го покаже. В семейството ни Ева беше като малко ангелче. По-големите ни деца бяха на шест и осем и им бяхме казали, че може би ще си направим още едно. На Берит ѝ хрумна идеята вместо това да видим дали няма някое дете, на което можем да помогнем, като го приютим.

– Имали ли сте други приемни деца преди Ева? – попита Паула.

– Не, Ева беше първото и единственото. Тя остана при нас и решихме да я осиновим. Берит умираше от страх, че някой може да дойде и да ни я вземе. Почти не спеше нощем, докато осиновяването не стана факт.

– Каква беше Ева като дете? – попита Патрик, най-вече от любопитство.

Нещо му подсказваше, че тази Ева, която виждаше сега, беше бледо копие на истинската.

– О, беше същинска хала, бих казал.

– Ева, да! – възкликна Берит, която тъкмо се появи на верандата, носейки кана кафе. – Беше голяма калпазанка. Но винаги беше засмяна и нямаше как да ѝ се ядосаш истински.

– Това направи нещата още по-тежки – каза Стюре. – Изгубихме не само Винсент, но и Ева. Сякаш голяма част от нея умря заедно с него. Същото е с Мортен. Той и без това имаше малко по-нестабилни настроения и периодично изпадаше в депресия. Но преди смъртта на Винсент те се чувстваха добре заедно. Сега... сега вече не знам. Първоначално едва издържаха да стоят в една и съща стая, а сега са заедно на остров в архипелага. Няма как да не се притесняваме.

– Имате ли предположения кой може да е запалил пожара или кой може да е стрелял по Ева вчера? – попита Патрик.

Берит и Стюре се вторачиха в него като вкаменени.

– Ева не ви ли е разказала? – каза той и погледна Паула.

Дори не му беше хрумнало, че родителите на Ева няма да знаят какво се е случило с дъщеря им. В противен случай щеше да зададе въпроса по-деликатно.

– Не, каза ни единствено за кръвта – отговори Стюре.

Патрик още търсеше подходящите думи, с които да опише събитията на Вальо, когато Паула го изпревари. Спокойно и обективно тя разказа за пожара и стрелбата.

Берит стисна ръба на масата толкова силно, че кокалчетата ѝ побеляха.

– Не разбирам защо не ни е казала нищо.

– Не е искала да ни тревожи – каза Стюре, но той изглеждаше не по-малко обезпокоен от съпругата си.

– Но защо стоят там? Това е лудост! Трябва веднага да се махнат. Стюре, трябва да отидем да поговорим с тях.

– Изглеждат напълно решени да останат – каза Патрик. – Но за момента Ева е при нас. Съпругата ми я отведе вкъщи и снощи тя спа у нас. Мортен обаче отказа да напусне острова и сега е там.

– Той луд ли е? – каза Берит. – Отиваме там. Веднага.

Тя се изправи, но Стюре нежно, макар и насила, я накара да седне обратно на стола.

– Нека не действаме прибързано. Да се обадим на Ева и да чуем какво ще ни каже. Знаеш ги колко са упорити понякога. Няма смисъл да се караме с тях.

Берит поклати глава, но този път не понечи да стане.

– Сещате ли се за някаква причина някой да иска да ги нарани? – попита Паула и се размърда, за да се намести по-добре.

Дори във фантастичен фотьойл като този след известно време крайниците я заболяваха.

– Не, никаква – каза Берит натъртено. – Те водеха напълно нормален живот. И защо някой да иска да ги нарани още повече? И без това преживяха толкова мъка и болка.

– Трябва да е свързано с това, което се е случило на семейството на Ева, нали? – каза Стюре. – Може би някой се страхува, че ще открият нещо?

– Такава е и нашата теория, но засега не знаем много, така че гледаме да внимаваме какво говорим – каза Патрик. – Едно от нещата, които ни озадачават, са картичките, които Ева получава от някой си „Й“.

– Да, това си е странно – каза Стюре. – Получава картичка за всеки свой рожден ден. Предполагахме, че ги праща някой далечен роднина. Изглеждаха ни безобидни, затова не им обръщахме голямо внимание.

– Вчера Ева е получила нова картичка, която не е толкова безобидна.

Родителите на Ева го погледнаха учудено.

– Какво пише на нея?

Стюре се изправи и дръпна леко завесите, тъй като слънцето постепенно се беше изместило и напичаше силно масата.

– Може да се каже, че съобщението е заплашително.

– Такова нещо се случва за пръв път. Смятате ли, че подателят е същият човек, който тормози Ева и Мортен?

– Не знаем. Но би ни било от полза, ако можете да ни покажете някоя от предишните картички.

Стюре поклати глава извинително.

– За жалост, не ги пазим. Показвахме ги на Ева и после ги хвърляхме. Не бяха особено лични. Пишеше просто „Честит рожден ден“ и отдолу „Й“. Нищо друго. Затова не сметнахме, че си струва да ги пазим.

– Да, разбирам – каза Патрик. – И нищо не е подсказвало кой може да ги праща? Виждаше ли се откъде са пратени?

– От Гьотеборг, така че това не е кой знае каква следа – каза Стюре и замълча, но после се сепна и погледна жена си. – Парите.

Берит се ококори.

– Как не се сетихме! – каза тя и се обърна към Патрик и Паула.

– Откакто Ева дойде при нас, всеки месец някой ѝ превеждаше пари анонимно, докато не стана на осемнайсет. Ние просто получихме писмо, че на нейно име е отворена сметка. Запазихме сметката и тя изтегли парите, когато с Мортен си купиха къща.

– И нямате представа кой е внасял средствата? Опитахте ли да разберете?

Стюре кимна.

– Да, пробвахме на няколко пъти. Бяхме любопитни, естествено. Но от банката ни казаха, че човекът желае да остане анонимен, така че трябваше да се задоволим с това. Накрая решихме, че сигурно е същият човек, който праща картичките – далечен роднина, който просто иска да ѝ помогне.

– В коя банка беше сметката?

– Търговската банка. Писмото беше от клона им на площад „Нормалмстори“ в Стокхолм.

– Трябва да проучим това. Много добре, че се сетихте.

Патрик погледна въпросително към Паула, която кимна. Той се изправи и протегна ръка.

– Много благодаря, че отделихте време да поговорим. Обадете се, ако се сетите още нещо.

– Обещаваме. Искаме да помогнем, доколкото можем, разбира се.

Стюре се усмихна вяло и Патрик разбра, че ще се хвърлят към телефона и ще се обадят на дъщеря си веднага щом той и Паула потеглят.

Пътуването до Гьотеборг се оказа по-ползотворно, отколкото смееше да се надява. Follow the money^30, както казват в американските филми. Ако можеха да проследят парите, може би щяха да открият следата, от която се нуждаеха, за да продължат напред.

Щом седнаха в колата, Патрик погледна телефона си – двайсет и пет пропуснати повиквания. Въздъхна и се обърна към Паула.

– Нещо ми подсказва, че пресата е надушила историята.

Той запали двигателя и подкара към Танумсхеде. Денят щеше да е тежък.

29 Град сателит на Гьотеборг. – Б. пр.

30 Следвай парите (от англ.). – Б. пр.

* * *

„Експресен“ раздуха новината за Вальо и шефът на Шел не остана очарован, щом до него стигна слухът, че „Бохусленинген“ са можели първи да пишат за историята. След като се накрещя, той отпрати Шел, възлагайки му задачата да надмине гиганта от големия град и да направи статиите за стария случай на Вальо малко по-остри. „Това, че сме по-малък, местен вестник, не значи, че статиите ни трябва да са по-лоши“, както често казваше той.

Шел разлисти записките си. Вярно, беше против журналистическите му принципи да се отказва от такава новина, но ангажиментът му в борбата срещу ксенофобските организации беше по-важен. Ако се налагаше да жертва сензационна статия, за да получи помощ в търсенето на истината за Приятели на Швеция и Йон Холм, то Шел бе готов да го направи.

Трябваше да положи съзнателни усилия, за да не се обади на Свен Никласон и да провери как върви. Вероятно нямаше да научи кой знае какво, преди да прочете статията на Свен във вестника, но все пак не можеше да не размишлява над възможното значение на думата Гимле. Беше сигурен, че интонацията на Свен се бе променила, когато чу за бележката, която Ерика намерила в дома на Йон. Прозвуча сякаш и преди беше чувал да се говори за Гимле и вече знаеше нещо по въпроса.

Шел отвори днешния брой на „Експресен“ и прочете написаното за находката на остров Вальо. Бяха отделили четири страници на новината, а в близките дни вероятно щяха да последват още статии. Полицията в Танум беше обявила пресконференция за днес следобед и Шел се надяваше да научи нещо, което да послужи за основа на статията му. Но дотогава оставаха още няколко часа и предизвикателството се състоеше не в това да отрази информацията, която ще получат и всички останали, а в това да открие нещо, което никой друг не знае. Облегна се назад в офис стола си и се замисли. Знаеше, че местните хора винаги са се интересували от момчетата, които бяха останали на острова по време на ваканцията. През годините се бяха появявали всякакви предположения относно това, какво знаят или не знаят учениците и дали имат нещо общо с изчезването на семейството. Ако изровеше възможно най-много материали за петте момчета, може би щеше да събере достатъчно информация, за да напише статия, с която другите вестници да не могат да се мерят.

Изпъна гръб, обърна се към компютъра и започна търсенето. Голяма част от данните за мъжете, в които се бяха превърнали момчетата, можеха да бъдат открити в публичните регистри, така че беше добра идея да започне оттам. Освен това разполагаше със собствените си записки от интервюто с Йон. Трябваше да опита да се свърже с останалите четирима през деня. Отваряше му се много работа за кратко време, но ако се справеше, резултатът щеше да е много добър.

Хрумна му още нещо и той го записа бързо в бележника си. Трябваше да опита да поговори с Йоста Флюгаре, който бе участвал в първото разследване. Ако извадеше късмет, Йоста можеше да му разкаже нещо за впечатленията си от разпитите на момчетата, а това би придало на статията допълнителна тежест.

Мисълта за Гимле постоянно изскачаше в ума му, но Шел решително я прогонваше. Това вече не беше негова отговорност, а може би дори не значеше нищо. Той взе мобилния си телефон и започна да звъни. Нямаше време за празни размисли.

* * *

Пърси бавно си събираше багажа. Нямаше да ходи на голямото тържество по случай рождения ден. Бяха му нужни само няколко телефонни разговора, за да разбере, че Пютан не просто го е напуснала, ами е отишла да живее при рожденика.

Смяташе утре сутрин да се качи в ягуара и да потегли към Фелбака. Не беше сигурен, че това е добра идея. Но разговорът с Леон дойде като потвърждение на това, че целият му живот е на път да рухне, така че какво имаше да губи?

Както винаги, Пърси се подчини на Леон. Той беше лидерът още когато бяха шестнайсетгодишни момчета. Мисълта, че сега Леон има същата власт, каквато и тогава, беше странна и малко плашеща. Може би животът на Пърси щеше да е различен, ако не се беше подчинявал на заповедите му, но не искаше да мисли за това. Дълги години бе успявал да потисне спомена за случилото се на Вальо и никога не се беше връщал там. Когато се качиха в лодката през онази Велика събота, Пърси дори не погледна назад.

Сега щеше да бъде принуден да си спомни. Знаеше, че трябва да остане в Стокхолм, да се напие порядъчно и да гледа оживлението по улица „Карлавеген“ през прозореца, докато чака кредиторите да почукат на вратата. Но както винаги, гласът на Леон го бе лишил от всякаква воля.

Позвъняването го накара да подскочи. Не очакваше посетители, а Пютан вече беше изнесла всичко ценно от апартамента. Пърси не си правеше илюзии, че тя може да съжали и да се върне обратно. Не беше глупава. Осъзнаваше, че той ще изгуби всичко, затова бе избягала, докато още беше време. В известен смисъл я разбираше. Беше израснал в свят, където хората се женеха за партньори, които имат какво да предложат – един вид аристократичен бартер.

Отвори вратата. Отвън стоеше адвокат Бурман.

– Да нямаме уговорена среща? – попита Пърси, опитвайки се да опресни паметта си.

– Не, нямаме – каза адвокатът и направи крачка напред, така че Пърси беше принуден да отстъпи и да го пусне вътре. – Имах работа в града и всъщност смятах следобед да се прибера у дома. Но това не може да чака.

Бурман избягваше да го гледа в очите и Пърси усети как коленете му се разтреперват. Нещата не отиваха на добре.

– Влез – каза той, стараейки се да говори спокойно.

В главата му звучеше гласът на баща му: „Каквото и да става, никога не проявявай слабост“. Внезапно си спомни случаите, когато не бе успявал да изпълни този съвет. Спомни си как пада разплакан на пода и започва да се моли. Преглътна и затвори очи. Сега не беше моментът да се връща в миналото. Утре щеше да има достатъчно възможности да го стори. В момента трябваше да разбере какво иска Бурман.

– Малко уиски? – попита той, отиде до количката с напитките и си наля една чаша.

Бавно и с усилие адвокатът седна на дивана.

– Не, благодаря.

– Кафе?

– Не, благодаря. Сега седни.

Бурман почука с бастуна си по пода и Пърси го послуша. Седна смълчан и адвокатът заговори. Пърси само кимаше от време на време, за да покаже, че разбира. Изражението му с нищо не показваше какво се върти в главата му. Бащиният глас отекваше все по-силно между слепоочията му: „Никога не проявявай слабост“.

Щом Бурман си отиде, Пърси продължи да си събира багажа. Можеше да направи само едно. Беше показал слабост в онзи ден, преди толкова много години. Беше се оставил злото да го победи. Пърси дръпна ципа на куфара и седна на леглото, взирайки се право напред. Животът му беше съсипан. Вече нищо нямаше значение. Но никога повече нямаше да бъде слаб.

19

Фелбака, 1939

Лаура наблюдаваше мъжа си. Двамата бяха седнали да закусват. Бяха женени от година. В деня, в който Лаура навърши осемнайсет, тя прие предложението на Сигвард и само месец по-късно се венчаха на малка церемония в градината. Тогава Сигвард беше на петдесет и три и можеше да ѝ бъде баща. Но беше богат и Лаура знаеше, че никога повече няма да има причина да се тревожи за бъдещето си. Старателно беше съставила списък с аргументи за и против и позитивите се оказаха повече. Любовта беше за идиоти. Жена в нейното положение не можеше да си позволи такъв лукс.

– Германците са нахлули в Полша – каза Сигвард разпалено. – Това е само началото, помни ми думата.

– Политиката не ме вълнува.

Лаура си намаза половин филия. Не смееше да яде повече. Постоянният глад беше цената, която трябваше да плаща за съвършената си фигура. Понякога си казваше колко абсурдно е това. Беше се омъжила за Сигвард, за да се чувства на сигурно място, да знае, че винаги ще има храна на масата. Но въпреки това сега гладуваше също толкова, колкото и като дете, когато Дагмар харчеше парите за алкохол, вместо за ядене.

Сигвард се засмя.

– Споменават и баща ти.

Тя му хвърли леден поглед. Можеше да търпи много, но многократно го бе молила да не споменава нищо, свързано с откачената ѝ майка. Нямаше нужда от напомняния за миналото. Дагмар беше настанена в болница „Св. Йорген“ и ако Лаура имаше късмет, майка ѝ щеше да остане там до края на жалкия си живот.

– Това беше ненужно – каза тя.

– Извинявай, скъпа. Но няма от какво да се срамуваш. Напротив. Онзи Гьоринг е любимецът на Хитлер и ръководител на Луфтвафе. Не е зле – каза той и кимна замислено, след което отново потъна във вестника.

Лаура въздъхна. Това не я интересуваше и не искаше да чува нищо повече за Гьоринг, докато е жива. Дълги години търпя болните фантазии на майка си, а сега бе принудена да слуша и да чете за него от сутрин до вечер само защото бил един от приближените на Хитлер. Боже господи, какво ги интересуваше тях, шведите, че Германия е нападнала Полша?

– Иска ми се да направя някои промени в салона. Може ли? – попита тя с най-мекия си глас.

Сигвард неотдавна ѝ бе разрешил да направи пълен ремонт на стаята. Стана хубаво, но още не беше идеално. Не и колкото салонът в куклената къща. Диванът, който Лаура купи, някак не се връзваше, а кристалите на полилея не бяха достатъчно лъскави и не блестяха така, както бе очаквала, преди да го окачат.

– Ще ме разориш – каза Сигвард, но я погледна влюбено. – Прави каквото искаш, миличка. Само да си щастлива.

–Ана също ще дойде, ако няма проблем.

Ерика погледна предпазливо Ева. В мига, в който бе поканила сестра си, Ерика осъзна, че идеята може би не е толкова добра. Но Ана изглеждаше така, сякаш се нуждае от компания.

– Чудесно.

Ева се усмихна, макар още да изглеждаше изморена.

– Какво казаха родителите ти? Патрик сподели, че било малко неприятно да научат за пожара и стрелбата по този начин, но мислел, че си им казала за случилото се.

– И трябваше да го направя, но го отлагах. Знам колко се притесняват. Щяха да поискат да се откажем и да се върнем обратно.

– А обмисляли ли сте да го направите? – попита Ерика, пъхайки в плейъра дивиди с „Лота от улица „Тряскаджийска“. Близнаците спяха, изтощени от посещението при Йоста, а Мая седеше на дивана и чакаше филмът да започне.

Ева се замисли за кратко, после поклати глава.

– Не, не можем да се върнем обратно вкъщи. Ако това с острова не се получи, не знам какво ще правим. Осъзнавам, че е идиотско да останем. Страхувам се, но същевременно... най-лошото, което можеше да ни сполети, вече се случи.

– Какво... – започна Ерика.

Най-накрая беше събрала смелост да попита какво се е случило със сина на Ева и Мортен, но точно в този момент вратата се отвори и Ана влезе вътре.

– Ехо! – викна тя.

– Влизай, тъкмо пускам Лота за хиляден път.

– Здрасти – каза Ана и кимна на Ева, усмихвайки се предпазливо, сякаш не знаеше как точно да се държи с нея след вчерашната преживелица.

– Здравей, Ана – каза Ева също толкова внимателно.

При нея предпазливостта изглеждаше по-скоро като част от характера и Ерика се запита дали преди смъртта на сина им Ева е била по-открита.

Филмът тръгна и Ерика се изправи.

– Да седнем в кухнята.

Ана и Ева тръгнаха първи натам и се настаниха до масата.

– Успя ли да поспиш? – попита Ана.

– Да, спах повече от дванайсет часа, но имам чувството, че бих могла да спя още толкова.

– Сигурно е от шока.

Ерика влезе в кухнята, прегърнала купчина листове.

– Това, с което разполагам, в никакъв случай не е напълно изчерпателно, а и вероятно вече си виждала част от материалите – каза тя и остави купчината на масата.

– Нищо не съм виждала – отвърна Ева и поклати глава. – Може би звучи странно, но преди да се преместя тук и да се нанеса в къщата, не бях мислила много за миналото си. Може би защото имах хубав живот и всичко това ми се струваше малко... абсурдно.

Тя впери поглед в листовете, сякаш можеше да попие информацията само с гледане.

– Добре тогава – каза Ерика, отвори един бележник и прочисти гърло. – Майка ти, Инез, е родена през петдесет и първа. Била е на двайсет и три, когато изчезнала. Всъщност не знам много за живота ѝ, преди да се омъжи за Рюне. Родена е и е израснала във Фелбака, имала средно добри оценки в училище и... всъщност това е почти всичко, което пише за Инез. Омъжила се за баща ти, Рюне Елвандер, през седемдесета, а ти си се родила януари седемдесет и трета.

– Трети януари – допълни Ева и кимна.

– Рюне е бил значително по-възрастен от Инез, както сигурно знаеш. Роден е през деветнайсета и е имал три деца от предишен брак. Когато изчезнали, Юхан бил на девет, Анели на шестнайсет, а Клаес на деветнайсет. Майка им Карла, първата съпруга на Рюне, починала само година преди той да се ожени за Инез. Според хората, с които съм говорила, на майка ти не ѝ е било много лесно да се впише в семейството.

– Чудя се защо се е омъжила за толкова по-възрастен мъж – каза Ева. – Татко трябва да е бил на... – тя направи кратка пауза, докато преброи наум. – На петдесет и една, когато са се оженили.

– Изглежда, баба ти е имала немалка заслуга за това. Тя очевидно е била, как да се изразя...

– Нямам отношение към баба си, така че можеш да ми кажеш всичко направо. Семейството ми е в Гьотеборг. Това тук е просто любопитна част от миналото ми.

– Тогава няма да ми се разсърдиш, ако кажа, че на баба ти ѝ се е носела славата на истинска кучка.

– Ерика! – възкликна Ана и погледна укорително сестра си.

За пръв път, откакто се бяха запознали, Ева се засмя с глас.

– Няма проблеми – каза тя, обръщайки се към Ана. – Няма да се разстроя. Искам да чуя истината, или поне тази част, която е достигнала до нас.

– Да, добре – съгласи се Ана, макар все още да гледаше скептично.

Ерика продължи:

– Баба ти се казвала Лаура и била родена през двайсета година.

– Значи, е била на една възраст с баща ми – отбеляза Ева. – Което още повече ме кара да се чудя как е станало всичко.

– Както казах, явно Лаура е имала пръст. Изглежда, тя е накарала майка ти да се омъжи за Рюне. Но не мога да го твърдя със сигурност, така че имай едно наум.

Ерика се разрови в купчината и извади лист с копие от снимка.

– Това са баба ти Лаура и дядо ти Сигвард.

Ева се наведе напред.

– Не изглежда много весела – каза тя, гледайки строгата дама на снимката. Мъжът до нея не изглеждаше кой знае колко по-щастлив.

– Сигвард е починал през петдесет и четвърта, малко след като е направена тази снимка.

– Изглеждат заможни – каза Ана и също се наведе напред, за да разгледа изображението.

– Такива са били – кимна Ерика. – Или поне до смъртта на Сигвард. Тогава се оказало, че той е сключил редица лоши сделки. Не му останали много пари, а тъй като Лаура не работела, капиталът им бавно се топял. Лаура щяла да остане на улицата, ако Инез не се била омъжила за Рюне.

– Баща ми богат ли е бил? – попита Ева, която беше вдигнала листа и го държеше близо до очите си, за да не пропусне някой детайл.

– Не бих казала чак богат, но е имал достатъчно пари, за да може да осигури подобаващ апартамент на вдовицата Лаура.

– Но тя не е била жива, когато мама и татко са изчезнали, нали?

Ерика прелисти бележника, който стоеше пред нея.

– Точно така. Лаура е умряла от инфаркт през седемдесет и трета. Това всъщност се случило на острова. Клаес, най-големият син на Рюне, я намерил в задния двор. Вече била мъртва.

Ерика облиза палец, започна да преглежда купчината и скоро извади фотокопие от вестникарска статия.

– Ето я новината в „Бохусленинген“.

Ева взе листа и прочете текста.

– Баба, изглежда, е била доста известна.

– Да, всички са знаели коя е Лаура Блиц. Сигвард се занимавал с превоз на стоки и се носели слухове, че през Втората световна война е търгувал с германците.

– Да не са били нацисти? – попита Ева ужасено, вдигайки поглед към Ерика.

– Не знам били ли са замесени в делата на германците – отвърна тя уклончиво. – Но всички в околността са знаели, че баба ти и дядо ти имали определени симпатии към тях.

– Майка ми също ли?

Ева и Ана се бяха вторачили ококорени в Ерика.

– Не съм чувала нещо такова – отговори тя и поклати глава. – Повечето хора описват Инез като сладка, но наивна. И подчинена на майка си.

– Това обяснява брака с баща ми. – Ева прехапа устни. – Той също е бил властен човек, нали? Или съм си въобразила, защото е бил директор на интернат?

– Не, имаш право. Казват, че е бил много строг и суров човек.

– Баба ми във Фелбака ли е била родена? – попита Ева и отново вдигна снимката на мрачната жена.

– Да, родът ѝ е живял във Фелбака от няколко поколения. Майка ѝ се казвала Дагмар и била родена тук през хиляда и деветстотната година.

– Значи е била на... двайсет, когато е забременяла с баба? Но по онова време това не е било необичайно. Кой е бил прадядо ми?

– В акта за раждане пише „баща неизвестен“. Но самата Дагмар е била интересен човек.

Ерика отново наплюнчи пръст и се разрови в купчината. Листът, който търсеше, се оказа почти на дъното.

– Това е извлечение от съдебния регистър.

– Осъдена за скитничество и непристойно поведение? Прабаба ми да не е била проститутка?

Ева погледна изненадано към Ерика.

– Живяла е сама, с извънбрачно дете. Правила е, каквото трябва, за да оцелеят. Животът им сигурно не е бил лек. Няколко пъти е осъждана за кражба. Пиела е твърде много и хората са я смятали за леко луда. Има документи, според които е прекарала дълго време в психиатрична клиника.

– Баба ми сигурно е имала ужасно детство – каза Ева. – Нищо чудно, че е станала зла.

– Да, едва ли ѝ е било лесно. От днешна гледна точка сигурно изглежда скандално, че са оставили Лаура да живее с Дагмар. Но тогава са били други времена, а и обществото е презирало неомъжените майки.

Ерика лесно можеше да си представи майката и дъщерята. Беше отделила толкова часове, опитвайки да възстанови историята на двете жени, че за нея те бяха като живи. В действителност не знаеше защо се бе заровила толкова назад във времето, докато опитваше да разгадае мистерията с изчезването на семейство Елвандер. Но съдбата на жените я беше запленила и Ерика просто продължи да дълбае.

– А какво е станало с Дагмар? – попита Ева.

Ерика извади още един лист: копие от черно-бяла снимка, навярно направена по време на съдебен процес.

– Боже господи, това тя ли е?

– Може ли? – попита Ана и Ева обърна листа към нея.

– Откога е снимката? Тук Дагмар изглежда стара и изнемощяла.

Ерика погледна записките си.

– От четиресет и пета. Значи, Дагмар е била на четиресет и пет. Снимката е направена малко преди поредното ѝ постъпване в болница „Св. Йорген“ в Гьотеборг.

Ерика направи театрална пауза.

– И също така четири години преди Дагмар да изчезне.

– Да изчезне? – повтори Ева.

– Да, изглежда е семейна черта. Последната информация за Дагмар е от четиресет и девета година. След това сякаш се е изпарила.

– Лаура не е ли знаела нещо?

– Доколкото съм чувала, Лаура е прекъснала всякакъв контакт с Дагмар дълго преди това. Вече била омъжена за Сигвард и водела съвсем различен живот в сравнение с времето, когато живяла с майка си.

– Няма ли някакви предполжения какво може да е станало с Дагмар? – попита Ана.

– Най-разпространеното мнение е, че Дагмар се е напила и се е хвърлила в морето. Но тялото ѝ така и не е намерено.

– Леле – каза Ева и отново взе снимката на Дагмар. – Прабаба, която била крадла и курва, а накрая изчезнала. Не знам как ще смеля всичко това.

– Става по-зле – каза Ерика и се огледа, наслаждавайки се на пълното внимание на слушателките си. – Майката на Дагмар...

– Да? – каза Ана нетърпеливо.

– Не, мисля първо да обядваме и после ще ви разкажа останалото – каза Ерика, без изобщо да възнамерява да чака толкова дълго.

– Я стига! – викнаха Ана и Ева почти едновременно.

– Познато ли ви е името Хелга Свенсон?

Ева се позамисли за кратко, след което поклати бавно глава. Ана мълчеше, сбърчила чело. Накрая вдигна поглед към Ерика и в очите ѝ проблесна искра.

– Бавачката на ангели? – каза тя.

– Какво? – попита Ева.

– Фелбака не е известна само с Кралския проход^31 и Ингрид Бергман – поясни Ана. – Имаме и съмнителната чест тук да е родена Бавачката на ангели, Хелга Свенсон, обезглавена през хиляда деветстотин и девета, струва ми се.

– Деветстотин и осма – поправи я Ерика.

– Обезглавена за какво?

Ева все още изглеждаше объркана.

– Убивала е малките деца, поверявани на грижите ѝ. Удавяла ги е в корито. Истината излязла наяве чак когато една от майките съжалила и се върнала, за да вземе детето си. Оказало се, че синът ѝ не е там, въпреки че Хелга цяла година ѝ пращала писма, в които ѝ разказвала за момчето. Майката заподозряла нещо и отишла в полицията. Те повярвали на историята ѝ и едно ранно утро нахлули в къщата, където заварили Хелга, мъжа ѝ, собствената ѝ дъщеря, както и децата, за които се грижела, или поне тези от тях, които имали късмета още да са живи.

– Щом разкопали пода в мазето, полицаите открили осем детски телца – намеси се Ана.

– Какъв ужас – промълви Ева, която изглеждаше сякаш ѝ се гади. – Но не разбирам какво общо има това с рода ми.

Тя посочи с ръка към снимките и документите върху масата.

– Хелга е майката на Дагмар – каза Ерика. – Бавачката на ангели е твоя прапрабаба.

– Шегуваш ли се с мен?

Ева гледаше Ерика недоверчиво.

– Не, истина е. Ана ми разказа за бижутата с ангели, които правиш. Сигурно разбираш, че това ми се стори като доста любопитно съвпадение.

– Може би беше по-добре да не научавам това – каза Ева, но не изглеждаше сякаш наистина го има предвид.

– Но това е толкова вълнуващо... – започна Ана, но веднага съжали за избора си на думи и се обърна извинително към Ева: – Извинявай, не исках да кажа...

– Аз също мисля, че е вълнуващо – каза Ева. – И виждам иронията с бижутата ми. Странно. Кара те да се замислиш за съдбата.

В очите ѝ се прокрадна нещо мрачно и Ерика заподозря, че Ева мисли за сина си.

– Осем деца – каза бавно тя. – Осем малки деца, заровени в нечия изба.

– Да, що за човек трябва да си, за да направиш нещо такова? – каза Ана.

– Какво е станало с Дагмар, след като екзекутирали Хелга? – попита Ева и скръсти ръце на гърдите си.

Изглеждаше по-крехка от всякога.

– Баща ѝ, мъжът на Хелга, също бил обезглавен – каза Ерика. – Той заравял телата, затова бил счетен за съучастник в убийствата, макар че Хелга сама удавяла децата. Дагмар останала сирак и прекарала няколко години в дома на един селянин недалеч от Фелбака. Не знам как е живяла там, но предполагам, че като дъщеря на детеубийца не ѝ е било леко. Хората не биха забравили лесно такъв грях.

Ева кимна. Изглеждаше изтощена и Ерика реши, че засега ѝ стига толкова. Беше време за обяд, а освен това искаше да провери дали Йоста ѝ се е обаждал. Стискаше палци най-накрая да са извадили късмет и да има новини от Оле Скрападжията.

31 Живописна скалиста пукнатина, която разделя възвишението Ветебериет на две. Пукнатината е достатъчно широка, за да служи като пътека, по която може да се стигне до върха на Ветебериет, откъдето се разкрива гледка към цяла Фелбака и околния архипелаг. – Б. пр.

* * *

Една муха бръмчеше до прозореца. Отново и отново се хвърляше напред в безнадеждна битка със стъклото. Сигурно не разбираше какво става. Наглед нямаше преграда, но въпреки това нещо постоянно я спираше. Мортен разбираше точно как се чувства насекомото. Остана загледан в борбата още известно време, след което бавно протегна ръка към прозореца, събра палеца и показалеца си като пинсета и улови мухата. Стисна бавно пръсти, наблюдавайки я запленено. Продължи да стиска, докато мухата не се сплеска, след което избърса ръка в перваза на прозореца.

Щом бръмченето спря, в стаята настана съвършена тишина. Мортен седеше в работния стол на Ева, а пред него бяха материалите и инструментите, които тя използваше за направата на бижутата. На масата лежеше недовършен ангел и Мортен се запита кой ли нещастник трябваше да утеши висулката. Разбира се, случаят не винаги беше такъв. Не всички хора си поръчваха верижка в памет на някого. Мнозина си ги купуваха просто защото бяха красиви. Но Мортен имаше чувството, че тъкмо този ангел е предназначен за скърбящ човек. Откакто Винсент умря, той усещаше болката на другите хора. Дори не беше нужно те да са наблизо. Просто взе ангела в ръка и разбра, че висулката е за някого, който усеща същата празнота, същото безсмислие като тях.

Стисна фигурката по-здраво. Ева не разбираше, че заедно биха могли да запълнят част от празнината. Тя трябваше единствено да го допусне обратно до себе си. И да признае вината си. Собствената му съвест дълго време го бе заслепявала, но Мортен все по-ясно разбираше, че вината е на Ева. Ако тя просто го признаеше, той щеше да ѝ прости и да ѝ даде още един шанс. Но тя не казваше нищо и вместо това го гледаше укорително, търсейки вина в очите му.

Ева го отхвърляше и Мортен не можеше да проумее поведението ѝ. След всичко случило се тя би трябвало да се облегне на него и да го остави да се грижи за нея. Преди тя определяше всичко. Къде да живеят, къде да ходят на почивка, кога да си направят дете. Дори онази сутрин тя бе тази, която реши какво да правят. Хората се оставяха да бъдат заблудени от сините очи и крехката фигура на Ева. Възприемаха я като срамежлива и сговорчива, каквато не беше. Тя бе взела решението онази сутрин, но отсега нататък беше негов ред да решава.

Мортен се изправи и захвърли ангела настрани. Сребърната фигурка се приземи върху бюрото, покрита с нещо червено и лепкаво. Мортен погледна учудено дланта си, която бе покрита с малки драскотини. Бавно избърса ръка в панталона си. Време беше Ева да се прибере. Имаше неща, които трябваше да ѝ разясни.

* * *

Лив бършеше дворните мебели с резки движения. Трябваше да го прави всеки ден, за да бъдат столовете чисти. Продължи да търка така, че пластмасата под парцала да заблести. По гърба ѝ избиваха капки пот на силното слънце. След всички часове, които бяха прекарали пред рибарската къщичка, Лив бе получила красив златен загар, но под очите ѝ се виждаха тъмни кръгове.

– Не мисля, че трябва да ходиш – каза тя. – Какво ще правиш на някакво си събиране? Знаеш в колко крехка ситуация се намира партията. Не трябва да привличаме излишно внимание, преди да...

Тя млъкна рязко.

– Знам всичко това, но някои неща са отвъд контрола ни – каза Йон и вдигна очилата си за четене на челото.

Беше седнал до масата и преглеждаше вестниците. Всеки ден четеше големите издания, както и няколко добре подбрани местни вестника. Досега не бе успявал да мине през цялата купчина, без да се почувства отвратен от всички глупости, които запълваха страниците. Всички тези либерални журналисти, хроникьори и разбирачи, които си мислеха, че знаят как е устроен светът – всички те допринасяха за бавната, но сигурна гибел на шведския народ. Негова отговорност беше да отвори очите на хората. Цената беше висока, но не можеш да отидеш на война, без да дадеш жертви. А това си беше война.

– Онзи евреин също ли ще идва?

Лив се захвана с масата, след като реши, че столовете вече са достатъчно чисти. Йон кимна.

– Юсеф вероятно ще е там.

– Представи си, че някой те види заедно с него и ви снима. Какво мислиш ще стане, ако снимката се появи във вестниците? Можеш да се досетиш какво ще кажат привържениците ти. Това ще бъде огромен компромат. Може дори да се окажеш принуден да подадеш оставка. Не можем да допуснем това сега, когато сме толкова близо.

Йон гледаше към пристанището и избягваше погледа на Лив. Тя не знаеше нищо. Как би могъл да ѝ разкаже за мрака, студа и ужаса, които понякога заличаваха всякакви расови граници? Случилото се тогава беше въпрос на оцеляване. За добро или зло, двамата с Юсеф бяха свързани завинаги. Никога не би могъл да обясни това на Лив.

– Трябва да отида – каза той с интонация, която ясно даваше да се разбере, че дискусията е приключила.

Лив знаеше, че не бива да спори повече, но продължи да мърмори на себе си. Йон се усмихна и погледна съпругата си и красивото ѝ лице, по което бе изписана твърда решимост. Обичаше я и двамата бяха преживели много неща заедно, но той можеше да сподели мрака единствено с хората, които бяха присъствали тогава.

Сега щяха да се съберат за пръв път след всички тези години. За пръв и за последен. Задачата, която му предстоеше, бе твърде важна и той трябваше да сложи точка на миналото. Случилото се през 1974-а временно беше излязло наяве, но можеше да бъде потулено също толкова бързо, стига всички да бяха съгласни. Най-добре беше старите тайни да си останат в мрака, в който се бяха родили.

Притесняваше се единствено за Севастиан. Тогава той беше в по-добра позиция и сега можеше да създаде проблеми. Но ако Йон не можеше да го вразуми с думи, то имаше и други начини.

* * *

Патрик пое дълбоко въздух. Аника правеше всичко възможно, за да уреди последните подробности преди пресконференцията. Бяха дошли журналисти чак от Гьотеборг. Информацията щеше да стигне дори до националните издания, така че утре случаят щеше да се появи във всички големи вестници. Отсега нататък разследването се превръщаше в цирк, знаеше го от опит. А на манежа Мелберг щеше да си играе на директор. Патрик имаше опит и с това. Мелберг не беше на себе си от щастие, когато разбра, че са принудени да свикат спешна пресконференция. Сега по всяка вероятност беше в тоалетната и приглаждаше косата над плешивото си теме.

Самият Патрик беше изнервен, както винаги преди пресконференция. Знаеше, че освен да докладва за разследването, без да издаде твърде много информация, ще трябва и да опита да ограничи щетите, нанесени от Мелберг. Същевременно се чувстваше благодарен, че новината не бе гръмнала в пресата преди два дни. Мълвата за всичко случващо се в околността обикновено плъзваше със скоростта на вятъра, така че събитията на Вальо едва ли бяха убягнали на който и да е жител на Фелбака. Чист късмет беше, че никой не бе подшушнал на журналистите по-рано. Но в крайна сметка късметът им се изчерпа и вече нямаше как да спрат вестниците.

Предпазливо почукване го изтръгна от киселите размишления. Вратата се отвори и Йоста влезе вътре. Без да пита, той седна на стола за посетители пред бюрото.

– Хиените се събраха – каза Йоста, сключил ръце в скута си и въртейки палци един около друг.

– Просто си вършат работата – каза Патрик, макар че току-що си бе мислил същото като колегата.

Но все пак нямаше смисъл да възприемат журналистите като противници. Понякога пресата можеше дори да е от полза.

– Как мина в Гьотеборг? – попита Йоста, избягвайки да гледа Патрик в очите.

– Ами добре. Оказа се, че Ева не е казала на родителите си за палежа и стрелбата.

Йоста вдигна поглед.

– Че защо?

– Не е искала да ги притеснява, струва ми се. Подозирам, че са побързали да се обадят на Ева веднага щом си тръгнахме. Майка ѝ искаше да тръгнат към Вальо на мига.

– Идеята може би не е лоша. Най-добре би било Ева и Мортен да се махнат оттам, докато разрешим случая.

Патрик кимна.

– Да, ако някой се опита да ме убие в дома ми не веднъж, а два пъти, не бих останал там и минута повече от необходимото.

– Хората са странни.

– Така е, но поне останах с приятно впечатление от родителите на Ева.

– Значи, са добри хора?

– Да, мисля, че се я гледали добре. И явно е в добри отношение с другите им деца. Кварталът също е приятен. Стари къщи и розови храсти навсякъде.

– Да, безспорно звучи като хубаво място, където да израснеш.

– За жалост, обаче не разбрахме кой може да праща картичките.

– Няма ли следи?

– Не, изхвърлили са всичко. Но досега е имало само поздрави за рождения ѝ ден, нищо заплашително. Картичките са били с пощенски печати от Гьотеборг.

– Странна работа – каза Йоста и отново се загледа в палците си.

– Още по-странното е, че някой всеки месец е внасял пари в сметка на името на Ева, докато тя е навършила осемнайсет.

– Какво? Анонимно?

– Точно така. Ако успеем да проследим парите, това може да ни даде някаква насока. Или поне така се надявам. Логично е да предположим, че същият човек е пращал и картичките. Сега обаче трябва да тръгвам – каза Патрик и се изправи. – Има ли още нещо?

Настана тишина, преди Йоста най-накрая да се прокашля и да погледне към Патрик.

– Не, нищо друго. Съвсем нищо.

– Добре.

Патрик отвори вратата и тъкмо се канеше да тръгне по коридора, когато Йоста викна след него.

– Патрик?

– Да, какво има? Пресконференцията започва след минута.

Отново настъпи мълчание.

– Не, нищо. Забрави – каза Йоста.

– Окей.

Патрик тръгна към заседателната зала в края на коридора, съпроводен от глождещото усещане, че може би трябваше да остане и да изкопчи от Йоста това, което колегата му искаше да каже.

После влезе в стаята и бързо забрави всичко извън пресконференцията. Всички погледи се насочиха към него. Мелберг вече стоеше най-отпред и се усмихваше широко. Е, поне един човек в управлението беше готов да посрещне пресата.

* * *

Юсеф приключи разговора. Краката му се огънаха и той бавно седна с гръб към стената. Взираше се в тапетите на цветя в антрето, които си седяха още откакто купиха къщата. Ребека отдавна искаше да ги сменят, но Юсеф не разбираше защо да харчат пари, след като тапетите си бяха в добро състояние. Нещата, които работят, не се сменят. Човек трябваше да е благодарен за покрива над главата и храната на масата. В живота имаше много по-важни неща от тапетите.

Сега Юсеф бе изгубил най-важното от всичко и за своя изненада забеляза, че не може да откъсне поглед от тапетите. Бяха ужасни и той се зачуди дали не е трябвало да послуша Ребека и да ѝ даде да ги смени. Не трябваше ли като цяло да слуша жена си по-често?

Почувства се така, сякаш внезапно се вижда отстрани. Малък, арогантен човек. Човек, който бе вярвал, че мечтите се сбъдват и че му е писано да извърши големи дела. Вместо това седеше тук, разобличен като наивен глупак. Можеше да вини само себе си. Още откакто мракът го обгърна, още откакто унижението накара сърцето му да закоравее, Юсеф бе успявал да се самозалъгва, че някой ден ще получи компенсация. Естествено, това нямаше да стане. Злото бе по-силно. То беше присъствало в живота на родителите му и макар те никога да не говореха за това, Юсеф знаеше, че им се е налагало да вършат безбожни деяния. Той също беше белязан от злото, но във високомерието си бе вярвал, че Господ му е дал шанс да се пречисти.

Юсеф започна да удря тила си в стената. Първоначално леко, после все по-силно. Почувства се добре и изведнъж си спомни как още тогава бе открил начин да преодолява болката. Това, че бяха споделили страданието си с други, не е било особена утеха за родителите му. Не беше и за него. По-скоро срамът му се увеличи още повече. Срамът, от който наивно бе вярвал, че ще може да се освободи, стига да извърши достатъчно добри дела.

Зачуди се какво биха казали Ребека и децата, ако знаеха. Ако всичко се разкриеше. Леон искаше да се съберат, искаше да пробуди страданието, което трябваше да остане забравено. Когато Леон му се обади снощи, Юсеф се почувства почти парализиран от страх. Заплахата се превръщаше в реалност и той не можеше да стори нищо. Но вече нямаше значение. Така или иначе, беше твърде късно. Чувстваше се също толкова безсилен, колкото и тогава. Вече нямаше сили да се бори, а и нямаше какво да спечели от това. От самото начало мечтата му бе съществувала единствено в собствената му глава и той упрекваше най-вече себе си, задето не го бе осъзнал.

20

Каринхол, 1949

Дагмар се разплака и мъката ѝ се примеси с щастие. Най-накрая беше при Херман. Отне ѝ известно време, за да се добере до тук. Парите, които получи от Лаура, ѝ стигнаха само за част от пътя. Твърде голяма сума отиде за потушаване жаждата ѝ. Понякога ѝ се губеха цели дни, но всеки път Дагмар се надигаше и продължаваше по пътя си. Нейният Херман я чакаше.

Знаеше, че той не е погребан в Каринхол, както злобно я бе уведомил един неприятен човек по време на едно от много пътувания с влак, когато тя му разказа къде отива. Но нямаше значение къде се намира тялото му. Дагмар бе прочела статиите, беше видяла снимките. Това бе неговият дом. Душата му беше в Каринхол.

Карин Гьоринг също беше тук. Дори след смъртта си подлата мръсница бе продължила да държи Херман в хватката си. Дишайки тежко, Дагмар сви юмруци в джобовете на палтото си и се загледа към имота. Това беше неговото кралство, но сега всичко бе унищожено. Очите ѝ отново се насълзиха. Как можа да стане така? Имението беше в руини, а градината, която едно време трябва да е била невероятно красива, сега беше обрасла и запусната. Гъстата гора, която обграждаше имота, се приближаваше все повече.

Дагмар бе вървяла няколко часа, за да стигне дотук. Първо се качи на стоп от Берлин, после продължи пеша до гората северно от града, където бе чела, че се намира Каринхол. Не беше лесно някой да я качи. Хората я гледаха с подозрение заради опърпания ѝ вид. Освен това не говореше и думичка немски, но повтаряше „Каринхол“ и накрая един възрастен господин неохотно я пусна в колата си. Когато пътят се раздели, двамата трябваше да продължат в различни посоки и Дагмар слезе. Краката я боляха, но тя продължи напред. Единственото, което искаше, бе да се доближи до Херман.

Сега вървеше сред руините и се оглеждаше. Двете караулки на входа свидетелстваха за някогашните грандиозни размери на сградите. Тук-там имаше останки от стени и декоративни камъни, така че Дагмар лесно можеше да си представи великолепието на имението. Ако не беше Карин, то щеше да бъде наречено на нея.

Омразата и мъката я надвиха и тя падна разплакана на колене. Спомни си прекрасната лятна нощ, когато бе усетила дъха на Херман върху кожата си, а целувките му бяха покрили цялото ѝ тяло. Нощта, в която едновременно получи и изгуби всичко. Животът на Херман щеше да е толкова по-хубав, ако бе избрал нея. Тя щеше да се грижи за него, не като Карин, която го бе оставила да се превърне в човешка развалина. Дагмар щеше да прояви достатъчно сила и за двама им.

Загреба шепа пръст и я изсипа бавно между пръстите си. Слънчевите лъчи изгаряха врата ѝ. В далечината се чуваше виенето на дивите кучета. Наблизо една статуя лежеше преобърната на земята. Носът и едната ръка липсваха, а каменните очи гледаха невиждащо към небето. Дагмар внезапно усети колко е изморена. Слънцето я бе напекло и ѝ се прииска да легне да си почине на сянка. Пътуването бе дълго, а копнежът толкова силен. Имаше нужда да легне и да затвори очи само за кратко. Огледа се за някое прохладно място. Дебела колона се беше наклонила настрани, подпряна от най-горното стъпало на едно стълбище, което вече не водеше никъде. Тъкмо там Дагмар видя благословена сянка.

Беше твърде изморена, за да се изправи, затова запълзя по неравната земя. Щом стигна до колоната, се сви колкото можа, излегна се с облекчение в тясното пространство и затвори очи. От онази юнска нощ непрестанно вървеше към него. Към Херман. Сега имаше нужда от почивка.

Пресконференцията свърши преди два часа и сега се бяха събрали в кухнята. Ернст, който си бе стоял кротко в кабинета на Мелберг, докато си отидат журналистите, сега отново бе пуснат на свобода и както обикновено се паркира в краката на господаря си.

– Мина доста добре, а? – каза Мелберг и се усмихна доволно, след което изрева: – Паула, няма ли да се прибереш да си починеш!

Патрик подскочи в стола си, а Паула зяпна Бертил.

– Сама ще реша кога имам нужда от почивка, благодаря много.

– Само търчиш насам-натам, въпреки че си в отпуска. А днес взе че се качи в колата и отпраши към Гьотеборг. Ако нещо се обърка, помни, че аз...

– Струва ми се, че положението е под контрол – каза Патрик, за да предотврати разрастването на караницата. – Сега на момчетата ще им припари под опашката.

Всъщност беше абсурдно да нарича така петимата мъже, които вече бяха прехвърлили петдесетте. Но щом се замислеше за тях, той си представяше снимката на момчетата, с дрехи от седемдесетте и бдителни погледи.

– Пада им се. Особено на онзи Йон – каза Мелберг и почеса Ернст зад ухото.

– Патрик?

Аника подаде глава през вратата и му махна да дойде. Той се изправи и я последва в коридора, където тя му подаде безжичния телефон.

– Турбьорн се обажда. Изглежда са открили нещо.

Патрик усети как пулсът му се ускорява. Взе телефона, отиде в стаята си и затвори вратата. Разговорът продължи близо петнайсет минути, като Патрик основно слушаше и от време на време задаваше някой въпрос. Щом затвори, той бързо се върна обратно в кухнята, където седяха Паула, Мелберг, Йоста, а вече и Аника. Въпреки че беше късно, изглежда, никой не бързаше да си ходи.

– Какво каза Турбьорн? – попита Аника.

– Спокойно. Чакай само да си сипя малко кафе.

С пресилено бавни движения Патрик тръгна към кафеварката и се протегна към каната, но преди да успее да хване дръжката, Аника се изправи. Дръпна каната и наля кафето толкова рязко, че то преля, а след това остави чашата пред празното място на Патрик.

– Заповядай! Сега сядай и разправяй какво ти каза Турбьорн.

Патрик се засмя, но я послуша и прочисти гърло.

– Открили са ясен отпечатък от долната страна на марката, залепена на картичката от „Й“. Така че ако имаме заподозрян, ще можем да сравним отпечатъците му с този от картичката.

– Чудесно – каза Паула и вдигна подутите си крака на един стол. – Но изглеждаш като котка, налапала канарче, значи има още нещо.

– Съвсем вярно – каза Патрик и отпи от врялото кафе. – Става дума за куршума.

– Кой точно? – попита Йоста и се наведе напред.

– Там е работата. Куршумът, който беше вклинен под перваза на пода, и куршумите, които бяха нерегламентирано извадени от кухненската стена след стрелбата по Ева...

– Да, да – каза Мелберг и махна с ръка. – Схванахме, давай нататък.

– Куршумите вероятно са били изстреляни от едно и също оръжие.

Четири чифта очи се вторачиха в него. Патрик кимна.

– Звучи невероятно, но е така. Има голяма вероятност по време на убийството на неизвестен брой членове на семейство Елвандер през седемдесет и четвърта и по време на стрелбата по Ева Старк вчера да е използвано едно оръжие.

– Възможно ли е извършителят да е същият след толкова много години? – учуди се Паула и поклати глава. – Звучи налудничаво.

– През цялото време вярвах, че палежът и стрелбата трябва да са свързани с изчезването на семейството. И сега това се доказа – каза Патрик и разпери ръце.

В главата му отекваха въпросите, зададени на пресконференцията. Тогава не можа да даде отговор на журналистите, а единствено да потвърди, че това е една от версиите. Сега обаче разполагаха с доказателство, което придаваше тежест на разследването и подсилваше подозренията, които бе таил от самото начало.

– Освен това върху куршумите е имало достатъчно ясни следи и специалистът в СКЛ е успял да определи вида оръжие – добави той. – Трябва да проверим дали някой в околността притежава или е притежавал револвер „Смит и Уесън“, калибър .38.

– Погледнато от добрата страна, това означава, че оръжието, с което е убито семейството, не лежи на дъното на океана – каза Мелберг.

– Не е лежало до стрелбата по Ева, но след това може и да се е озовало там – отбеляза Патрик.

– Не ми се вярва – каза Паула – Ако някой е запазил оръжието толкова дълго, трудно ми е да си представя, че ще се отърве от него сега.

– Може и да си права. Възможно е дори извършителят да счита оръжието за трофей и да го пази като един вид спомен. Така или иначе, новите разкрития показват, че трябва да се съсредоточим още повече върху разследването на случая от седемдесет и четвърта. Трябва отново да разпитаме четиримата, с които вече сме говорили, и да опитаме да възстановим точната последователност на събитията през онзи ден. Също така трябва възможно най-скоро да открием Пърси фон Барн. Поемам отговорност за това, че още не сме го сторили. Същото важи и за все още живия от двамата учители. Как се казваше? Онзи, който бил на почивка по време на великденската ваканция, кажи го...

Патрик щракаше с пръсти, опитвайки да си спомни името.

– Уве Линдер – допълни Йоста и веднага придоби тревожен вид.

– Точно така, Уве Линдер. Той живееше в Хамбургсунд, нали? Ще говорим с него още утре сутрин. Може да разполага с ценна информация за ситуацията в училището. Двамата с теб можем да отидем.

Патрик се пресегна за лист и химикалка, каквито винаги имаше на масата, и започна да прави списък на неотложните задачи.

– Ами... – каза Йоста, почесвайки брадичка.

Патрик продължаваше да пише.

– Утре трябва да се срещнем с петте момчета. Ще ги разпределим помежду си. Паула, дали ще можеш да провериш онова с парите и сметката на името на Ева?

Паула грейна.

– Абсолютно, всъщност вече се свързах с банката и помолих за помощ.

– Ъъ, Патрик – каза Йоста отново, но Патрик продължи да раздава задачи, без да слуша. – Патрик!

Всички погледи се обърнаха към него. Не беше обичайно за Йоста да повишава глас така.

– Да, какво има? Какво искаш да кажеш?

Патрик впери поглед в Йоста и внезапно почувства, че няма да му хареса това, което колегата му неохотно се опитваше да каже.

– Ами, такова, онзи учител, Уве Линдер...

– Да?

– Някой вече е говорил с него.

– Някой? – попита Патрик, очаквайки продължението.

– Помислих си, че не е лоша идея още хора да работят по случая. Не може да се отрече, че нея я бива да изравя информация, а в момента не разполагаме с много ресурси. Затова сметнах, че няма да навреди, ако получим малко помощ. Както ти каза току-що, има неща, които вече трябваше да сме свършили, и благодарение на помощта ѝ всъщност сме го направили. Така че идеята си се оказа добра.

Йоста млъкна и си пое дъх. Патрик го изгледа. Той с всичкия си ли беше? Да не би да се опитваше да обясни, че е действал зад гърба на колегите си, и да извърти нещата така, че да представи всичко в положителна светлина? Изведнъж Патрик бе обзет от подозрение, за което искрено се надяваше да не се оправдае.

– „Нея“ – за милата ми съпруга ли става въпрос? Ходила е да говори с учителя?

– Ох... да – каза Йоста и сведе поглед.

– О, Йоста.

Паула прозвуча сякаш говори на малко дете, което е откраднало сладка.

– Има ли още нещо, което трябва да знам? – попита Патрик. – Най-добре да ми разкажеш всичко. Ерика какво си мисли, че прави? И ти също, като стана дума.

С дълбока въздишка Йоста започна да предава това, което му беше разказала Ерика за посещенията си при Лайза и Йон, за информацията от Шел и за намерената бележка. След това се поколеба, но в крайна сметка разказа и за взлома в дома на Патрик и Ерика.

Патрик замръзна.

– Какво говориш, по дяволите?

Йоста се загледа засрамено в пода, без да продума.

– Няма значение, чух достатъчно.

Патрик се изправи рязко, изхвърча от участъка и се качи в колата. Беше му кипнало. Завъртя ключа и запали двигателя, след което се застави да поеме няколко дълбоки глътки въздух. После натисна педала на газта до дупка.

* * *

Ева не можеше да откъсне поглед от снимките. Малко по-рано помоли да остане сама, взе всички материали и се качи в кабинета на Ерика. Погледна отрупаното бюро, след което, без да се колебае, седна на пода и разстла снимките като ветрило пред себе си. Това бяха нейните роднини, нейният произход. Макар да се чувстваше добре при приемното си семейство, Ева понякога завиждаше на хората, които имат род, с който са свързани. Тя беше свързана единствено с една мистерия. Спомняше си колко пъти бе разглеждала рамкираните снимки върху голямото бюро във всекидневната – близки по бащина и майчина линия, лели, братовчеди, това бяха хора, които те караха да се чувстваш като брънка от дълга верига. Ето че сега гледаше снимките на собствените си роднини и чувството беше едновременно странно и прекрасно.

Ева взе снимката на Бавачката на ангели. Колко красиво име за нещо толкова ужасно. Приближи снимката до очите си и опита да открие нещо в погледа на Хелга, което да подсказва за извършените от нея злини. Не знаеше дали снимката е направена преди, или след убийствата на децата, но на нея дъщерята на Хелга беше още съвсем малка, така че годината вероятно бе 1902. Дагмар беше облечена със светла рокля с волани и все още не подозираше каква съдба я очаква. Какво се бе случило с нея? Дали се беше удавила, както, изглежда, вярваха мнозина? Дали изчезването ѝ беше естественият завършек на един живот, разбит на парченца още с арестуването на родителите ѝ? Дали Хелга беше съжалила за деянията си, дали бе съзнавала какъв ще е ефектът върху дъщеря ѝ, ако престъплението бъде разкрито? Или пък е била твърдо убедена, че нежеланите деца няма да липсват на никого? Въпросите се прескачаха в главата на Ева и тя знаеше, че никога няма да научи отговорите. Въпреки това се чувстваше свързана с тези жени.

Разгледа другата снимка на Дагмар. Тежкият живот беше белязал лицето ѝ, но си личеше, че някога е била красива. Как ли се е справяла баба ѝ, докато Дагмар е лежала в ареста или лудницата? Доколкото разбираше, Лаура не бе имала други роднини. Дали е имала приятели, които да се погрижат за нея, или се е озовала в сиропиталище или приемен дом?

Внезапно Ева си спомни, че за последен път бе размишлявала за произхода си, докато беше бременна с Винсент. Това все пак беше и неговата история. Странно, но спря да мисли за тези неща след раждането. Отчасти нямаше време да мисли за каквото и да е, отчасти той изпълни цялото ѝ съществуване с мириса си, с мъха по вратлето си и с трапчинките по малките си ръце. Всичко друго ѝ се струваше маловажно. Дори самата тя не беше важна. Двамата с Мортен бяха понижени или по-скоро повишени в статисти във филма за Винсент. Ева обичаше новата си роля, но това направи празнината след смъртта му още по-голяма. Сега тя беше майка без деца, незначителен статист във филм без главен герой. Но снимките пред нея ѝ възвърнаха чувството за принадлежност.

Откъм кухнята се чуваше как Ерика шета, докато децата викат и си играят. А тя седеше тук горе, обградена от роднините си. Всички бяха мъртви, но за нея бе неимоверна утеха да знае, че ги е имало. Ева се сви и обгърна коленете си с ръце. Зачуди се как ли се чувства Мортен. Почти не бе мислила за него, откакто дойде тук. Всъщност, ако трябваше да бъде честна, не се бе интересувала от Мортен, откакто Винсент умря. Как би могла, след като собствената ѝ мъка ѝ стигаше? Но сякаш благодарение на новооткритата връзка с рода си Ева за пръв път от много време почувства, че Мортен е част от нея. Винсент ги бе свързал завинаги. С кого другиго би могла да сподели спомените си? Той стоеше до нея, той галеше корема ѝ, докато бебето растеше вътре, той гледаше как сърцето на Винсент пулсира на монитора, докато ѝ правеха ултразвук. Той бършеше потта от челото ѝ, масажираше гърба ѝ и ѝ даваше вода по време на раждането – дългото и ужасно, но в същото време прекрасно денонощие, през което тя се бореше да роди Винсент. Той се съпротивляваше, но накрая отвори очи и погледна родителите си леко кривогледо. Тогава Мортен стисна здраво ръката ѝ. Не се опита да скрие сълзите си, просто избърса бузи с ръкава на пуловера си. После двамата споделиха нощното будуване, първата усмивка, млечните зъби. Заедно окуражаваха Винсент, докато той се клатушкаше наляво-надясно, учейки се да пълзи. Последваха първите стъпки, първите думи, първият ден в детската градина; смях и плач, хубави и лоши дни. Единствено Мортен можеше да я разбере напълно, когато разказваше за това. Нямаше друг.

Както си седеше на пода, Ева почувства, че сърцето ѝ се стопля. Студената и твърда топка започна да се разтапя. Щеше да пренощува тук и тази нощ. После се прибираше. При Мортен. Беше време да оставят вината зад себе си и отново да започнат да живеят.

* * *

Ана изкара лодката от пристанището и обърна лице към слънцето. Беше без мъжа и децата си и това я изпълваше с неочаквано чувство за свобода. Наложи се да ползва лодката на Ерика и Патрик, защото в бъстъра^32 нямаше бензин. Хубаво беше отново да се повози на старата дървена моторница. Вечерната светлина озаряваше в златисто планината, която обгръщаше Фелбака. Ана чу смях откъм кафе „Брюган“. Съдейки по музиката, днес там имаше парти. Още никой не се бе престрашил да излезе да танцува, но след няколко бири дансингът щеше да се напълни.

Ана погледна към чантата с платовете и провери дали ципът е дръпнат докрай. Вече беше показала мострите на Ева. Тя веднага си хареса няколко и ѝ се прииска Мортен също да ги види. Така на Ана ѝ хрумна да отиде до Вальо още тази вечер. Първоначално се колебаеше, тъй като от личен опит знаеше, че там не е безопасно. Импулсивна разходка до острова звучеше като нещо, което би направила преди години, когато рядко мислеше за последствията. Но в крайна сметка реши за разнообразие да направи това, което ѝ се иска. Какво толкова можеше да стане? Щеше да отиде дотам, да покаже мострите на Мортен и да се прибере. Опита се да си втълпи, че това е просто добър начин да убие времето. Пък може би и Мортен щеше да се зарадва на малко компания. Ева беше решила да остане у Ерика още една нощ, за да прегледа материалите за рода си малко по-подробно. Ана подозираше, че това е просто оправдание. Съвсем разбираемо, Ева като че ли не бързаше да се върне на острова.

Щом наближи кея, Ана видя, че Мортен стои там и я чака. Беше се обадила да го предупреди за посещението си, така че той сигурно се бе оглеждал за лодката.

– Значи, не те е страх да се върнеш в дивия запад? – засмя се той и се протегна към носа на лодката.

– Винаги съм обичала да предизвиквам съдбата.

Ана хвърли въжето на Мортен, който умело го завърза.

– Охо, вече си истински морски вълк – каза тя и посочи обикновения морски възел, който Мортен бе направил около един от кнехтовете на кея.

– Ако живееш в архипелага, нямаш избор – каза той и ѝ подаде едната си ръка, за да ѝ помогне да слезе.

Едва сега Ана забеляза, че другата е превързана.

– Благодаря. Ох, какво ти е на ръката?

Мортен погледна превръзката, сякаш я вижда за пръв път.

– А, случват се такива неща като ремонтираш. Раните са част от работата.

– Колко мъжкарско – каза Ана и се усети, че се хили глуповато.

Почувства се малко гузно, че малко или много флиртува с мъжа на Ева, но беше само на шега и съвсем безобидно, макар да не можеше да отрече, че той е невероятно привлекателен.

– Нека аз да я взема.

Мортен взе тежката чанта от рамото ѝ и Ана тръгна признателно след него.

– По принцип бих предложил да седнем в кухнята, но там сега е малко ветровито – каза Мортен, след като влязоха вътре.

Ана се засмя. Чувстваше се безгрижна. Беше истинско облекчение да поговори с някого, който не си мисли непрестанно за претърпяната от нея катастрофа.

– В трапезарията също не е много удобно. Няма под – продължи той и ѝ намигна.

Мрачният Мортен от по-рано се беше изпарил, но това може би не беше толкова странно. Ева също изглеждаше в по-добро настроение, откакто отседна при Ерика.

– Ако нямаш нищо против да седим на пода, най-добре ще е да се качим в спалнята.

Той тръгна нагоре по стълбите, без да чака отговор.

– Малко е странно да се занимаваме с платовете, като се има предвид какво стана вчера – каза тя извинително зад гърба му.

– Няма проблеми. Животът продължава. В това отношение с Ева си приличаме. И двамата сме практични.

– Учудвам се, че имате смелостта да останете тук.

Мортен сви рамене.

– Понякога просто се налага – каза той и остави чантата по средата на стаята.

Ана седна на петите си, извади платовете и ги постави един до друг на пода. След това започна ентусиазирано да обяснява кои си подхождат и кой за какво може да се използва, за какви мебели, пердета и възглавници. След известно време млъкна и вдигна очи към Мортен. Той не гледаше платовете, а се взираше право в нея.

– Виждам, че ти е много интересно – каза тя иронично, но усети как бузите ѝ се изчервяват и приглади косата си зад ушите.

Мортен продължи да я гледа.

– Гладна ли си? – попита той.

Ана кимна бавно.

– Да, доста.

– Добре – каза Мортен и се изправи рязко. – Стой тук и прибери мострите, аз ей сега се връщам.

Той тръгна надолу към кухнята и Ана остана да седи насред платовете, разпръснати по красивия, полиран дървен под. Слънцето светеше през прозореца. Вече беше ниско над хоризонта и Ана осъзна, че е по-късно, отколкото си мислеше. Каза си, че трябва да се прибира при децата, но после се сети, че у дома няма никого. Къщата беше празна. Очакваше я самотна вечер пред телевизора, така че можеше да поостане още. Мортен също беше сам, а бе много по-приятно да ядеш заедно с друг човек. Освен това той вече бе слязъл да приготви нещо, така че би било невъзпитано от нейна страна да си тръгне, след като беше приела предложението му.

Ана започна нервно да събира платовете. Тъкмо когато приключи и ги остави на купчинка върху едно бюро до стената, откъм стълбите се чуха стъпки и дрънчене на чаши. Скоро след това Мортен влезе в стаята с поднос в ръце.

– Вечерята ще е в стил Кайса Варг^33. Малко колбас, няколко сирена и препечен хляб. Като прибавим и хубаво червено вино, може и да се получи.

– Абсолютно. Но ще трябва да се задоволя с една чаша. В градчето ще настане скандал, ако ме хванат да карам лодката пияна на връщане.

– Да, не бих искал да предизвикам скандал – каза Мортен и остави подноса на пода.

Ана усети как пулсът ѝ се ускорява. В действителност не биваше да остава да яде сирене и да пие вино с мъж, който караше дланите ѝ да се потят. В същото време искаше да направи точно това. Протегна се и си взе препечена филийка.

Два часа по-късно знаеше, че ще остане по-дълго. Решението не беше съзнателно и не го бяха обсъдили, но нямаше нужда от думи.

Щом се смрачи, Мортен запали свещи. Огряна от блясъка на потрепващите пламъци, Ана реши да живее в настоящето. Искаше поне за кратко да забрави за миналото. Мортен я караше отново да се чувства жива.

32 „Бъстър“ е марка фински алуминиеви моторници. – Б. пр.

33 Шведска готвачка от осемнайсети век. На нея се приписва изразът „готвиш с каквото имаш“. – Б. пр.

* * *

Обичаше вечерната светлина. Беше толкова по-ласкава и милостива от неумолимата светлина на слънцето. Ия разгледа лицето си в огледалото и прокара бавно ръка по гладките си черти. Кога бе започнала да се интересува толкова много от външността си? Спомняше си времето, когато беше млада и я вълнуваха други неща. После любовта към Леон се превърна в единственото важно нещо в живота ѝ, а той беше свикнал всичко около него да е красиво. Още откакто съдбите им се преплетоха, той търсеше все по-големи и опасни предизвикателства. Тя пък го обичаше все по-силно и отдадено. Беше оставила желанията му да ръководят живота ѝ. Оттам нататък нямаше връщане назад.

Ия се наведе по-близо до огледалото, но не видя съжаление в погледа си. Докато Леон беше също толкова привързан към нея, колкото и тя към него, Ия бе жертвала всичко. Но впоследствие той започна да се отдръпва и да забравя, че двамата са обединени от съдбата. Катастрофата го накара да разбере, че единствено смъртта може да ги раздели. Болката, която изпита, когато го издърпа от колата, беше нищо в сравнение с болката, която би изпитала, ако Леон я напуснеше. Не би го преживяла, не и след всичко, от което се бе отказала заради него.

Но повече не можеше да стои тук. Не разбираше защо Леон бе решил да се върне. Ия изобщо не трябваше да се съгласява. Защо да се връща към миналото, когато то носеше толкова много тъга? Въпреки това тя за пореден път бе изпълнила желанието му. Но стига толкова. Не можеше да стои отстрани и да гледа как той се самоунищожава. Оставаше ѝ единствено да се прибере у дома и да чака Леон да я последва, за да могат да продължат да живеят живота, който бяха съградили заедно. Той не можеше да се оправя сам и сега щеше да го осъзнае по трудния начин.

Ия се протегна и хвърли продължителен поглед към Леон, който седеше на верандата с гръб към нея. После отиде да си събере багажа.

* * *

Ерика миеше чиниите, когато чу входната врата да се отваря. В следващия миг Патрик нахлу в кухнята.

– Какво си мислеше, по дяволите? – изкрещя той. – Как може да не ми кажеш, че вкъщи са влизали хора?

– Ами то не е съвсем сигурно... – пробва тя, макар да знаеше, че няма смисъл. Патрик беше точно толкова ядосан, колкото бе предрекъл Йоста.

– Според Йоста подозираш, че Йон Холм стои зад взлома, но въпреки това не си ми казала нищо. Та тези хора са опасни!

– Говори по-тихо. Децата тъкмо заспаха.

Всъщност го молеше не само заради децата, но и заради себе си. Мразеше конфликти и цялото ѝ тяло се сковаваше, когато някой ѝ крещеше. Особено ако ставаше дума за Патрик, може би защото той рядко ѝ повишаваше тон. А сега беше по-лошо, защото трябваше да признае, че той донякъде има право.

– Седни и ще поговорим. Ева е горе в кабинета ми и преглежда материалите.

Патрик се бореше да овладее гнева си. Пое си дълбоко въздух и издиша през носа. Изглежда, това подейства що-годе, но все още беше леко блед, когато кимна и седна на масата.

– Надявам се да имаш много добро обяснение както за това, така и за факта, че с Йоста сте действали зад гърба ми.

Ерика седна срещу него и сведе поглед. Обмисляше как да се изрази, за да бъде напълно искрена, но в същото време да представи нещата във възможно най-добра светлина. Накрая събра сили и му разказа как се е свързала с Йоста, защото Патрик ѝ бе казал, че колегата му е лично ангажиран със случая. Призна, че е скрила всичко, защото е знаела, че Патрик няма да одобри. Вместо това бе убедила Йоста известно време да си сътрудничат. Патрик не изглеждаше доволен, но поне я изслуша. Когато му разказа за посещението си при Йон и за това как откри, че някой е опитвал да влезе в компютъра ѝ, той отново пребледня.

– Радвай се, че не са отмъкнали целия компютър. Предполагам вече е късно да извикам някого да провери за отпечатъци?

– Да, не би имало особен смисъл. Ползвала съм клавиатурата, а и децата търчат навсякъде с лепкавите си пръсти.

Патрик поклати глава примирено.

– Не знам дали наистина Йон е отговорен – каза Ерика. – Просто така предположих, защото се случи точно след като се натъкнах на онази бележка.

– Натъкнала си се – изсумтя Патрик.

– Но я оставих на Шел, така че няма страшно.

– Да, ама те не знаят това – каза Патрик и я погледна така, сякаш Ерика беше пълен идиот.

– Така е. Но оттогава не се е случило нищо повече.

– Шел открил ли е нещо интересно? Трябваше да ми кажеш и за бележката, може да е свързана със случая.

– Не знам. Трябва да питаш него – отговори тя уклончиво.

– Все пак щеше да е хубаво, ако бях научил малко по-рано. Йоста поне ми разказа какво сте открили.

– Да, утре ще се срещнем с Оле Скрападжията, за да вземем вещите на семейството.

– Оле Скрападжията?

– Йоста не ти ли каза? Разбрахме какво е станало с предметите в къщата. Оле, изглежда, е бил нещо като момче за всичко в интерната. Когато Йоста му се обади, той каза: „Брей, доста време ви отне да ми се обадите за нещата!“.

Ерика се засмя високо.

– Значи, Оле Скрападжията е запазил всичко чак до днес?

– Да. Утре в десет сутринта ще отида с Йоста да прегледаме вещите.

– Напротив, няма – каза Патрик. – Аз ще отида с Йоста.

– Но аз... – започна тя, но осъзна, че е време да се предаде. – Добре тогава.

– Искам да стоиш настрана от случая – каза той предупредително, но за свое облекчение Ерика видя, че гневът му се е уталожил.

Откъм горния етаж се чуха стъпки и Ева тръгна да слиза по стълбите. Ерика се изправи и отново се захвана с чиниите.

– Мир? – попита тя.

– Мир – отвърна Патрик.

* * *

Лежеше в мрака и я гледаше. Вината беше нейна. Ана се възползва от слабостта му и го подлъга да наруши клетвата си към Ева. Бе обещал да обича жена си в добро и зло, докато смъртта ги раздели. Вече разбираше, че тя е виновна за случилото се, но това не променяше нищо. Обичаше я и искаше да ѝ прости. В деня на сватбата беше застанал пред нея в най-хубавия си костюм и бе казал, че ще ѝ бъде верен. Ева беше толкова красива в семплата си бяла рокля. Погледна го право в очите, чу думите му и ги заключи в сърцето си. А сега Ана развали всичко.

Тя изсумтя до него и зарови глава във възглавницата. Възглавницата на Ева. Щеше да я омърси с миризмата си и на Мортен му се прииска да я издърпа изпод нея. Ева винаги използваше един и същи шампоан и калъфката ухаеше като косата ѝ. Той стисна юмруци и седна в леглото. Трябваше Ева да лежи там и луната да огрява красивото ѝ лице, образувайки сенки около носа и очите ѝ. Трябваше нейните гърди да се показват изпод одеялото и да се издигат леко при всяко вдишване. Мортен се загледа в голото ѝ тяло. Бюстът ѝ беше толкова различен от едва напъпилите гърди на Ева. Надолу по корема на Ана се извиваха белези. По-рано през нощта бе усетил грапавината им под ръцете си. Сега гледката го отврати. Протегна внимателно ръка, хвана одеялото и го издърпа нагоре, за да закрие тялото ѝ. Ужасното ѝ тяло, което се бе докосвало до неговото, изтривайки спомена за кожата на Ева.

Мисълта го накара да настръхне. Трябваше да поправи стореното, за да може Ева да се върне. За миг остана напълно неподвижен. После взе възглавницата си и бавно я приближи към лицето на Ана.

21

Фелбака, 1951

Всичко стана най-неочаквано. Нямаше нищо против да има деца, но годините си минаваха, без нищо да се случи и Лаура спокойно бе констатирала, че явно няма да забременее. Сигвард вече имаше две големи момчета, та не го притесняваше, че тя е ялова.

Но преди година тя започна да се чувства ужасно и необяснимо изморена. Сигвард се боеше от най-лошото и я прати при семейния лекар за основен преглед. Самата тя си мислеше, че може да е рак или нещо друго смъртоносно, но се оказа, че на трийсет години ненадейно е заченала. Лекарят нямаше обяснение и на Лаура ѝ трябваха няколко седмици, за да смели новината. Дотук животът ѝ вървеше безметежно и това я устройваше прекрасно. Предпочиташе да си стои у дома, в къщата, където беше господарка и където всичко беше внимателно обмислено и подбрано. Сега перфектният ред, който така старателно бе създала, щеше да бъде нарушен.

С бременността се появиха и странни болежки и нежелани телесни промени. Мисълта, че вътре в тялото ѝ има нещо, което не може да контролира, я докарваше до ръба на паниката. Раждането протече ужасно и тя реши никога повече да не се подлага на такова нещо. Не искаше да изпитва отново такава животинска болка и безпомощност, затова накара Сигвард окончателно да се премести в гостната. Той, изглежда, нямаше много против и се задоволи с положението си.

Прекара първите дни след раждането в състояние на шок. После откри Нана, благословената, прекрасна Нана, която вдигна отговорността за бебето от раменете ѝ, позволявайки на Лаура да продължи живота си както обикновено. Нана веднага се нанесе в къщата. Настаниха я в съседство с детската стая, за да може нощем или по което и да е друго време да се погрижи възможно най-бързо за Инез. Нана се зае с всички задължения и Лаура беше свободна. От време на време наминаваше за кратко през детската стая и в тези моменти се радваше на момиченцето. Инез вече беше на половин годинка и можеше да бъде очарователно сладка, поне когато не пищеше, защото е гладна или има нужда от смяна на пелените, но за тези неща се грижеше Нана. Лаура считаше, че всичко се е наредило много добре, въпреки неочакваната посока, в която бе поел животът ѝ. Не обичаше промените и колкото по-малко се отразяваше раждането на живота ѝ, толкова по-лесно ѝ беше да приеме дъщеря си.

Лаура подравни фотографиите върху бюрото. Имаше снимки на нея и Сигвард, както и на двете му момчета и техните семейства. Още не бяха рамкирали някоя от снимките на Инез, а Лаура никога не би сложила на бюрото снимка на Дагмар. Предпочиташе майка ѝ и баба ѝ да потънат в забрава.

За нейно облекчение, изглежда, Дагмар беше изчезнала. За последно я бе видяла преди две години и оттогава от нея нямаше ни вест, ни кост. Лаура ясно си спомняше последната им среща. Бяха я пуснали от лудницата година преди това, но Дагмар не бе дръзнала да се появи в дома на Лаура и Сигвард. Говореше се, че скита из града, както когато Лаура беше малка. Най-накрая обаче се появи на прага им – беззъба, мръсна и парцалива. Беше си все толкова луда и Лаура не можа да проумее как са я пуснали лекарите. В болницата поне получаваше лекарства и не ѝ даваха да пие алкохол. Макар че предпочиташе да ѝ каже да си върви по пътя, Лаура бързо пусна майка си вътре, за да не я видят съседите.

– Колко хубава си станала – каза Дагмар. – Явно си се издигнала в обществото.

Лаура стисна юмруци зад гърба си. Миналото, което беше прогонила и което я навестяваше само в сънищата ѝ, сега я бе настигнало.

– Какво искаш?

– Имам нужда от помощ.

Гласът на Дагмар звучеше плачливо. Тя се движеше странно сковано, а лицето ѝ потрепваше.

– Пари ли ти трябват? – попита Лаура и посегна към чантата си.

– Не за мен – каза Дагмар, без да откъсва поглед от чантата. – Искам пари, за да отида в Германия.

Лаура я зяпна.

– Германия? Какво ще правиш там?

– Така и не успях да се сбогувам с баща ти. Не успях да се сбогувам с моя Херман.

Дагмар се разплака и Лаура се огледа нервно. Не искаше Сигвард да ги чуе и да провери какво става. Не биваше да вижда майка ѝ тук.

– Шт! Ще ти дам пари, само се успокой, за бога! – каза Лаура и ѝ подаде шепа банкноти. – Ето! Това трябва да стигне за билет до Германия!

– О, благодаря!

Дагмар се хвърли напред и стисна както парите, така и дланта на Лаура. После зацелува ръцете ѝ, но Лаура ги дръпна отвратено и се избърса в полата си.

– Сега си върви – каза тя.

Искаше единствено майка ѝ да се махне от къщата и от живота ѝ, така че всичко отново да е както преди. Щом Дагмар взе парите и си тръгна, Лаура се отпусна облекчено върху един стол в антрето.

Бяха минали две години оттогава и майка ѝ вероятно вече не беше между живите. Лаура се съмняваше, че е успяла да стигне далече, особено в следвоенния хаос. А ако беше продължила да дрънка, че отива да се сбогува с Херман Гьоринг, вероятно я бяха взели за побъркана вещица, каквато си беше, и я бяха спрели някъде по пътя. Познанството с Гьоринг не беше нещо, с което да се хвалиш. Това, че се беше самоубил в затвора след края на войната, не правеше престъпленията му по-малки. Лаура настръхна при мисълта, че майка ѝ е продължила да разправя, че той е баща на детето ѝ. Такова нещо вече не беше причина за гордост. Лаура имаше само бегли спомени от посещението при съпругата на Гьоринг в Стокхолм, но си спомняше срама, както и начина, по който я погледна Карин. Погледът ѝ беше изпълнен с топлина и състрадание. Вероятно не се бе обадила за помощ именно заради Лаура, макар че трябва да е била изплашена.

Е, това вече беше минало. Майка ѝ я нямаше и вече никой не говореше за откачените ѝ фантазии. А Нана се грижеше Лаура да може да живее живота, с който беше свикнала. Редът бе възстановен и всичко беше перфектно. Точно както трябваше да бъде.

Йоста погледна към Патрик, който барабанеше с ръце по волана, вперил сериозен поглед в колите отпред. Лятното движение беше натоварено, а тесните междуградски пътища не бяха предназначени за толкова коли, така че трябваше да се придържат към края на платното.

– Нали не беше твърде строг с нея? – попита Йоста, при което извърна глава и се загледа през страничния прозорец.

– Продължавам да мисля, че сте се държали идиотски – каза Патрик, но гласът му звучеше значително по-спокойно от вчера.

Йоста си замълча. Беше прекалено изморен, за да спори. Беше будувал почти цяла нощ, преглеждайки материалите за пореден път. Но не смяташе да каже това на Патрик, който едва ли би оценил самоинициативата му тъкмо сега. Йоста прикри една прозявка с ръка. Среднощната работа не бе дала резултат и той все още се чувстваше разочарован. Не можа да открие нищо ново, нищо, което да събуди интереса му. В същото време не можеше да се отърси от чувството, че отговорът е там, под носа му, скрит насред купчините документи. По-рано се дразнеше, че не може да го открие, и искаше да разгадае мистерията по-скоро от любопитство или професионална гордост. Сега го мотивираше притеснението. Ева вече не се намираше в безопасност и животът ѝ зависеше от това, дали ще успеят бързо да открият човека, отговорен за палежа и стрелбата.

– Свий вляво ей там – каза той и посочи отбивката малко по-напред.

– Знам къде е – отвърна Патрик и направи рязък ляв завой.

– Виждам, че още не си взел книжка – измърмори Йоста, хванал се за дръжката над вратата.

– Шофирам отлично.

Йоста изсумтя. Наближиха имота на Оле Скрападжията и той кимна в тази посока.

– Децата му няма да са особено щастливи, когато някой ден им се наложи да разчистят всичко това.

Мястото приличаше по-скоро на сметище, отколкото на дом. Хората в околността знаеха, че ако искат да се отърват от нещо, трябва просто да звъннат на Оле. Той с радост се отзоваваше и прибираше всичко. Наоколо бяха пръснати няколко склада и две къщурки, а пространството между тях с времето се бе запълнило с автомобили, хладилници, ремаркета, перални и какво ли още не. Имаше дори голям сешоар на стойка, като тези във фризьорските салони, забеляза Йоста, докато Патрик паркираше между един фризер и едно старо волво амазон.

Дребен съсухрен мъж с работен гащеризон излезе да ги посрещне.

– Нямаше да е зле да дойдете малко по-рано. Половината ден вече мина.

Йоста погледна часовника си. Беше десет и пет.

– Здрасти, Оле. Имал си нещо за нас.

– Здравата се забавихте. Не проумявам какво толкова правите в участъка. Никой дори не попита за предметите на семейството, затова ги запазих. Ей тук са, заедно с вещите на лудия граф.

Двамата последваха Оле Скрападжията в една тъмна плевня.

– Лудия граф? – попита Патрик.

– Не знам дали наистина е бил граф, но във всеки случай имаше благородническо име.

– Имаш предвид Фон Шлезингер?

– Тъкмо той. Беше известен с това, че симпатизира на Хитлер. Синът му замина да се бие на страната на германците. Хлапето едва успяло да стъпи на сушата и го гръмнали – каза Оле и се зарови сред боклуците. – Графът и да не е бил луд по-рано, след това със сигурност откачи. Мислеше, че съюзниците ще го нападнат на острова. Няма да ми повярвате, ако ви разкажа какви щуротии правеше там. Накрая получи удар и умря.

Оле се спря, обърна се към тях и замижа на оскъдната светлина, чешейки се по главата.

– Това стана през петдесет и трета, ако не бъркам. После къщата имаше редица различни собственици, докато не я купи Елвандер. Боже господи, ама че идея. Да открие интернат на острова и да събере там куп наперени младежи. Всеки можеше да се досети, че нещата няма да свършат добре.

Той продължи да рови, мърморейки си нещо. Във въздуха се издигна облак прах и Йоста и Патрик се закашляха.

– Ето. Четири кашона с вещи. Мебелите останаха в къщата, но успях да взема доста други неща. Човек не може просто да хвърля каквото му падне, пък и не се знаеше дали семейството няма да се върне. Макар че и аз като повечето хора вярвах, че са мъртви.

– Не ти ли хрумна сам да се обадиш в полицията и да кажеш, че вещите им са у теб? – попита Патрик.

Оле Скрападжията изправи гръб и скръсти ръце на гърдите си.

– Нали казах на Хенри.

– Какво? Да не искаш да кажеш, че Хенри е знаел за това? – възкликна Йоста.

Хенри неведнъж бе проявявал небрежност, но нямаше смисъл да се ядосва на човек, който вече не беше между живите и не можеше да се защити.

Патрик огледа кашоните.

– Би трябвало да се поберат в колата, как мислиш?

Йоста кимна.

– Да. В краен случай ще смъкнем седалките и ще стане.

– Е, крайно време беше – засмя се Оле. – Трябваха ви повече от трийсет години, за да дойдете да ги вземете.

Йоста и Патрик го зяпнаха, но се въздържаха от коментар. Понякога най-добре беше да си замълчиш.

– Оле, какво ще правиш с всички неща, които си събрал? – попита Йоста, не успявайки да се въздържи.

Почти го обземаше паника, като гледаше поразителното количество предмети наоколо. Малката му къща не беше модерна, но той се гордееше, че я поддържа чиста и спретната и че не станал един от онези самотни мъже, които са се заринали с боклуци.

– Човек не знае кога ще му потрябва нещо. Ако всички бяха пестеливи като мен, светът щеше да изглежда различно, бъдете сигурни.

Патрик се наведе и опита да вдигне един от кашоните, но изпъшка тежко и се отказа.

– Ще трябва да го пренесем заедно. Твърде тежък е.

Йоста го погледна изплашено. Една контузия можеше да съсипе остатъка от голф сезона.

– Предпочитам да не вдигам тежко. Трябва да си пазя гърба.

– Хайде, хващай кашона.

Йоста осъзна, че номерът няма да мине. Приклекна неохотно и вдигна едната страна на кашона. Прах погъделичка носа му и той кихна няколко пъти поред.

– Наздраве – каза Оле Скрападжията и се усмихна толкова широко, че разкри три липсващи горни зъба.

– Благодаря.

Йоста помогна на Патрик да натовари кашоните в багажника. Макар да мрънкаше, той усети как го изпълва приятно нетърпение. Може би в кутиите имаше нещо, което да им даде така необходимата следа. Но най-вече се радваше, че ще може да каже на Ева, че са открили вещите на семейството ѝ. Дори и да се сецнеше, щеше да си струва.

* * *

За разнообразие с Карина бяха решили да не стават рано. Снощи той работи до късно и реши, че е заслужил да си поспи.

– Боже – каза Карина и сложи ръка на рамото му. – Още съм сънена.

– И аз. Но никой не е казал, че трябва да ставаме.

Шел се намести по-близо до нея и я придърпа към себе си.

– Мм... твърде съм изморена.

– Искам само да се погушкаме малко.

– Да бе, сигурно – каза тя, но изви чувствено шията си.

В същия момент мобилният телефон на Шел звънна остро от джоба на панталоните му, които висяха от другия край на леглото.

– Не вдигай – каза Карина и се притисна до тялото му.

Но звъненето продължи и накрая Шел не издържа. Стана, дръпна панталоните си и извади телефона. На дисплея пишеше „Свен Никласон“ и той побърза да вдигне, натискайки няколко бутона едновременно.

– Ало, Свен? Да, не, не спя – каза Шел и погледна часовника. Минаваше десет. – Откри ли нещо?

Свен Никласон говори дълго, а Шел го слушаше с нарастваща изненада, като отговаряше единствено с кратки мънкания и хъмкания. Карина го гледаше с любопитство, излегната на една страна и облегнала глава на ръката си.

– Може да те посрещна на летището – каза той накрая. – Оценявам, че ме включваш. Не всички колеги биха го направили. Информира ли полицията в Танум? Гьотеборг? Да, може би така е по-добре, предвид положението. Да, вчера имаше пресконференция и те изглеждат доста заети с тяхното си разследване. Сигурно вашият човек, който беше там, ти е разказал. Можем да го обсъдим, като се видим. До скоро.

Шел почти беше останал без дъх, когато затвори. Карина му се усмихваше.

– Предполагам, че става нещо голямо, щом Свен Никласон идва насам.

– Представа си нямаш – каза Шел, стана от леглото и започна да се облича. Умората му се беше изпарила. – Представа си нямаш – повтори той, този път по-скоро на себе си.

* * *

Ерика събираше завивките в гостната. Ева си беше тръгнала. Искаше да вземе със себе си материалите, но Ерика я помоли вместо това да ѝ направи копия, за което всъщност трябваше да се сети още в началото.

– Ноел! Не удряй Антон! – викна тя към всекидневната, без дори да се налага да види с очите си каква е причината за шумотевицата.

Изглежда, никой не я чу и плачът се засили.

– Мамо! Мамооо! Ноел се бие – провикна се Мая.

С дълбока въздишка Ерика остави завивките. Изпитваше почти физически копнеж да успее да свърши някаква работа, без децата постоянно да пищят и да настояват за внимание. Имаше нужда от лично време. Имаше нужда да я оставят да бъде възрастна. Децата бяха най-важното в живота ѝ, но понякога ѝ се струваше, че ѝ се налага да се отказва от всичко, което самата тя иска да прави. Въпреки че Патрик бе излязъл в бащинство за няколко месеца, Ерика си остана семейният мениджър, който се грижи всичко да работи. Патрик много ѝ помагаше, но точно там беше работата: просто помагаше. Ако някое от децата се разболееше, тя беше тази, която трябваше да отложи краен срок или да отмени интервю, за да може Патрик да ходи на работа. Макар да се бореше със себе си, Ерика започваше да изпитва горчивото чувство, че нейните нужди и работа вечно оставаха на последно място.

– Стига, Ноел – каза тя и го дръпна от брат му, който лежеше и хлипаше на пода.

Ноел се разплака на свой ред и на Ерика ѝ стана съвестно, че го е стиснала твърде силно за ръката.

– Мама глупава – каза Мая и се ококори срещу Ерика.

– Да, мама е глупава.

Ерика седна на пода и прегърна хълцащите близнаци.

– Ехо?

Гласът се чу откъм антрето и Ерика се стресна, но почти веднага се сети кой беше това. Само един човек влизаше в дома им, без да позвъни.

– Здравей, Кристина – каза тя и се изправи с усилие.

Близнаците моментално спряха да плачат и се втурнаха към баба си.

– Заповед от шефа. Идвам да те заместя – каза Кристина и избърса мокрите бузи на Антон и Ноел.

– Да ме заместиш?

– Изглежда, имат нужда от теб в управлението – каза Кристина и я погледна така, сякаш всичко беше ясно. – Не знам нищо повече. Аз съм просто пенсионерката, от която се очаква да се отзове на мига. Патрик се обади и ме попита дали мога да дойда тук. Чист късмет, че си бях вкъщи, защото спокойно можех да имам друга важна работа, кой знае, можеше дори да имам дейт^34, или както там се казва в днешно време. Казах на Патрик, че този път ще отида, но друг път очаквам да ме предупреждавате малко по-рано. Все пак си имам собствен живот, макар вие сигурно да си мислите, че съм твърде стара за това.

Кристина си пое дъх и погледна Ерика.

– Какво чакаш? Патрик каза да отиваш в участъка.

Ерика продължаваше да не разбира нищо, но реши да не задава повече въпроси. За каквото и да ставаше дума, поне щеше да си отдъхне за малко, а в момента имаше нужда точно от това.

– Както казах на Патрик, мога да остана само през деня, защото довечера ще дават Сомаркрюсет^35, а за нищо на света не искам да го изпускам. Преди това трябва да изпера и да напазарувам, така че не мога да остана след пет, иначе няма да сваря със собствените си задължения. Не мога да слугувам само на вас, макар че господ е свидетел, че тук има доста работа за вършене.

Ерика тръшна вратата след себе си и се усмихна широко. Свобода.

Щом седна зад волана, отново се умисли. Какво можеше да е толкова спешно? Хрумна ѝ единствено, че може да е свързано с посещението на Патрик и Йоста при Оле Скрападжията. Сигурно бяха намерили вещите на семейството. Подсвирквайки си леко, тя потегли към Танумсхеде. Изведнъж съжали за недоволството си към Патрик, или поне донякъде. Ако ѝ позволеше да участва в преглеждането на предметите, Ерика щеше цял месец да се грижи за домакинството, без да се оплаква.

Сви в паркинга до управлението и почти тичешком се отправи към грозната ниска сграда. На рецепцията нямаше никого.

– Патрик? – викна тя към коридора.

– Тук вътре сме. В заседателната зала.

Тя последва гласа му, но се спря на вратата. По пода и по цялата маса имаше разхвърляни вещи.

– Идеята не беше моя – каза Патрик с гръб към нея. – Йоста сметна, че заслужаваш да присъстваш.

Тя прати въздушна целувка на Йоста, който се изчерви и извърна глава.

– Открихте ли нещо интересно? – попита тя и се огледа.

– Не, в момента вадим нещата от кашоните и още не сме стигнали далеч.

Патрик издуха прахта от няколко фотоалбума, които стояха на масата пред него.

– Да ви помогна ли с разопаковането, или да започна да преглеждам това, което вече сте извадили?

– Кашоните са почти празни, така че почвай да тършуваш – каза Патрик и се обърна към нея. – Мама дойде ли?

– Не, децата са достатъчно големи и реших, че ще се справят и сами за малко – отговори Ерика и се засмя. – Естествено, че Кристина дойде, иначе как щях да знам, че трябва да дойда тук?

– Всъщност опитах първо да се свържа с Ана, но тя не отговаря нито на мобилния си телефон, нито на домашния.

– Така ли? Странно.

Ерика сви вежди. Ана рядко се отделяше на повече от метър от мобилния си телефон.

– Нали Дан и децата ги няма, така че сестра ти сигурно дреме блажено на някой шезлонг.

– Прав си – каза Ерика и се отърси от безпокойството, след което се захвана с разпръснатите вещи пред себе си.

Дълго време работиха мълчаливо. В кутиите имаше най-вече обикновени предмети, каквито се срещат във всеки дом: книги, химикалки, четки за коса, обувки и дрехи, които се бяха вмирисали на мухъл и застояло.

– Какво е станало с мебелите и дрънкулките? – попита Ерика.

– Останали са в къщата. Подозирам, че през годините повечето са изчезнали покрай различните наематели. Трябва да питаме Ева и Мортен. Сигурно все нещо са заварили, когато се преместиха тук през пролетта.

– Между другото, Ана щеше да ходи при Мортен вчера. Взе моторницата назаем. Чудя се дали се е прибрала безпроблемно.

– Сигурно всичко е наред, но ако се притесняваш, звънни на Мортен да го питаш кога си е тръгнала.

– Да, мисля да го направя.

Ерика извади телефона от чантата си и потърси номера на Мортен. Разговорът беше кратък и щом затвори, тя погледна към Патрик.

– Ана е останала на острова около час. Морето е било спокойно, когато си е тръгнала.

Патрик избърса прашните си ръце в панталоните.

– Ето.

– Да, радвам се, че се обадих.

Ерика кимна, но някаква тревога продължаваше да я гложди вътрешно. Струваше ѝ се, че нещо не е наред. Но знаеше също така, че често се държи прекалено загрижено и се притеснява за нищо, затова прогони тези мисли и продължи да рови.

– Всичко това е толкова странно – каза тя и вдигна пред очите си списък с покупки. – Това трябва да е писано от Инез. Струва ми се някак нереално, че тя е имала нормално ежедневие и си е правила списъци: мляко, яйца, захар, сол, кафе...

Ерика подаде листа на Патрик. Той го погледна, въздъхна и го върна обратно на жена си.

– В момента нямаме време за това. Трябва да се съсредоточим върху нещата, които могат да са от значение за случая.

– Окей – каза Ерика и остави списъка на масата.

Продължиха да преглеждат предметите методично.

– Подреден човек е бил онзи Рюне.

Йоста им показа тефтер, който, изглежда, съдържаше всички разходи на семейството. Почеркът беше толкова прилежен, че думите и цифрите изглеждаха почти като писани на машина.

– Не е имало сума, достатъчно маловажна, че да не бъде записана – каза Йоста, разлиствайки страниците.

– Не се учудвам, като се има предвид какво съм чувала за Рюне – каза Ерика.

– Вижте тук. Изглежда, някой си е падал по Леон – каза Патрик и им показа лист от бележник, покрит с драскулки.

– А сърце Л – прочете Ерика на глас. – Тук пък е упражнявала бъдещия си подпис: Анели Кройц. Значи Анели е била влюбена в Леон. Това съвпада с информацията, която имам.

– Чудя се какво би казал татко Рюне за това – вметна Йоста.

– Като знаем каква потребност от контрол е имал, потенциалната връзка между Анели и Леон би отприщила същинска катастрофа – каза Патрик.

– Въпросът е дали той е отговарял на чувствата ѝ – каза Ерика и седна на ръба на масата. – Анели е била влюбена в Леон, но бил ли е той влюбен в нея? Според Йон не, но Леон може и да го е държал в тайна от другите.

– Нощните звуци – каза Йоста. – Нали каза, че Уве Линдер е чувал шумове през нощта. Възможно ли е Леон и Анели да са се прокрадвали в нощта?

– Може да са били духове – пошегува се Патрик.

– Пф.

Йоста взе купчина сметки и започна да ги преглежда.

– Ева върна ли се на острова?

– Да, качи се на пощенската лодка – каза Ерика разсеяно.

Беше взела фотоалбума и го разглеждаше подробно. Вътре имаше снимка на млада жена с дълга права коса. Държеше малко дете в прегръдките си.

– Не изглежда особено щастлива.

Патрик надникна през рамото ѝ.

– Инез и Ева.

– Да, а това трябва да са другите деца на Рюне.

Тя посочи три деца на различна възраст и височина, подредени наглед неохотно пред една стена.

– Ева много ще се зарадва на албума – каза Ерика и отгърна на следващата страница. – Ще означава много за нея. Виж, това трябва да е баба ѝ Лаура.

– Старата изглежда опасна – каза Йоста, който беше застанал от другата страна на Ерика и също надничаше.

– На колко години е починала? – попита Патрик.

Ерика се замисли.

– Трябва да е била на петдесет и три. Една сутрин я открили мъртва зад къщата.

– И в смъртта ѝ нямало нищо съмнително?

– Не, доколкото знам. Йоста, ти чул ли си нещо такова?

Той поклати глава.

– Докторът отишъл и констатирал, че по някаква причина тя е излязла навън през нощта, получила е инфаркт и е умряла. Няма съмнение, че смъртта е настъпила по естествен път.

– Нейната майка ли беше изчезнала? – попита Патрик.

– Да, Дагмар изчезва през четиресет и девета.

– Дърта алкохоличка – каза Йоста. – Или поне така съм чувал.

– С такава рода цяло чудо е, че Ева е станала нормална.

– Може би се дължи на това, че е израснала на улица „Русенстиген“, а не на Вальо – отбеляза Йоста.

– Да, сигурно – каза Патрик и продължи да рови из предметите.

Два часа по-късно успяха да прегледат всичко и се спогледаха разочаровано. Вярно, Ева щеше да оцени снимките и личните вещи на семейството си, но не бяха открили нищо, което да им помогне в разследването. На Ерика ѝ идеше да се разплаче. Бе имала големи надежди, но ето че сега стояха в заседателната зала, претъпкана с неща, от които нямаха никаква полза.

Ерика се загледа в мъжа си. И друг път беше виждала това изражение на лицето му. Нещо го тревожеше, но и той самият не можеше да определи какво.

– За какво мислиш?

– Не знам. Има нещо, но... все тая, по-късно ще се сетя – каза той раздразнено.

– Ами освен да върнем всичко обратно – каза Йоста и започна да прибира вещите в най-близкия кашон.

– Да, друго не ни остава.

Патрик също започна да разчиства. За миг Ерика остана на място, без да се включи. Огледа стаята в последен опит да открие нещо интересно. Тъкмо преди да се откаже, погледът ѝ попадна на няколко малки черни книжки, които веднага разпозна. Това бяха паспортите на семейството, които Йоста прилежно бе подредил на купчинка пред себе си. Ерика присви очи, приближи се, за да вижда по-добре, и започна да брои тихо. После вдигна паспортите и ги нареди един до друг върху масата.

Патрик спря да прибира и я погледна.

– Какво правиш?

– Не виждаш ли? – попита тя и посочи черните книжки.

– Не, какво?

– Преброй ги.

Той я послуша мълчаливо и тя видя как очите му се разширяват.

– Има четири паспорта – каза тя. – Не трябва ли да са пет?

– Да, ако приемем, че Ева още не е имала.

Патрик се приближи и събра паспортите. Отвори ги един по един, проверявайки имената и снимките. После се обърна към съпругата си.

– Е? Кой липсва? – попита тя.

– Този на Анели.

34 Date (англ.): любовна среща. – Б. пр.

35 Шведско телевизионно предаване с награди за публиката, в което известни музиканти изпълняват музика на живо. – Б. пр.

22

Фелбака, 1961

Мама знаеше най-добре. Инез бе израснала с тази истина и я приемаше за даденост. Дори не си спомняше баща си. Беше само на три, когато той получи удар и умря след няколко седмици в болницата. Тогава останаха само тя, мама и Нана.

Понякога се чудеше дали обича мама. Не беше напълно сигурна. Обичаше Нана и плюшеното мече, с което спеше още от малка, но какво изпитваше към мама? Знаеше, че би трябвало да я обича, както другите деца в училище обичаха своите майки. В редките случаи, когато отиваше в дома на някое друго момиче, за да си играят, Инез ставаше свидетел на радостните срещи между майка и дъщеря. Те се поглеждаха щастливо и момичето се хвърляше в прегръдките на майка си. Инез чувстваше твърда буца в корема си, виждайки отношенията между съученичките ѝ и техните майки. Щом се прибереше у дома, тя правеше същото. Хвърляше се в топлите обятия на Нана, която винаги бе готова да я прегърне.

Мама не беше лоша и доколкото Инез си спомняше, никога не бе повишавала глас. Нана беше тази, която ѝ се караше, когато не слушаше. Но мама искаше всичко да се случва по строго определен начин и Инез не можеше да ѝ противоречи.

Най-важното беше да си прилежен. Мама винаги казваше: „Всичко, което си струва да се прави, е важно да се прави както трябва“. Инез в никакъв случай не биваше да проявява немарливост. Буквите в домашните ѝ трябваше изрядно да следват редовете в тетрадката, а цифрите в учебника по математика трябваше да бъдат попълвани правилно. Бледите следи от сгрешени числа бяха забранени, колкото и добре да бяха изтрити. Ако не беше сигурна, трябваше първо да реши задачата на отделен лист, преди да напише вярното число в учебника.

Също така беше важно да не разхвърля. Ако вкъщи беше разхвърляно, можеше да се случи нещо ужасно. Инез не знаеше какво точно, но стаята ѝ винаги трябваше да е идеално подредена. Не се знаеше кога мама може да надникне вътре, а ако завареше нещо не на мястото му, лицето ѝ придобиваше едно такова разочаровано изражение и тя казваше, че иска да поговори с Инез. Инез мразеше тези разговори. Не искаше да натъжава мама, а разговорите най-често се отнасяха за това, че я е разочаровала.

Не биваше да разхвърля и в стаята на Нана, както и в кухнята. В останалите стаи – спалнята на мама, всекидневната, гостната и салона – изобщо не биваше да влиза. Нещо можеше да се счупи, казваше мама. Там не трябваше да влизат деца. Инез се подчиняваше, защото така животът ѝ бе по-лесен. Не обичаше караниците, нито онези разговори с мама. Ако се държеше послушно, си спестяваше и двете.

В училище стоеше настрана от децата и старателно вършеше каквото се искаше от нея. Очевидно беше, че това се харесва на учителката. Възрастните, изглежда, обичаха да им се подчиняваш.

Другите деца не ѝ обръщаха внимание, сякаш дори не си струваше да се карат с нея. Няколко пъти бяха опитали да я дразнят, казвайки нещо за баба ѝ. На Инез това ѝ се стори странно, тъй като тя нямаше баба. Попита мама, но вместо да ѝ отговори, тя реши да проведат един от онези разговори. Инез пита дори Нана, но тя неочаквано сви устни и каза, че това не е нейна работа. Така че Инез спря да задава въпроси. Не беше достатъчно важно, че да рискува още един от онези разговори. Пък и мама знаеше най-добре.

Ева скочи на кея и благодари сърдечно за превоза. За пръв път, откакто се преместиха на острова, тя тръгна по пътеката към къщата с въодушевление. Нямаше търпение да разкаже всичко на Мортен.

Когато наближи, остана поразена от красотата на къщата. Вярно, оставаше доста работа, докато стане готова – въпреки целия труд, едва сега започваха. Но имаше потенциал. Къщата приличаше на бяло бижу насред всичката зеленина. И макар морето да не се виждаше оттук, човек го усещаше навсякъде около себе си.

Двамата с Мортен щяха да имат нужда от известно време, за да открият отново пътя един към друг, а животът никога нямаше да бъде същият. Но това не означаваше непременно, че ще бъде по-лош. Може би връзката им щеше да стане по-силна от преди. Преди не смееше да си помисли нещо такова, но може би в живота им щеше да има място за още едно дете. Не докато всичко още беше ново и чупливо и им предстоеше толкова работа както по къщата, така и между тях самите, но може би след време. Надяваше се след време техният ангел Винсент да се сдобие с братче или сестриче.

Освен това беше успяла да успокои мама и татко. Помоли ги за прошка, задето не им бе казала за случилото се, и успя да ги убеди да не хукват към Фелбака. Освен това снощи отново им се обади, за да им разкаже всичко, което бе научила за семейството си. Знаеше, че те се радват и разбират колко много означава това за нея. Не искаха обаче да се връща на острова, докато всичко не приключи. Затова им сервира благородна лъжа и каза, че ще остане да спи у Ерика и Патрик още една нощ, и те трябваше да се задоволят с това.

Тя също се страхуваше от мисълта, че някой им желае злото, но Мортен реши да остане, а тя искаше да бъде с него. За втори път в живота си избираше Мортен. Страхът да не го изгуби бе по-силен от страха от неизвестната заплаха. Смъртта на Винсент я научи, че човек не може да контролира всичко в живота. Нейната съдба беше да остане тук с Мортен, каквото и да се случи.

– Ехо? – викна Ева и свали чантата си. – Мортен, къде си?

В къщата беше съвсем тихо и тя се ослуша за някакво движение, докато вървеше бавно нагоре по стълбите. Дали не беше отишъл до Фелбака по някаква работа? Не, лодката беше на кея. Всъщност до нея имаше още една. Може би имаха гости?

– Хей? – пробва тя отново, но ѝ отвърна единствено собственият ѝ глас, който отекна между голите стени.

Слънцето светеше силно през прозорците и осветяваше прахта, която се вихреше във въздуха около нея. Ева влезе в спалнята.

– Мортен?

Тя погледна объркано мъжа си, който седеше на пода с гръб към стената, вперил поглед в някаква точка пред себе си. Той не реагира.

Притеснението надделя и Ева клекна до него и го погали по косата. Мортен изглеждаше уморен и изнемощял.

– Как си? – попита тя.

Той се обърна към нея.

– Прибра ли се? – попита той монотонно и Ева кимна отривисто.

– Имам толкова много да ти разказвам, че представа си нямаш. Докато бях при Ерика, успях да помисля над някои неща. Осъзнах това, което мисля, че и ти вече си разбрал: имам само теб и ти имаш само мен. Трябва да опитаме. Обичам те, Мортен. Винсент винаги ще бъде с нас ето тук – каза тя и сложи ръка на сърцето си. – Но не можем да живеем, сякаш и ние сме мъртви.

Тя замълча, чакайки реакция, но Мортен не продума.

– Толкова неща си дойдоха на мястото, когато Ерика ми разказа за семейството ми.

Ева седна до него и ентусиазирано предаде историите за Лаура, Дагмар и Бавачката на ангели. Щом приключи, Мортен кимна.

– Вината се е предала през поколенията.

– Какво имаш предвид?

– Вината се е предала през поколенията – повтори той и гласът му премина във фалцет.

Прокара рязко ръка през косата си и кичурите застанаха накриво. Ева се протегна, за да ги приглади, но той блъсна ръката ѝ.

– Никога не си искала да признаеш вината си.

– Каква вина?

Полази я неприятно усещане, но се опита да се отърси от него. Това все пак беше Мортен, нейният мъж.

– За смъртта на Винсент. Как да продължим напред, ако не искаш да си признаеш? Сега разбирам защо е така. В кръвта ти е. Прапрабаба ти е била убийца на деца, а ти уби нашето дете.

Ева се отдръпна рязко, сякаш я бе ударил. А и да го бе сторил, нямаше да я заболи повече, отколкото от думите му. Тя била убила Винсент? Отчаянието набъбна в гърдите ѝ. Ева искаше да се разкрещи, но разбираше, че с Мортен нещо не е наред. Не знаеше какво говори, това беше единственото обяснение. Иначе не би ѝ казал нещо толкова ужасяващо.

– Мортен – каза тя възможно най-спокойно, но той я посочи с пръст и продължи:

– Ти го уби. Ти носиш вината. Винаги си я носила.

– Скъпи, за какво говориш? Знаеш какво се случи. Не съм убила Винсент. Никой нямаше вина и ти го знаеш!

Тя хвана Мортен за раменете и го разтърси, надявайки се в очите му да се появи проблясък на разум. След това се огледа и внезапно забеляза, че леглото е разхвърляно, а на пода има поднос с чинии и остатъци от храна, както и две чаши, в които изглежда бе имало червено вино.

– Кой е бил тук? – попита тя, но не получи отговор.

Мортен просто я гледаше с ледени очи.

Ева започна бавно да отстъпва назад, без да се изправя. Инстинктивно усещаше, че трябва да се махне оттам. Това не беше Мортен, беше друг човек. За секунда се замисли преди колко ли време бе настъпила тази промяна. Откога в погледа му имаше такъв студ, без тя да е забелязала?

Продължи да отстъпва.

С вдървени движения и без да я изпуска от очи, Мортен се изправи. Ева ужасена се опита да скочи на крака, но той се протегна и я бутна обратно на пода.

– Мортен? – повтори тя.

Досега не ѝ беше посягал, абсолютно никога. Дори протестираше, ако тя иска да убие някой паяк, и вместо това настояваше внимателно да пуснат насекомото на свобода. Ева бавно осъзна, че този Мортен вече не съществува. Може би си беше отишъл заедно с Винсент. Тя просто е била твърде обзета от собствената си мъка, за да забележи, а сега вече беше твърде късно.

Мортен наклони глава настрани и започна да я изучава с поглед, сякаш Ева бе муха, попаднала в мрежата му. Сърцето ѝ биеше силно, но тя нямаше сили да се бори. Къде би могла да избяга? Най-просто бе да се предаде. Щеше да отиде при Винсент. Нищо в смъртта не я плашеше. Сега изпитваше единствено мъка. Мъка, че нещо в Мортен се бе прекършило и че надеждата ѝ за по-добро бъдеще се бе сринала толкова скоро.

Щом Мортен се наведе към нея и стисна врата ѝ, Ева го погледна спокойно в очите. Ръцете му бяха топли и тя разпозна докосването им, което бе усещала толкова много пъти. Мортен стисна още по-силно и пулсът ѝ се ускори. Зад клепачите ѝ започна да проблясва светлина, тялото ѝ се съпротивляваше, бореше се за кислород, но със силата на волята тя успя да се отпусне. Мракът я обгръщаше и Ева се примири със съдбата си. Винсент я очакваше.

* * *

Йоста остана в заседателната зала. Вълнението, което го обзе, когато си дадоха сметка, че един от паспортите липсва, вече започваше да се уталожва. Може би беше просто стар песимист, но все си мислеше, че има безброй възможни обяснения за липсващия паспорт. Може би беше унищожен или изгубен, или пък е бил на друго място, когато Оле е изпразнил къщата. В същото време имаше вероятност липсата на паспорта на Анели наистина да е от значение, но с това трябваше да се заеме Патрик. Самият Йоста изпитваше вътрешна нужда педантично да прегледа всичко отначало. Дължеше го на Ева. Можеше да има нещо, което са видели, но не са огледали достатъчно добре и не са осъзнали важността му.

Май-Брит никога не би му простила, ако не направеше всичко възможно, за да помогне на момиченцето. Ева се беше върнала на Вальо. Там я очакваше нещо мрачно и заплашително и Йоста трябваше да стори всичко по силите си да не допусне тя да пострада.

Ева имаше специално място в сърцето му още откакто се вкопчи в него в деня, когато напусна дома им. Това бе един от най-ужасните моменти в живота му. Сутринта, когато социалните дойдоха, за да отведат Ева при новото ѝ семейство, бе завинаги запечатана в съзнанието му. Май-Брит я изкъпа и премени. Внимателно среса косата ѝ, сложи ѝ панделка и я облече с хубавата бяла рокля с коланче, която бе шила няколко вечери подред. Ева беше толкова сърцераздирателно сладка, че Йоста едва смееше да я погледне.

Мислеше дори да не се сбогува, от страх да не му се пръсне сърцето, но Май-Брит каза, че трябва да се разделят с момиченцето както подобава. Така че той клекна и разпери ръце, а Ева се затича към него. Панделката ѝ се заигра с вятъра, а роклята ѝ се развя като бяло корабно платно. Тя обви ръце около врата му и стисна здраво, сякаш усещаше, че се виждат за последен път.

Той преглътна и извади нежно бебешките дрехи на Ева от кашона.

– Йоста – чу се гласът на Патрик откъм вратата.

Йоста се стресна и се обърна, все още държейки бяла бебешка блузка в ръце.

– Откъде знаеше къде живеят родителите на Ева? – попита Патрик.

Йоста мълчеше. Мислеше трескаво, търсейки някакво обяснение, например как е видял адреса някъде и го е запомнил. Патрик сигурно щеше да му повярва, но вместо това той въздъхна и каза:

– Аз пращах картичките.

– „Й“ – каза Патрик. – Явно съвсем затъпявам, щом дори не ми хрумна, че може да си ти.

– Трябваше да ти кажа и на няколко пъти опитах... – каза Йоста и наведе засрамено глава. – Но съм пращал само поздрави за рождения ѝ ден. Картичката, която донесе Мортен, не е от мен.

– Да, разбира се. Често казано, още в началото се зачудих, като я видях. Толкова различна беше от останалите.

– Имитацията на почерка също не беше особено добра.

Йоста остави блузката и скръсти ръце.

– Така е, твоите криви ченгели едва ли са лесни за копиране.

Йоста се усмихна, облекчен, че Патрик реши да прояви разбиране. Не знаеше дали самият той би бил такова великодушен, ако беше на негово място.

– Знам, че този случай е специален за теб – каза Патрик, сякаш бе прочел мислите му.

– Не искам нищо да ѝ се случи – каза Йоста, след което се обърна и отново се разрови в кашона.

Патрик остана на вратата и след малко Йоста пак го погледна.

– Ако Анели е жива, това би променило всичко. Или поне ако е била жива. Обади ли се на Леон да му кажеш, че искаме пак да поговорим с него?

– Предпочитам да го изненадам. Ако го хванем неподготвен, ще имаме по-голям шанс да го накараме да се разприказва.

Патрик замълча и като че не знаеше дали да продължи, или не. Накрая каза:

– Всъщност мисля, че мога да се досетя кой е пратил последната картичка.

– Кой?

Патрик поклати глава.

– Това е просто хрумване. Помолих Турбьорн да провери едно нещо и ще знам повече, когато получа отговор от него. Дотогава предпочитам да не казвам нищо, но обещавам да уведомя първо теб.

– Надявам се.

Йоста отново му обърна гръб. Имаше много работа. Човъркаше го нещо, което бе видял, и нямаше да се откаже, докато не разбере какво.

* * *

Ребека наистина нямаше да разбере, но Юсеф все пак ѝ остави писмо, за да ѝ благодари за съвместния им живот и да ѝ каже, че я обича. Вече разбираше, че е пренебрегнал нея и децата заради мечтите си. Срамът и болката го бяха заслепили и Юсеф чак сега си даваше сметка колко много означава семейството му за него. Семейството, което въпреки всичко бе останало до него.

Беше оставил писма и на децата. На тях също не бе дал обяснение, само няколко думи за сбогом, както и инструкции какво очаква от тях. Беше важно да не забравят, че имат мисия и носят отговорност, въпреки че той нямаше да бъде до тях, за да им го напомня.

Зае се бавно с обеда си – яйце, варено точно осем минути. В началото на брака им Ребека често проявяваше небрежност. Понякога го вареше седем минути, понякога девет. Но това не се беше случвало от много години. Тя беше добра и предана съпруга и родителите му я харесваха.

Понякога обаче угаждаше твърде много на децата, което го тревожеше. Въпреки че бяха големи, те все още се нуждаеха от твърда ръка, която да ги ръководи. Юсеф не беше убеден, че Ребека ще се справи. Също така имаше съмнения, че тя няма да запази еврейското наследство живо в съзнанието на децата. Но какъв избор имаше? Срамът му щеше да полепне по тях и да разруши шансовете им да изживеят живота си с високо вдигната глава. Беше длъжен да се жертва, за да им осигури бъдеще.

В миг на слабост му хрумна мисълта за отмъщение, но веднага я отхвърли. Знаеше от опит, че отмъщението не води до нищо добро, само до още мрак.

Щом изяде яйцето, избърса старателно уста и стана от масата. След това излезе от дома си за последен път, без да се обърне назад.

* * *

Събуди я шумът от отварянето на тежка врата. Ана примигна объркано към появилата се ивица светлина. Къде се намираше? Слепоочията ѝ пулсираха от болката в главата. С усилие успя да седне. Беше студено, а тялото ѝ бе покрито само с тънък чаршаф. Разтреперана, Ана обви ръце около себе си, усещайки как започва да се паникьосва.

Мортен. Това беше последното, което си спомняше. Двамата лежаха в спалнята. Пиха вино и Ана се почувства изпълнена от силен копнеж. Споменът беше ясен и тя се опита да го отпрати, но в главата ѝ изникна образът на голите им тела, които се докосваха. Бяха се притиснали един към друг в леглото, огрени от лунната светлина. Последва мрак и Ана не помнеше нищо повече.

– Ехо? – викна тя към вратата, но не получи отговор.

Всичко ѝ се струваше нереално, сякаш се бе озовала в друг свят, като Алиса в Страната на чудеса след падането в заешката дупка.

– Ехо? – извика повторно, след което опита да се изправи, но краката ѝ се огънаха и тя падна на пода.

Нещо голямо влетя вътре, преди вратата да се затвори с трясък. Ана стоеше неподвижно. В стаята отново бе черно като в рог и отникъде не се чуваше шум. Ана осъзна, че трябва да разбере какво лежи на пода, затова запълзя бавно напред, опипвайки пътя си с ръце. Подът беше толкова студен, че пръстите ѝ се вкочаниха. Грубата повърхност драскаше коленете ѝ. Накрая напипа нещо, което ѝ заприлича на плат. Продължи да опипва и отскочи назад, щом усети кожа под пръстите си. Това беше човек. Очите бяха затворени и първоначално Ана не долови дишане, но тялото беше топло. Внимателно плъзна ръка към врата, където напипа лек пулс. Без да се замисли, стисна носа на жената и повдигна главата ѝ, наведе се напред и допря уста до нейната. Още преди това бе забелязала, че тялото е женско. Усещаше се по миризмата и косата. Докато издишваше в устата ѝ, на Ана ѝ се стори, че разпознава слабо мириса ѝ.

Не знаеше колко дълго продължи да оказва първа помощ на жената. На равни интервали слагаше ръцете си една върху друга и натискаше гърдите ѝ. Не беше сигурна дали така е правилно. Беше виждала как се прави първа помощ единствено в медицинските сериали по телевизията и се надяваше, че там са представили реалистична, а не измислена версия на реанимацията.

След, както ѝ се стори, цяла вечност, жената се разкашля. Чу се звук като от повръщане и Ана я обърна на една страна, галейки я по гърба. Кашлянето се успокои и жената си пое няколко дълбоки, хриптящи глътки въздух.

– Къде съм? – изграчи тя.

Ана я погали успокоително по косата. Гласът беше толкова напрегнат, че ѝ беше трудно да го разпознае, но все пак можеше да предположи чий е.

– Ева, ти ли си? Тук е толкова е тъмно, че нищо не мога да видя.

– Ана? А аз си помислех, че съм ослепяла.

– Не, не си сляпа. Тъмно е и не знам къде сме.

Ева започна да казва нещо, но я прекъсна нов пристъп на кашлица, който разтресе цялото ѝ тяло. Ана продължи да я гали по косата, докато накрая Ева като че понечи да седне. Ана я хвана за ръката и ѝ помогна. След малко кашлицата престана.

– И аз не знам къде сме – каза Ева.

– Как сме се озовали тук?

Ева първоначално не отговори, но после каза тихо:

– Мортен.

– Мортен?

Ана отново си представи голите им тела. Вината засили гаденето ѝ и тя потисна желанието да повърне.

– Той... – започна Ева, но отново се закашля. – Той опита да ме удуши.

– Опитал е да те удуши? – повтори Ана невярващо, но думите пробудиха някакво усещане дълбоко в нея.

Бе доловила, че с Мортен нещо не е наред. По същия начин, по който едно животно може да подуши, че друго животно в стадото е болно. Но това просто бе засилило привличането. Добре познаваше опасните мъже и снощи бе разпознала в Мортен нещо от Лукас.

Гаденето отново се засили. Студът от пода се разпростираше нагоре по тялото ѝ и тя започваше да трепери все по-силно.

– Боже господи, колко е студено. Къде може да ни е заключил? – попита Ева.

– Където и да е, трябва да ни пусне, нали? – каза Ана, но сама чу съмнението в гласа си.

– Не можех да го позная. Беше като друг човек. Видях го в очите му. Той... – Тя замълча, после внезапно избухна в плач. – Каза, че аз съм убила Винсент. Нашия син.

Без да продума, Ана прегърна Ева и облегна глава на рамото ѝ.

– Какво се случи с него? – каза тя след малко.

Ева плачеше толкова силно, че първоначално не можа да отговори. После започна да диша по-спокойно и подсмръкна няколко пъти.

– Беше в началото на декември. Имахме ужасно много работа. Мортен се занимаваше с три строителни проекта едновременно, а аз също работех по цял ден. Това се отразяваше и на Винсент, защото се държеше страшно опърничаво и през цялото време подлагаше търпението ни на изпитание. Бяхме напълно изтощени. – Ева отново подсмръкна и Ана я чу как бърше нос в ръкава си. – Сутринта, когато се случи, и двамата тръгвахме за работа. Мортен щеше да остави Винсент на детска градина, но му се обадиха от един от обектите и казаха, че трябва да отиде там незабавно. Ситуацията била критична, както обикновено. Мортен ме помоли аз да заведа Мортен на градина, за да може да тръгне направо за обекта, но аз имах важна среща и се ядосах, че счита своята работа за по-важна от моята. Скарахме се и накрая Мортен излезе от стаята и ме остави сама с Винсент. Осъзнах, че ще закъснея за поредната среща. Точно тогава Винсент отново изпадна в пристъп на гняв и аз просто не издържах. Заключих се в тоалетната, седнах и се разплаках. Винсент също плачеше и удряше по вратата, но след малко настана тишина и предположих, че се е отказал и е отишъл в стаята си. Минаха няколко минути, докато изплакна лицето си и се успокоя.

Ева говореше толкова бързо, че думите ѝ почти се сливаха. Ана не искаше да знае какво е станало после и ѝ идеше да запуши уши. Но знаеше, че дължи на Ева да я изслуша.

– Тъкмо бях излязла от тоалетната, когато откъм алеята се чу удар. Малко след това Мортен изкрещя. Никога не съм чувала такъв вик. Не звучеше човешки. По-скоро като вой на простреляно животно.

Гласът на Ева се разтрепери, но тя продължи:

– Веднага разбрах какво се е случило. Знаех, че Винсент е мъртъв, усещах го с цялото си тяло. Втурнах се навън и го видях да лежи зад колата ни. Не носеше връхни дрехи и въпреки че съзнавах, че е мъртъв, не можех да спра да мисля, че лежи в снега без грейка. Че ще настине. Това си помислих, като го видях – че ще настине.

– Било е злополука – каза Ана тихо. – Вината не е твоя.

– Не, Мортен е прав. Аз убих Винсент. Само ако не бях отишла в тоалетната, ако не бях толкова загрижена, че ще закъснея за срещата, ако...

Плачът премина във виене и Ана придърпа Ева още по-близо до себе си. Остави я да плаче, като не спираше да я милва и да шепне утешителни думи. Усещаше мъката на Ева с цялото си тяло и за миг скръбта измести страха от непосредственото бъдеще. За миг бяха просто две майки, изгубили децата си.

Щом риданията заглъхнаха, Ана направи нов опит да стане. Този път краката ѝ бяха по-стабилни. Изправи се бавно, внимавайки да не удари главата си някъде. Оказа се, че може да стои изправена и пристъпи пробно напред. Нещо докосна лицето ѝ и тя изпищя.

– Какво има? – попита Ева, вкопчвайки се плътно в краката на Ана.

– Допрях лице до нещо, но вероятно е било просто паяжина.

Вдигна трепереща ръка пред себе си. Нещо висеше във въздуха и след няколко опита Ана успя да го улови. Беше някаква връв. Дръпна я леко. Заслепи я светлина и тя стисна очи.

След малко опита да ги отвори и се огледа смаяно наоколо. Чу как Ева, която още лежеше на пода, ахна.

* * *

Толкова години се бе наслаждавал на властта си, дори в случаите, когато решаваше да не я използва. Беше твърде опасно да иска нещо от Йон. Той вече не бе човекът, когото Севастиан познаваше. Сега, макар да го прикриваше, Йон изглеждаше толкова изпълнен с омраза, че би било глупаво Севастиан да се възползва от възможността, предоставена му от съдбата.

Не бе искал нищо и от Леон просто защото той беше единственият човек освен Луварт, към когото някога бе изпитвал уважение. Леон изчезна скоро след случилото се, но Севастиан продължи да го следи чрез вестниците и чрез слуховете, които стигаха до Фелбака. Ето че сега Леон също се бе включил в играта. Севастиан обаче вече беше успял да спечели каквото може. От идиотския проект на Юсеф бе останал само споменът. Земята и гранитът бяха единственото ценно нещо, а Севастиан вече ги бе превърнал в прилична печалба, в съответствие с договора, който Юсеф бе подписал, без дори да го прегледа.

И, разбира се, Пърси. Севастиан се подсмихна, както си караше жълтото порше по тесните улици на Фелбака и махаше на всеки срещнат човек. Пърси бе живял в мита за самия себе си толкова дълго, че вече не вярваше, че е възможно да изгуби всичко. Да, притесняваше се, преди Севастиан да се появи като ангел хранител, но не си мислеше сериозно, че наистина би могъл да загуби това, което му се полагаше по рождение. Сега замъкът беше собственост на брат му и сестра му, за което Пърси сам си беше виновен. Не беше управлявал наследството си правилно. Севастиан просто се погрижи неизбежната катастрофа да се случи малко по-рано.

Спечели добри пари от сделката, но това беше по-скоро бонус. Получаваше удовлетворение най-вече от властта, с която разполагаше. Забавното беше, че изглежда нито Юсеф, нито Пърси се усетиха, преди да стане твърде късно. Сякаш напук на всичко се осланяха на добрата му воля и вярваха, че той всъщност ще реши да им помогне. Ама че идиоти. Е, сега Леон щеше да доведе играта до край. Вероятно затова искаше да се съберат. Въпросът беше колко далеч възнамерява да отиде. Но Севастиан не се тревожеше. Репутацията му беше такава, че хората едва ли щяха да се учудят. Любопитно му бе обаче как ще реагират останалите. Най-вече Йон, който имаше най-много за губене.

Севастиан паркира колата и остана вътре известно време. После слезе, провери дали ключът е в джоба му, отиде до вратата и позвъни. Showtime^36.

36 Време е за шоу (от англ.). – Б. пр.

* * *

Ерика отпи от кафето, зачетена в документите. Беше престояло твърде дълго и имаше лош вкус, но не ѝ се занимаваше да вари ново.

– Още ли си тук?

Йоста влезе в кухнята и също си наля чаша кафе. Ерика затвори папката, която разглеждаше.

– Да, Патрик ми позволи да остана още малко и да разгледам докладите от старото разследване. Чудя се какво означава липсата на паспорта на Анели.

– На колко е била? Шестнайсет? – попита Йоста и седна на масата.

Ерика кимна.

– Да, на шестнайсет и очевидно влюбена до смърт в Леон. Може би се е спречкала с родителите си, нещата са излезли извън контрол и после тя е избягала. Не би било първият случай, в който тийнейджърска любов предизвиква трагедия. Но в същото време ми е трудно да повярвам, че едно шестнайсетгодишно момиче би могло собственоръчно да убие цялото си семейство.

– Не звучи особено вероятно. Ако е била тя, трябва някой да ѝ е помогнал. Може би Леон, ако са имали връзка. Таткото е казал не, те са се разгневили...

– Да, възможно е, но тук пише, че Леон е бил за риба с останалите. Ако е така, защо биха му осигурили алиби? Какво биха спечелили?

– Не ми се вярва всички да са се включили в плана на Анели – каза Йоста замислено.

– Да, едва ли са забъркали толкова сложна конспирация.

– Дори и да приемем, че Анели е виновна, а евентуално и Леон, пак няма разумен мотив за убийството на цялото семейство. Би било достатъчно да убият Рюне.

– И аз си мислех същото – каза Ерика и въздъхна. – Сега преглеждам материалите от разпитите. В разказите на момчетата трябва да има нещо, което не се връзва, но всички казват едно и също. Излезли са с лодката да ловят скумрия, а когато се върнали, семейството било изчезнало.

Йоста тъкмо поднасяше чашата към устата си, но се спря.

– Скумрия ли каза?

– Да, така пише в разпечатката от разпитите.

– Как, по дяволите, съм могъл да пропусна нещо толкова елементарно?

– Какво имаш предвид?

Йоста остави чашата и прокара ръка по лицето си.

– Явно е възможно да прочетеш нещо безброй пъти, без да забележиш очевидното.

Той замълча за миг, после се обърна триумфално към Ерика.

– Знаеш ли какво? Мисля, че току-що разбихме алибито на момчетата.

23

Фелбака, 1970

Искаше да угоди на мама. Знаеше, че тя желае най-доброто за нея и иска да се погрижи Инез да има сигурно бъдеще. Но въпреки това не можеше да отрече, че сега, докато седяха на дивана в салона, вътре в нея се прокрадваше неохота. Та той беше толкова стар.

– С времето ще се опознаете – каза Лаура и погледна решително дъщеря си. – Рюне е добър и надежден мъж и ще се грижи добре за теб. Знаеш, че здравето ми е крехко, а когато напусна този свят, ти няма да си имаш никого. Не искам да си толкова самотна, колкото бях аз.

Мама сложи сухата си ръка върху нейната. Странно. Инез си спомняше само няколко случая, когато мама я бе докосвала така.

– Разбирам, че всичко се случва малко ненадейно – каза мъжът срещу нея и я огледа така, сякаш Инез беше награден кон.

Мисълта може би не бе справедлива, но се почувства точно така. И да, всичко се случваше твърде ненадейно. Мама лежа три дни в болница заради сърцето си, а когато се прибра, обяви предложението си: Инез да се омъжи за Рюне Елвандер, който бил останал вдовец преди година. Нана вече не беше между живите, така че бяха останали само Инез и мама.

– Преди да умре, милата ми съпруга ми каза да си намеря жена, която да ми помогне да отгледам децата. А майка ти казва, че си способно момиче – продължи мъжът.

Инез имаше неясното усещане, че нещата не бива да се случват така. Седемдесетте години тъкмо започваха и пред жените се откриваха съвсем нови възможности да управляват живота си. Но тя така и не стана част от истинския свят. Участваше единствено в съвършената реалност, създадена от майка ѝ. Там думите на мама бяха закон и ако тя казваше, че за дъщеря ѝ ще е най-добре да се омъжи за петдесетгодишен вдовец с три деца, то Инез нямаше как да възрази.

– Планирам да купя старата детска колония на остров Вальо и да основа интернат за момчета. Имам нужда от жена до себе си, която да ми помага. Умееш да готвиш, нали?

Инез кимна. Беше прекарала много часове в кухнята с Нана, която я бе научила на всичко, което умее.

– Ами тогава е решено – каза Лаура. – Естествено, трябва да има подобаващо дълъг годеж, така че какво ще кажете за скромна сватба около Мидсомар^37?

– Звучи чудесно – съгласи се Рюне.

Инез замълча. Огледа бъдещия си съпруг и забеляза бръчките, които бяха започнали да се образуват около очите и около тънките му сурови устни. Линията на тъмната му коса бе на път да се отдръпне назад, а тук-там се виждаха и сиви косми. Значи, това беше мъжът, за когото щеше да се омъжи. Още не бе виждала децата, знаеше само, че са на петнайсет, дванайсет и пет години. Не беше срещала кой знае колко деца през живота си, но всичко щеше да е наред. Така каза мама.

Пърси седеше в колата си и гледаше морския път към Фелбака, но не забелязваше нито вълните, нито лодките. Виждаше единствено собствената си съдба и сливането на миналото и настоящето. Брат му и сестра му проявиха сдържана учтивост, когато му се обадиха. Добрите маниери изискваха да се държиш на ниво дори с този, когото си победил. Пърси знаеше много добре какво се крие зад съчувствените фрази. Злорадството носеше еднаква радост на всички, независимо дали са богати, или бедни.

Казаха му, че са купили замъка, но това не беше новина. Вече бе научил от адвокат Бурман, че Севастиан е действал зад гърба му. Използвайки същите думи и фрази като Севастиан, те му разясниха, че замъкът ще се превърне в конферентен център. Съжаляваха, че нещата са се стекли така, но искаха Пърси да се изнесе най-късно до края на месеца. Естествено, това трябваше да се случи под надзора на техния адвокат, за да не би случайно Пърси да вземе нещо, което е включено в покупката на имота.

Изненада се, че Севастиан се появи днес. Пърси го видя да минава с колата и да се отправя нагоре по хълма към къщата на Леон. Бронзов тен, разкопчана риза, скъпи слънчеви очила и зализана назад коса. С други думи, изглеждаше както обикновено. Сигурно и така се чувстваше. Това е просто бизнес, както вероятно би казал.

Пърси хвърли последен поглед в огледалото на сенника. Изглеждаше ужасно. Очите му бяха кръвясали от твърде малко сън и твърде много уиски. Кожата му беше сива и пореста. Но вратовръзката му бе вързана перфектно. Това беше въпрос на чест. Вдигна рязко сенника и излезе от колата. Нямаше причина да отлага неизбежното.

37 Празнува се между 19 и 24 юни, съответства на нашия Еньовден. – Б. р.

* * *

Ия облегна глава на хладния страничен прозорец. Бе хванала такси до Ландветер и пътуването щеше да отнеме малко под два часа, може би и по-дълго, в зависимост от движението, така че смяташе да се опита да поспи.

Преди да тръгне, целуна Леон. За него щеше да бъде същински ад да се оправя сам, но Ия не възнамеряваше да стои и да гледа как нещата отиват по дяволите. Леон я увери, че всичко ще мине добре. Каза, че бил принуден да го направи. Иначе никога не би могъл да изпита покой.

Ия отново се замисли за онова пътуване по стръмните пътища в Монако. Той се канеше да я напусне. Думите се лееха от устата му. Обясняваше как нещата се били променили и нуждите му вече не били същите, как двамата били прекарали много хубави години заедно, но той бил срещнал друга жена, в която се влюбил, и Ия също щяла да намери някого, с когото да е щастлива. Тя отклони вниманието си от криволичещия път, за да погледне Леон в очите. Той продължи да дрънка баналности, докато тя си мислеше за всичко, което бе жертвала в името на любовта си.

Колата зави и Ия видя как Леон се ококори. Потокът безсмислени думи пресъхна.

– Гледай пътя, докато караш – каза той.

По красивото му лице се изписа притеснение. Ия не вярваше на очите си. За първи път през съвместния им живот Леон се страхуваше. Чувството за власт я опияни, тя натисна педала на газта и усети как тялото ѝ се притиска в седалката заради ускорението.

– Намали, Ия – примоли се Леон. – Караш твърде бързо!

Тя не отговори, а натисна педала още повече. Малката спортна кола едва се задържаше на пътя. Сякаш се носеха във въздуха и за миг Ия се почувства напълно свободна.

Леон опита да хване волана, но това накара колата да се олюлее още повече и той го пусна. Не спираше да я моли да намали скоростта, но ужасът в гласа му изпълваше Ия с толкова щастие, колкото не бе изпитвала от много време насам. Колата почти летеше.

Видя дървото до пътя и сякаш някаква външна сила пое контрол над тялото ѝ. Спокойно завъртя волана леко надясно и насочи колата към него. Чу гласа на Леон в далечината, но шумът в собствените ѝ уши заглушаваше всичко останало. После наоколо настана тишина. Спокойствие. Нямаше да се разделят. Щяха да бъдат заедно завинаги.

Изненада се, когато откри, че е жива. До нея Леон седеше със затворени очи и покрито с кръв лице. Огънят бързо се разгоря. Пламъците започнаха да облизват седалките и да се протягат към тях. Миризмата пареше ноздрите ѝ. Налагаше се да вземе незабавно решение – дали да се предаде и да остави огънят да ги погълне, или пък да спаси себе си и Леон? Погледна красивото му лице. Огънят бе достигнал едната му буза и Ия видя омаяна как кожата гори. Тогава взе решение. Леон беше неин и щеше завинаги да си остане неин, след като го издърпа от горящата кола.

Ия затвори очи. Усещаше студеното стъкло до челото си. Не искаше да бъде част от това, с което се бе захванал Леон, но копнееше за мига, когато отново щяха да се съберат.

* * *

Ана огледа студената стая, осветена от гола крушка. Миришеше на пръст и още нещо, по-трудно за идентифициране. И тя, и Ева опитаха напразно да отворят, но вратата беше заключена и не помръдваше.

До едната стена имаше четири сандъка с железен обков, а над тях висеше знаме. То бе първото нещо, което видяха, щом светнаха. Беше потъмняло от влага и мухъл, но свастиката все още се открояваше ясно на червено-белия фон.

– Може би в сандъците има нещо, с което да се наметнеш? – предложи Ева, поглеждайки към Ана. – Трепериш.

– Да, бих облякла каквото и да е. Направо замръзвам.

Ана се срамуваше от голотата си, която си личеше през чаршафа. Беше от хората, които не обичаха да се показват голи дори в съблекални, а след катастрофата нежеланието ѝ стана още по-силно заради белезите по тялото ѝ. И макар че в момента стеснителността беше най-малкият от проблемите ѝ, чувството бе толкова силно, че надделяваше над страха и студа.

– Онези трите са заключени, но този е отворен.

Ева посочи сандъка, намиращ се най-близо до вратата, след което вдигна капака. Най-отгоре имаше дебело сиво вълнено одеяло.

– Ето! – каза тя и метна одеялото на Ана, която се загърна с него, без да сваля чаршафа.

Миришеше отвратително, но тя се зарадва на топлината.

– Вътре има и консервирана храна – каза Ева и извади няколко прашни консерви. – В най-лошия случай ще можем да оцелеем тук известно време.

Ана изгледа Ева. Почти радостната ѝ интонация не се връзваше нито със ситуацията, нито със състоянието ѝ отпреди малко. Ана си даде сметка, че това сигурно е някаква защитна реакция.

– Нямаме вода – отбеляза тя и изречението ѝ увисна във въздуха.

Без вода нямаше да оцелеят дълго, но Ева като че ли не я чу и продължи да рови в сандъка.

– Виж! – каза тя и вдигна някаква дреха.

– Нацистка униформа? Откъде са се взели тези неща?

– Доколкото знам, някакъв луд е бил собственик на къщата по време на войната. Трябва да са били негови.

– Откачена работа – каза Ана, която все още трепереше.

Топлината от одеялото бавно попиваше в тялото ѝ, но тя беше измръзнала до мозъка на костите си и щеше да мине известно време, докато се сгрее.

– А ти как така си тук? – попита Ева внезапно и се обърна към Ана.

Като че ли чак сега осъзнаваше странността на ситуацията.

– Явно Мортен е нападнал и мен – каза Ана и се загърна по-плътно.

Ева сбърчи вежди.

– Но защо? Без причина, или се е случило нещо, което...?

Тя сложи ръка на устата си и погледът ѝ стана суров.

– Видях подноса в спалнята. Защо всъщност тръгна вчера? Остана ли за вечеря? Какво се случи?

Думите рикошираха от твърдите стени като куршуми. След всеки въпрос Ана се сепваше, сякаш са ѝ ударили шамар. Не беше нужно да си отваря устата. Знаеше, че отговорът е изписан на лицето ѝ.

Очите на Ева се напълниха със сълзи.

– Как можа? Знаеш какво сме преживели, в какво положение сме...

Ана преглъщаше, но устата ѝ си оставаше суха като прахан. Не знаеше как да обясни действията си и да помоли за прошка.

Ева продължи да я гледа с насълзени очи. Накрая си пое дълбоко въздух и издиша бавно. След това каза спокойно и овладяно:

– Няма да говорим за това сега. Трябва да действаме заедно, за да се измъкнем оттук. Може би в сандъците има нещо, което да използваме, за да отворим вратата.

Ева се обърна с гръб. Цялото ѝ тяло изглеждаше вдървено от потиснатия гняв. Ана прие с благодарност предложението за временен мир. Ако не успееха да се измъкнат, разясненията щяха да са ненужни.

Известно време никой нямаше да ги потърси. Дан и децата ги нямаше, а родителите на Ева щяха да се разтревожат чак след няколко дни. Оставаше Ерика, която обикновено изпадаше в паника, ако не успее да се свърже с нея. В нормални случаи това дразнеше Ана неимоверно, но сега искаше Ерика да се притесни, да започне да задава въпроси и да прояви същата непоклатима упоритост, както всеки пък когато не получеше правилен отговор. Моля те, скъпа Ерика, бъди толкова досадна, любопитна и неспокойна, каквато си била винаги, примоли се Ана тихо на светлината на голата крушка.

Ева беше започнала да рита съседния сандък. Катинарът не помръдваше, но тя продължи да рита и накрая скобата започна да поддава.

– Ела и ми помогни – каза тя и с общи усилия двете успяха да откъртят катинара.

Наведоха се, хванаха капака от двете страни и опитаха да го повдигнат. Съдейки по прахоляка и мръсотията, сандъкът не бе отварян от много години. Наложи се да дърпат с всичка сила, но накрая капакът рязко отскочи нагоре.

Надникнаха в сандъка, след което се спогледаха. Ана видя собствения си ужас отразен в лицето на Ева. Между стените на студената стая отекна писък. Ана не знаеше дали идва от нея, или от Ева.

* * *

– Здрасти, ти ли си Шел?

Свен Никласон тръгна към него с протегната ръка и се представи.

– Няма ли фотограф с теб?

Шел огледа тясното пространство до лентата за багаж.

– Ще дойде едно момче от Гьотеборг. Пътува с кола и ще се срещнем на място.

Тръгнаха към паркинга. Свен дърпаше малък ръчен куфар след себе си и Шел заподозря, че колегата му е свикнал да потегля внезапно и да пътува с малко багаж.

– Мислиш ли, че все пак трябва да информираме полицията в Танум? – попита Свен, щом двамата се настаниха в голямото комби на Шел.

Той се замисли, докато изкарваше колата от паркинга. После зави надясно и каза:

– Да, така смятам. Но трябва да говориш с Патрик Хедстрьом. С никого другиго. – Шел хвърли кос поглед към Свен и добави: – Не мислех, че се интересувате кои точно полицейски управления са информирани.

Свен се усмихна и се загледа в пейзажа, който се разкри през страничния прозорец. Имаше късмет. Мостът в Тролхетан беше най-красив през лятото.

– Човек никога не знае кога ще му потрябва услуга от някой вътрешен човек. Вече съм се разбрал с гьотеборгската полиция да присъстваме по време на ареста, тъй като именно ние ги снабдихме с информацията. Може да се каже, че сега просто ще проявим учтивост към полицаите в Танум.

– От Гьотеборг едва ли възнамеряват да направят същия жест към колегите си, така че ще отбележа пред Хедстрьом колко щедър си бил – каза Шел и се засмя.

Самият той изпитваше дълбока благодарност, че Свен Никласон му разреши да присъства на ареста като зрител. Това не беше просто ексклузивна новина, а нещо, което щеше да се отрази на шведската политика и да шокира целия народ.

– Благодаря, че ме извика – промърмори той и изведнъж се смути.

Свен сви рамене.

– Не бихме могли да стигнем дотук без информацията, която получихме от теб.

– Значи, сте успели да разтълкувате цифрите?

Шел беше на път да се пръсне от любопитство. Свен не бе могъл да му разкаже всички подробности по време на телефонния им разговор.

– Шифърът беше нелеп – каза Свен и се засмя. – Децата ми биха могли да го разгадаят за петнайсет минути.

– Как така?

– Числото едно отговаря на буквата А, две отговаря на Б, и така нататък.

– Шегуваш се.

Шел зяпна Свен и за малко да излезе от пътя.

– Не, макар да ми се иска да беше така. Бележката показва за колко тъпи ни имат.

– И какво пишеше?

Шел опита да си представи комбинацията, но паметта му за числа не я биваше още в училище. В днешно време едва успяваше да си спомни собствения си телефонен номер.

– Стюреплан^38. Пишеше Стюреплан, последвано от дата и час.

– По дяволите – възкликна Шел, завивайки по кръговото при Торп. – Това можеше да бъде истинска катастрофа.

– Да, но рано сутринта полицията осъществи акция срещу групичката, която трябваше да извърши атентата. Сега нямат възможност да комуникират със съпартийците си. Затова е цялото бързане. Няма да мине много време, преди отговорните лица да забележат, че не могат да се свържат с атентаторите. Ако това стане, те ще са нащрек и ще пропилеем шанса си. Тези хора имат контакти по цял свят и не биха имали проблеми да изчезнат.

– В известен смисъл планът им е бил гениално замислен – каза Шел.

Не можеше да спре да мисли какви можеха да бъдат последствията от осъществяването на плана. Образите, които се въртяха в главата му, бяха твърде ярки. Атентатът би бил истинска трагедия.

– Е, все пак трябва да се радваме, че показват истинското си лице. За щастие, новината ще бъде грубо събуждане за много от хората, които вярват в Йон Холм. Надявам се, че ще мине дълго време, преди пак да видим някого като него. Макар да смятам, че ние хората понякога имаме твърде къса памет. – Свен въздъхна и погледна въпросително към Шел. – Искаш ли да се обадиш на онзи Хедман?

– Хедстрьом. Патрик Хедстрьом. Да, добре.

Без да изпуска пътя от очи, Шел набра номера на полицейското управление в Танум.

38 Централен площад в Стокхолм. – Б. пр.

* * *

– Живот си живеете тук вътре! – каза Патрик с усмивка, щом влезе в кухнята. Ерика му бе викнала да дойде и той веднага се отзова.

– Сядай – каза Йоста. – Знаеш колко пъти съм се ровил в материалите от старото разследване. Показанията на момчетата бяха идеално съгласувани, но през цялото време ми се струваше, че има нещо странно.

– И сега разбрахме какво е то – допълни Ерика и скръсти ръце с доволно изражение.

– Е?

– Онова за скумрията.

– Скумрията? – повтори Патрик и се взря в нея. – Извинявай, възможно ли е да поясните малко?

– Така и не видях рибата, която момчетата бяха хванали – каза Йоста. – А по някаква непонятна причина не се сетих за това по време на разпитите.

– Не си се сетил за какво? – попита Патрик нетърпеливо.

– Че скумрия не се лови преди Мидсомар – каза Ерика отчетливо, сякаш говореше на дете.

Патрик започна бавно да осъзнава каквото значи това.

– Обаче и петимата казват, че са ловили скумрия.

– Да, именно. Един от тях би могъл да се обърка, но тъй като всички твърдят едно и също, това показва, че са се наговорили. Не са разбирали много от риболов и са избрали грешната риба.

– Сетих се благодарение на Ерика – каза Йоста леко смутено.

Патрик ѝ прати въздушна целувка.

– Ти си върхът! – каза той искрено.

В същия миг телефонът звънна. Патрик погледна дисплея и видя, че се обажда Турбьорн.

– Трябва да вдигна, но добра работа! И на двамата!

Той вдигна палец, после отиде в кабинета си и затвори вратата. Изслуша внимателно това, което имаше да му каже Турбьорн, като нахвърли няколко бележки върху първия лист, който му попадна. Колкото и чудновати да бяха подозренията му, ето че Турбьорн ги потвърди. Докато го слушаше, Патрик се замисли какво всъщност означава това. Щом приключиха разговора, той знаеше повече, отколкото преди малко, но в същото време беше още по-объркан.

През вратата проникна шумът от нечии тежки стъпки и Патрик стана и надникна в коридора. Към него се задаваше Паула, предвождана от грамадния си корем.

– Повече не мога да седя вкъщи и да чакам. Момичето от банката, с което говорих, обеща да ми звънне днес, но още не се е обадила...

Наложи ѝ се да млъкне, защото бе останала без въздух. Патрик сложи ръка на рамото ѝ.

– Поеми си дъх, за бога – каза той и изчака, докато дишането ѝ се успокои малко. – Ще имаш ли сили да останеш за брифинга?

– Естествено.

– Какво правиш, по дяволите? – попита Мелберг, изскачайки внезапно зад гърба ѝ. – Рита така се притесни, като те видя да излизаш, че ме накара да те проследя.

Той избърса потта от челото си.

– Не се притеснявайте за мен – каза Паула, въртейки очи.

– Хубаво е, че си тук. Има доста неща, които трябва да преговорим – каза Патрик.

После се отправи към заседателната зала и по пътя помоли Йоста да дойде с него. След няколко секунди размисъл се обърна и се върна в кухнята.

– Ти също можеш да дойдеш – каза той и кимна на Ерика.

Както очакваше, тя веднага скочи от стола.

В стаята нямаше много място, но Патрик предпочете да проведат брифинга тук, насред вещите на семейство Елвандер. Кашоните можеха да послужат като напомняне защо е толкова важно да успеят да навържат всички нишки.

Патрик обясни набързо на Паула и Мелберг, че са взели вещите от Оле Скрападжията и вече са успели да прегледат всичко.

– Някои парчета от пъзела се наредиха, но имаме нужда от помощ, за да продължим нататък. Като начало мога да ви съобщя, че мистериозният „Й“, който е пращал картичките на Ева, е нашият колега Йоста Флюгаре.

Той посочи Йоста, който се изчерви.

– Ама Йоста бе... – възкликна Паула.

Лицето на Мелберг почервеня и той изглеждаше все едно ще избухне.

– Да, знам, че трябваше да си кажа, но с Хедстрьом вече говорихме за това – каза Йоста, поглеждайки Мелберг отбранително.

– Според Йоста обаче последната картичка не е от него, а и тя безспорно се различава от останалите – каза Патрик и се облегна на ръба на масата. – Хрумна ми каква може да е работата и се обърнах към Турбьорн, който току-що ми се обади и потвърди подозренията ми. Можем да приемем, че именно човекът, пратил картичката, е оставил отпечатъка, който Турбьорн сне от долната страна на марката. Този отпечатък съвпада с един от отпечатъците по торбичката, в която беше прибрана картичката, когато Мортен ни я даде.

– Но нали само вие и Мортен сте докосвали торбичката? Тогава...

Ерика пребледня и Патрик видя как зъбните колела в главата ѝ веднага заработиха. Тя се разрови трескаво из чантата си, търсейки мобилния си телефон. Щом го намери, веднага звънна на Ана чрез опцията за бързо набиране. Всички бяха вперили поглед в нея и в стаята се чуваше единствено сигналът свободно. После се обади глас, който очевидно принадлежеше на телефонния секретар.

– По дяволите – избухна Ерика и набра нов номер. – Звъня на Ева.

Сигналите се занизаха един след друг, но никой не отговори.

– Мамка му – изруга тя и набра трети номер.

Патрик не се опита да продължи, преди Ерика да е приключила. Самият той започваше да се притеснява, че Ана цял ден не си вдига телефона.

– Ана кога е тръгнала натам? – попита Паула.

Ерика продължаваше да държи телефона до ухото си.

– Снощи. Оттогава не съм се чувала с нея. Сега звъня на пощата. Вчера откараха Ева с лодката и може би знаят нещо... Ало? Да, здравей, обажда се Ерика Фалк... Точно така. Вчера качихте Ева... И сте я оставили на острова? Видя ли дали там имаше други лодки?... Дървена моторница?... Значи, е била вързана за кея при детската колония... Окей. Благодаря.

Ерика приключи разговора и Патрик видя, че ръката ѝ трепери леко.

– Лодката ни, с която Ана тръгна вчера, още е там. Значи, тя и Ева са на Вальо заедно с Мортен и нито една от тях не вдига.

– Сигурно няма причина за притеснение. А и Ана може вече да се е прибрала – каза Патрик, опитвайки да звучи по-спокойно, отколкото се чувстваше.

– Но Мортен каза, че е останала там само час. Защо ме е излъгал?

– Сигурно за всичко си има обяснение. Ще отидем да проверим веднага щом приключим тук.

– Защо му е на Мортен да праща заплахи на собствената си съпруга? – попита Паула. – Това означава ли, че той стои зад опита за убийство?

Патрик поклати глава.

– Все още не знаем. Затова трябва да обобщим всичко, което сме научили, и да видим дали можем да запълним някои празнини. Йоста, ще ни разкажеш ли какво откри от свидетелските показания на момчетата?

– Добре – каза Йоста и обясни за скумрията и защо нямаше как показанията да са верни.

– Това доказва, че лъжат – каза Патрик. – А ако са излъгали за рибата, сигурно цялата им история е измислена. Защо иначе биха се наговорили за нещо такова? Смятам, че можем да приемем, че са били замесени в изчезването на семейството. С тази нова информация ще можем да ги притиснем.

– А Мортен как се вписва в картинката? – попита Мелберг. – Той не е бил на острова, а според Турбьорн при стрелбата онзи ден е било използвано същото оръжие като през седемдесет и четвърта.

– Не знам, Бертил – отговори Патрик. – Да караме едно по едно.

– Следва липсващият паспорт – каза Йоста и се поизправи в стола си. – Да, паспортът на Анели липсва. Възможно е това да означава, че тя е била замесена по някакъв начин, но след това е избягала в чужбина.

Патрик хвърли поглед към пребледнялата Ерика. Разбираше, че жена му не може да спре да мисли за Ана.

– Анели? Шестнайсетгодишната дъщеря? – попита Паула и в същия момент телефонът ѝ звънна.

Тя вдигна и се заслуша, а на лицето ѝ се изписаха едновременно учудване и решителност. Накрая затвори и погледна останалите.

– Осиновителите на Ева ни казаха, че някой е пращал анонимно пари на Ева всеки месец, докато тя навърши осемнайсет. Така и не са разбрали откъде идват парите. Естествено, с Патрик предположихме, че това може да има нещо общо със събитията на Вальо. Затова опитах да науча повече...

Тя спря, за си поеме дъх, и Патрик си спомни, че Ерика също се задъхваше по подобен начин, докато беше бременна.

– Изплюй камъчето! – каза Йоста, който бе изпънал гръб още повече. – Ева не е имала роднина, който да иска да се грижи за нея. Хрумва ми единствено, че някой може да е имал гузна съвест и затова да ѝ е пращал пари.

– Нямам представа какъв е бил мотивът – каза Паула, която изглежда се наслаждаваше на ситуацията. – Но парите са от Арон Кройц.

В стаята стана толкова тихо, че вътре проникна шумът от преминаващите по улицата коли. Йоста пръв наруши мълчанието.

– Бащата на Леон е пращал пари на Ева? Но защо...?

– Именно това трябва да разберем – каза Патрик.

Изведнъж му се стори, че това е най-важният въпрос, на който трябва да отговорят, за да разрешат загадката с изчезването.

Усети вибриране в джоба си и погледна кой го търси. Шел Рингхолм от „Бохусленинген“. Вероятно искаше да му зададе допълнителни въпроси след пресконференцията. Можеше да почака. Патрик затвори и отново насочи вниманието си към своите колеги.

– Йоста. С теб отиваме на Вальо. Преди да потърсим петте момчета, трябва да се уверим, че Ана и Ева са окей, както и да зададем няколко въпроса на Мортен. Паула, ти виж дали можеш да научиш нещо повече за бащата на Леон.

Патрик замълча, щом погледът му се спря на Мелберг. Къде щеше да нанесе минимални щети? За предпочитане бе шефът им да се меси възможно най-малко, но в същото време беше важно да не се чувства изолиран.

– Бертил, както обикновено, ти ще се справиш най-добре с медийния натиск. Нали нямаш нищо против да останеш в управлението, в случай че се обадят журналистите?

Мелберг грейна.

– Разбира се. Имам дългогодишен опит с пресата, не могат да ми се опрат.

Патрик въздъхна вътрешно. Плащаше висока цена, за да върви всичко гладко.

– Не може ли и аз да дойда на острова? – попита Ерика, която продължаваше да стиска здраво телефона си.

Патрик поклати глава.

– За нищо на света.

– Наистина трябва да дойда. Представи си, че нещо се е случило...

– Не подлежи на обсъждане – каза Патрик, но усети, че е прозвучал ненужно остро. – Извинявай, но най-добре ще е ние да се погрижим – добави той и я прегърна.

Ерика кимна неохотно и реши да се прибира. Патрик я изпрати с поглед, после извади телефона си и се обади на Виктор. След осем сигнала се включи гласовата поща.

– От бреговата охрана не вдигат. Типично. Точно сега, когато моторницата не е на разположение.

Откъм вратата се чу прокашляне.

– За съжаление, не мога да отида никъде. Колата не иска да запали.

Патрик погледна съпругата си с недоверие.

– Странна работа. Йоста, можеш ли да я закараш? Тъкмо през това време ще свърша някои работи. Така и така трябва да изчакаме бреговата охрана.

– Окей – каза Йоста, без да поглежда към Ерика.

– Добре, после ще се чакаме направо на пристанището. Ще опиташ ли пак да се свържеш с Виктор след малко?

– Разбира се – каза Йоста.

Телефонът му отново завибрира и Патрик инстинктивно погледна дисплея. Шел Рингхолм. Е, най-добре да вдигне и да отметне поне това.

– Окей, да се захващаме за работа – каза той и натисна „Отговори“, гледайки как другите излизат от стаята. – Да, Хедстрьом на телефона – каза той с въздишка.

Харесваше Шел, но в момента нямаше време за журналисти.

24

Остров Вальо, 1972

Анели я намрази още от самото начало. Клаес също. В техните очи тя не ставаше за нищо, не и в сравнение с майка им, която явно е била светица. Поне така звучеше по думите на Рюне и децата му.

Инез бе научила много за живота. Най-важният урок беше, че мама не винаги е права. Бракът с Рюне беше най-голямата грешка в живота ѝ, но тя не виждаше как може да се измъкне. Не и сега, когато беше бременна от него.

Избърса потта от челото си и продължи да търка кухненския под. Рюне имаше високи изисквания. Всичко трябваше да свети за откриването на училището, нищо не биваше да се оставя на случайността. „Става дума за репутацията ми“, казваше той, възлагайки ѝ нови задачи. Инез се трудеше от сутрин до вечер, а коремът ѝ растеше и тя бе толкова изморена, че едва си стоеше на краката.

Изведнъж Клаес изникна до нея. Сянката му падна върху Инез и тя се стресна.

– О, извинявай, изплаших ли те? – каза той с онзи глас, от който винаги я полазваха тръпки.

Клаес излъчваше омраза и както обикновено, тя така се напрегна, че ѝ беше трудно да диша. Нямаше доказателства, които да покаже на Рюне, а той никога не би ѝ повярвал. Всичко се свеждаше до нейната дума срещу тази на Клаес и тя не си правеше илюзии, че Рюне би застанал на нейна страна.

– Пропуснала си едно петно – каза Клаес и посочи зад нея.

Инез стисна зъби, но се обърна, за да избърше мястото, което той сочеше. Чу трясък и усети как краката ѝ подгизват.

– Извинявай, случайно бутнах кофата – каза Клаес със съжалителен тон, който не се връзваше с изражението на лицето му.

Инез просто го изгледа. Гневът ѝ нарастваше с всеки изминал ден, с всяка нагла реплика и с всеки мръсен номер.

– Нека ти помогна.

Юхан, най-малкият син на Рюне. Беше само на седем, но имаше умни, топли очи. Той бързо се привърза към Инез. Още в деня, когато се запознаха, Юхан пъхна ръката си в нейната.

Поглеждайки тревожно батко си, той застана на колене до Инез. Взе парцала от ръцете ѝ и започна да попипва водата, заляла целия под.

– Сега и ти се намокри – каза тя трогната, гледайки наведената му глава и бретона, който влизаше в очите му.

– Няма нищо – каза той и продължи да търка.

Клаес остана зад тях, скръстил ръце на гърдите си. В очите му проблясваше гняв, но той не смееше да се нахвърли на малкия си брат.

– Женчо – каза накрая и излезе от стаята.

Инез си отдъхна. Беше нелепо. Клаес бе само на седемнайсет години. Макар да не беше много по-голяма от него, тя все пак му бе мащеха. Освен това чакаше дете, което щеше да бъде негов брат или сестра. Нямаше причина да се страхува от някакво хлапе, но без да може да обясни защо, косъмчетата по ръцете ѝ настръхваха всеки път когато Клаес беше наблизо. Инстинктивно разбираше, че трябва да стои настрана и да не го провокира.

Чудеше се какво ще бъде, когато момчетата пристигнат. Дали атмосферата щеше да се разведри, щом къщата се напълни с деца, чиито гласове да запълнят празнотата? Надяваше се. Иначе щеше да се задуши.

– Ти си добро момче, Юхан – каза тя и приглади русия му перчем.

Юхан не отговори, но Инез видя, че се усмихва.

Дълго седя до прозореца, преди другите да пристигнат. Гледаше морето и Вальо, наблюдаваше преминаващите лодки и летовниците, които се наслаждаваха на няколкото седмици почивка. Макар че никога не бе могъл да живее така, Леон им завиждаше. В простотата на съществуването им имаше нещо прекрасно, въпреки че самите те може би не го осъзнаваха. Когато на вратата се позвъни, Леон се отдалечи от прозореца, хвърляйки последен поглед към Вальо – мястото, където бе започнало всичко.

– Време е да сложим край – каза Леон и ги огледа, след като се събраха. Настроението беше напрегнато още откакто останалите започнаха да пристигат един по един. Забеляза, че Пърси и Юсеф не поглеждат към Севастиан, който от своя страна изглежда приемаше всичко спокойно.

– Ама че съдба, да се окажеш в инвалидна количка. И лицето ти е съсипано. А беше толкова красив – каза Севастиан и се облегна назад.

Леон не се обиди. Знаеше, че думите не целят да го наранят. Севастиан винаги се изразяваше прямо, освен когато искаше да измами някого. Тогава лъжеше безмилостно. Колко малко се променяха хората. Всички си бяха същите. Пърси още изглеждаше чуплив, а очите на Юсеф бяха все така сериозни. Йон пък излъчваше същия чар.

Леон ги проучи, преди с Ия да заминат за Фелбака. Плати сериозна сума на един частен детектив, който свърши отлична работа, така че Леон знаеше всичко за живота на четиримата. Но сякаш нищо от случилото се след Вальо нямаше значение сега, когато отново се бяха събрали.

Без да коментира изказването на Севастиан, Леон повтори:

– Време е да разкажем всичко.

– И каква полза? – попита Йон. – Това е минало.

– Знам, че идеята беше моя, но колкото повече остарявам, толкова по-ясно разбирам, че беше грешка – каза Леон, вперил поглед в Йон.

Правилно бе предположил, че ще е трудно да го убеди, но това нямаше да го спре. Независимо дали всички щяха да се съгласят, или не, Леон възнамеряваше да разкрие истината. Все пак, от чувство за спортсменство искаше да им каже за плановете си, преди да направи нещо, което би се отразило на всички им.

– Съгласен съм с Йон – каза Юсеф беззвучно. – Няма причина да размътваме нещо, което е забравено и погребано.

– Точно ти винаги си говорил за значението на миналото. И на поемането на отговорност. Не си ли спомняш? – каза Леон.

Юсеф посърна и извърна лице.

– Не е същото.

– Напротив. Случилото се още е живо в нас. Цял живот го нося със себе си и знам, че и с вас е така.

– Не е същото – настоя Юсеф.

– Ти обясняваше как всички, които носят вина за страданието на родителите ти, трябва да бъдат държани отговорни. Не трябва ли и ние да бъдем подведени под отговорност и да признаем вината си?

Леон говореше меко, но видя колко силен ефект имаха думите му върху Юсеф.

– Няма да го позволя – каза Йон и сключи ръце в скута си.

– Не зависи от теб – каза Леон, ясно съзнавайки, че по този начин разкрива, че вече е взел решение.

– Какво пък, прави каквото искаш, Леон – каза Севастиан внезапно.

После пъхна ръка в джоба на панталоните си и миг по-късно извади оттам един ключ. Изправи се и го подаде на Леон, който бавно протегна ръка, за да го вземе. Бяха минали толкова години, откакто го бе държал за последен път. Толкова години, откакто този ключ бе предрешил съдбата им.

В стаята настана мъртвешка тишина и всички видяха образите, които завинаги се бяха запечатали в паметта им.

– Трябва да отворим вратата – каза Леон и стисна ключа. – Предпочитам да го направим заедно, но ако не желаете, ще го сторя сам.

– А Ия... – започна Йон, но Леон го прекъсна.

– Ия се прибира в Монако. Не можах да я убедя да остане.

– Да. Вие двамата винаги можете да избягате – каза Юсеф. – Да заминете за чужбина, докато ние трябва да останем и да берем ядовете.

– Не смятам да заминавам, преди всичко да се уреди – каза Леон. – Пък и ще се върнем.

– Никой няма да ходи никъде – каза Пърси, който седеше на един стол малко встрани от другите и досега не бе произнесъл и една дума.

– Какво имаш предвид? – попита Севастиан и отново се облегна лениво на дивана.

– Никой няма да ходи никъде – повтори Пърси.

Той се наведе и се зарови в куфарчето си, подпряно на крака на стола.

– Ти шегуваш ли се? – попита Севастиан невярващо, зяпайки пистолета, който Пърси извади и сложи в скута си.

Пърси вдигна оръжието и го насочи към Севастиан.

– Не, за какво да се шегувам? Ти ми отне всичко.

– Но това беше просто бизнес. Не съм ти виновен. Ти сам пропиля цялото си наследство.

Прогърмя изстрел и всички извикаха. Севастиан се хвана смаяно за лицето и малко кръв се процеди между пръстите му. Куршумът бе одраскал лявата му буза, след което бе продължил през стаята, за да излезе през големия панорамен прозорец, гледащ към морето. Ушите им писнаха от гърмежа. Леон бе стиснал подлакътниците на инвалидната количка толкова силно, че пръстите му почти се бяха вцепенили.

– Пърси, какво правиш, по дяволите? – изкрещя Йон. – Да не си си изгубил ума? Остави пистолета, преди някой да е пострадал.

– Твърде късно е за това. Твърде късно е за каквото и да е – каза Пърси и положи пистолета обратно в скута си. – Но преди да убия всички ви, искам да поемете отговорността за стореното от вас. Тук с Леон сме единодушни.

– Какво искаш да кажеш? С изключение на Леон, останалите сме жертви точно толкова, колкото и ти.

Йон гледаше свирепо Пърси, но в гласа му ясно се долавяше страх.

– Всички имаме пръст. Случилото се съсипа живота ми. Макар че ти да носиш най-голяма вина, затова ще умреш пръв.

Той отново насочи пистолета към Севастиан.

* * *

Всичко беше тихо и спокойно. Чуваха единствено шума от собственото си дишане.

– Това трябва да са те – каза Ева, надничайки в сандъка.

После се обърна и повърна. На Ана също ѝ се догади, но си наложи да продължи да гледа.

В сандъка имаше скелет. Череп със запазени зъби се взираше в нея с празните си очни кухини. По темето му имаше къси косми и Ана предположи, че черепът е на мъж.

– Да, сигурно си права – каза тя и погали Ева по гърба.

Ева изхлипа няколко пъти, преди да клекне и да скрие глава между коленете си, сякаш бе на път да припадне.

– Значи, тук са били през цялото време.

– Да, предполагам, че останалите са там.

Ана кимна към двата сандъка, които все още бяха затворени.

– Трябва да ги отворим – каза Ева и се изправи.

Ана я погледна скептично.

– Не е ли по-добре първо да измислим как да излезем оттук?

– Трябва да знам – каза Ева и очите ѝ проблеснаха.

– Но Мортен... – възрази Ана.

Ева поклати глава.

– Той няма да ни пусне. Видях го в очите му. Освен това той си мисли, че вече съм умряла.

Думите ѝ изпълниха Ана с ужас. Знаеше, че Ева е права. Мортен нямаше да отвори вратата. Трябваше да се измъкнат сами, иначе щяха да умрат тук. Дори и Ерика да се разтревожеше и да започнеше да задава въпроси, това нямаше да е от полза, ако не успееше да ги намери. Помещението можеше да се намира къде ли не на острова. От полицията не го бяха открили, когато са търсели семейство Елвандер, така че нямаше причина да го открият сега.

– Окей. Нека опитаме. В сандъците може да има нещо, което да ни помогне да отворим вратата.

Ева не отговори, а веднага започна да рита катинара на сандъка вдясно от този, който бяха отворили току-що. Но този катинар се оказа по-здраво закрепен.

– Чакай малко – каза Ана. – Може ли да взема верижката ти? Мога да използвам висулката с ангела, за да разхлабя винтовете.

Ева свали верижката и ѝ я подаде с известно колебание. Ана започна да обработва малките винтове. Щом се справи с ключалките на оставащите два сандъка, погледна Ева. Разбраха се мълчаливо и вдигнаха едновременно двата капака.

– Тук са. Всичките – каза Ева.

Този път задържа погледа си върху останките, които бяха нахвърляни вътре като някакви вехтории.

През това време Ана преброи черепите в трите сандъка. Веднага след това ги преброи повторно, за да е сигурна.

– Някой липсва – каза тя спокойно.

Ева се сепна.

– Какво имаш предвид?

Одеялото беше на път да се смъкне от раменете на Ана и тя го придърпа по-плътно до тялото си.

– Нали изчезналите са петима?

– Да.

– Но тук има само четири черепа. Това означава четири тела, освен ако няма някой обезглавен – каза Ана.

Ева направи гримаса. Наведе се напред, за да провери сама, след което ахна.

– Така е. Някой липсва.

– Въпросът е кой.

Ана се загледа в скелетите. Двете с Ева щяха да свършат по същия начин, ако не се махнеха оттук. Стисна клепачи и видя пред себе си Дан и децата. После отново отвори очи. Това не биваше да се случи. Трябваше да се измъкнат по някакъв начин.

До нея Ева заплака сърцераздирателно.

* * *

– Паула! – викна Патрик и ѝ направи знак да го последва в стаята му.

Йоста и Ерика бяха тръгнали към Фелбака, а Мелберг се бе затворил в кабинета си, за да се оправи с медиите, или поне той така каза.

– Какво има?

Паула седна тромаво на неудобния стол за гости.

– Няма да можем да говорим с Йон днес – каза той и прокара ръка през косата си. – В момента гьотеборгската полиция претърсва къщата му. Изглежда, ще го арестуват. Обади ми се Шел Рингхолм. Той и Свен Никласон от „Експресен“ са на мястото.

– Ще го арестуват? Защо? И защо не са ни информирали? – попита Паула и поклати глава.

– Шел не се впусна в подробности. Каза само, че било въпрос на национална сигурност и щяло да бъде голяма новина... знаеш го какъв е.

– Ще отидем ли там? – попита Паула.

– Не, особено пък ти, в твоето състояние. Ако от тамошната полиция са предприели акция, най-добре ще е засега да не се бъркаме, но все пак мисля да им се обадя и да опитам да науча малко повече. Във всеки случай изглежда, че Йон няма да е на разположение дълго време.

– Чудя се за какво ли става дума – каза Паула, намествайки се по-удобно.

– Скоро ще разберем. Щом Шел и Свен Никласон са там, значи, още утре ще прочетем във вестника.

– Тогава трябва да започнем с останалите.

– За съжаление, това трябва да почака малко – каза Патрик и се изправи. – Отивам към пристанището. С Йоста ще отидем до Вальо, за да проверим какво става там.

– Бащата на Леон – вметна Паула замислено. – Колко странно, че той е пращал парите.

– Ще говорим с Леон веднага щом с Йоста се върнем от острова – каза Патрик, чийто ум също работеше на бързи обороти. – Леон и Анели. Може би в крайна сметка те са в основата.

Той се протегна, за да ѝ помогне да стане, и Паула с благодарност хвана ръката му.

– Междувременно ще проверя някои неща за Арон – каза тя и се заклатушка по коридора.

Патрик взе лятното си яке в ръка и излезе от стаята. Надяваше се, че Йоста се е справил със задачата да откара Ерика у дома. Подозираше, че тя през целия път е убеждавала колегата му да я вземе с тях на острова, но Патрик не смяташе да отстъпи. Макар да не се притесняваше колкото Ерика, той усещаше, че не всичко е наред на Вальо. Не искаше съпругата му да идва, в случай че нещо се случи.

Вече беше стигнал до паркинга, когато Паула го извика от входа на управлението.

– Какво има? – попита той и се обърна.

Тя му махна да отиде при нея и щом видя сериозното ѝ изражение, Патрик ускори ход.

– Стрелба. В дома на Леон Кройц – каза тя запъхтяно.

Патрик тръсна глава. Защо всичко се случваше по едно и също време?

– Ще звънна на Йоста да му кажа да ме чака там. Ще отидеш ли да събудиш Мелберг? В момента имаме нужда от всяка възможна помощ.

* * *

Селвик се простираше пред тях, а къщите блестяха под слънчевите лъчи. Откъм плажа, който се намираше само на няколкостотин метра, се чуваха детски викове и весел смях. Мястото беше популярно сред семействата с деца. Самата Ерика бе прекарвала там почти всеки ден от лятната си отпуска, докато Патрик работеше.

– Чудя се какво ли прави Виктор – каза тя.

– Да, и аз – каза Йоста. Не бе успял да се свърже с бреговата охрана, затова Ерика го убеди да остане у тях на по чаша кафе с нея и Кристина.

– Ще пробвам пак да звънна – каза той и набра номера за четвърти път.

Ерика се вгледа в него. Някак трябваше да го убеди да я вземе на острова. Чакането я побъркваше.

– Не вдига. Ще отида до тоалетната – каза Йоста и се изправи.

Телефонът му остана на масата. След минута-две някой звънна, а Йоста още го нямаше. Ерика се наведе и погледна дисплея. Там с големи букви пишеше „Хедстрьом“. Тя бързо обмисли какво да прави. Кристина беше във всекидневната и търчеше след децата, а Йоста беше в тоалетната. Ерика се поколеба за секунда, после вдигна:

– Телефонът на Йоста, обажда се Ерика... До тоалетната е. Да му предам ли нещо?... Стрелба?... Окей, ще му кажа... Да, да, затваряй, аз ще му предам да побърза. Можеш да разчиташ, че до пет минути ще е в колата.

Ерика затвори, а пред мисления ѝ взор се разкриха редица възможности. От една страна, Патрик имаше нужда от подкрепление, от друга, трябваше възможно най-бързо да стигнат до Вальо. Заслуша се за стъпките на Йоста. Той скоро щеше да се върне и дотогава Ерика трябваше да е взела решение. Грабна бързо собствения си телефон и след секунда колебание позвъни. Мартин вдигна след втория сигнал. Тя смутено му обясни какво е положението и той веднага разбра какво да прави. Е, половината план беше изпълнен. Сега оставаше само да изиграе представление, достойно за Оскар.

– Кой звъня? – попита Йоста.

– Патрик. Свързал се е с Ева и на острова всичко е спокойно. Каза, че днес Ана щяла да обикаля селски търгове и вероятно затова не е имала време да вдигне. Но Патрик все пак смята, че трябва да отидем и да поговорим с Ева и Мортен.

– Ние?

– Да, според Патрик ситуацията там не е опасна.

– Сигурна ли си...? – попита Йоста, но телефонът му го прекъсна. – Здрасти, Виктор... Да, търсих те. Трябва ни превоз до Вальо. За предпочитане сега... Окей, ще сме там след пет минути.

Той приключи разговора и погледна подозрително към Ерика.

– Можеш да звъннеш на Патрик и да го питаш, ако не ми вярваш – каза тя с усмивка.

– Не, няма да се наложи. Най-добре да тръгваме.

– Пак ли изчезваш? – попита Кристина, която се беше появила на верандата, хванала здраво Ноел.

Той опитваше да се измъкне, а откъм всекидневната се носеха писъците на Антон, смесени с виковете на Мая: „Бабо! Бабоооо!“.

– Излизам само за малко, после ще те сменя – каза Ерика и си обеща да мисли само хубави неща за свекърва си, ако успее да отиде на острова.

– За последен път се отзовавам по такъв начин. Не може да приемате за даденост, че мога да зачеркна цял един ден ей така. Замислете се също, че вече не издържам на такова темпо и такъв шум. Макар че малките са сладки, трябва да кажа, че можеха да са по-добре възпитани. Това не е моя отговорност, навиците се създават в ежедневието...

Ерика се престори, че не я чува, благодари ѝ въодушевено и изхвърча навън.

Десет минути по-късно седяха в „Моята Луис“ на път към Вальо. Ерика опита да се отпусне и да си втълпи, че всичко е наред, както беше казала на Йоста. Но не го вярваше. Инстинктивно усещаше, че Ана е в опасност.

– Да ви изчакам ли? – попита Виктор, щом умело и елегантно спря до кея.

Йоста поклати глава.

– Не, няма нужда, но може по-късно да ни трябва обратен превоз. Ще можеш ли да ни вземеш?

– Разбира се, само звъннете. Аз ще обикалям с лодката.

Ерика видя как „Моята Луис“ се отдалечава и се зачуди дали е взела мъдро решение. Но вече беше твърде късно да размисля.

– Това там не е ли вашата лодка? – попита Йоста.

– Да, колко странно – каза Ерика, преструвайки се на изненадана. – Ана може би се е върнала. Ще тръгваме ли към къщата?

Ерика се запъти натам, без да чака отговор. Йоста закрачи тежко след нея, мърморейки. Пред тях се показа красивата очукана постройка. Наоколо цареше зловещо спокойствие. Сетивата на Ерика бяха нащрек.

– Ехо? – викна тя, щом стигнаха до широкото каменно стълбище. Външната врата беше отворена. Никой не отговори.

Йоста се спря.

– Странно. Изглежда няма никой. Патрик каза, че Ева е тук, нали така?

– Да, аз така разбрах.

– Може да са отишли до брега да поплуват?

Йоста направи няколко крачки и надникна зад ъгъла.

– Може би – каза Ерика и прекрачи прага.

– Не можем просто да влезем вътре.

– Защо не, хайде, идвай. Ехо? – викна тя към вътрешността на къщата. – Мортен? Има ли някой?

Йоста я последва колебливо в преддверието. Вътре в къщата също беше съвсем тихо, но изведнъж Мортен се появи до вратата на кухнята.

Ограничителната лента беше скъсана и висеше от рамката на вратата.

– Здрасти – каза той приглушено.

Ерика се стресна, като го видя. Косата му висеше на кичури, все едно се беше изпотил обилно. Под очите му имаше тъмни кръгове, а погледът му, насочен към тях, беше съвършено празен.

– Ева тук ли е? – попита Йоста.

Между веждите му се беше появила дълбока бръчка.

– Не, замина с родителите си.

Йоста погледна изненадано Ерика.

– Нали Патрик беше говорил с нея? Каза, че била тук.

Ерика разпери ръце и след няколко секунди очите на Йоста притъмняха, но той не каза нищо.

– Ева така и не се прибра. Обади се и каза, че ще вземе колата и ще тръгне направо към Гьотеборг.

Ерика кимна, но знаеше, че това е лъжа. Мария, която караше пощенската лодка, каза, че Ева е слязла на острова. Ерика се огледа възможно най-дискретно и погледът ѝ се спря на нещо между стената и външната врата. Чантата на Ева. Същата, която бе взела със себе си, докато нощуваше при тях. Невъзможно беше да е заминала направо за Гьотеборг.

– Къде е Ана?

Мортен продължи да ги гледа с мъртвия си поглед. После сви рамене.

Нямаше нужда от повече въпроси. Без да мисли, Ерика се хвърли напред, грабна чантата от пода и се затича нагоре по стълбите.

– Ана! Ева!

Никакъв отговор. Чу бързи стъпки зад себе си и разбра, че Мортен е тръгнал след нея. Продължи към горния етаж и се втурна в спалнята, но там спря внезапно. На пода, до поднос с храна и две празни чаши вино, лежеше чантата на Ана.

Първо лодката, а сега и чантата. Неохотно Ерика стигна до очевидното заключение. Ана още беше на острова, както и Ева.

Обърна се рязко, за да се изправи срещу Мортен, но в гърлото ѝ заседна писък. Мортен държеше насочен към нея револвер. С периферното си зрение Ерика видя как Йоста внезапно спря зад него.

– Не мърдай – изръмжа Мортен и направи крачка напред.

Ръката му не трепваше, а дулото на револвера беше на сантиметър от челото на Ерика. Той кимна вдясно от нея и каза на Йоста:

– Отивай там.

Йоста незабавно се подчини. С вдигнати ръце и без да изпуска Мортен от очи, той направи няколко крачки и застана до Ерика.

– Сядайте! – каза Мортен.

Двамата седнаха на полирания под. Ерика гледаше револвера. Откъде ли се бе сдобил с него?

– Свали това и заедно ще решим проблема – пробва тя.

Мортен я зяпна яростно.

– И как ще стане? Синът ми е мъртъв заради онази кучка. Как точно мислиш да разрешиш това?

За пръв път в празния му поглед проблесна живот. Ерика се дръпна леко назад, по-далеч от безумието, отразено в очите му. Дали лудостта през цялото време се бе крила под сдържаните му маниери? Или пък това място я бе отключило?

– Сестра ми...

Ерика беше толкова разтревожена, че ѝ бе трудно да диша. Искаше само да знае, че Ана е жива.

– Никога няма да ги намерите. Както не намериха и другите.

– Другите? Семейството на Ева ли имаш предвид? – попита Йоста.

Мортен мълчеше. Беше клекнал, но револверът все още бе насочен към тях.

– Ана жива ли е? – попита Ерика, без да очаква отговор.

Мортен се усмихна и я погледна в очите, а Ерика си даде сметка, че решението ѝ да излъже Йоста е било по-безразсъдно, отколкото можеше да си представи.

– Какво смяташ да правиш? – каза Йоста, сякаш прочел мислите ѝ.

Мортен отново сви рамене. Не каза нищо. Вместо това седна на пода, скръсти крака и продължи да ги наблюдава. Сякаш чакаше нещо, но не знаеше какво. Изглеждаше странно спокоен. Единствено револверът и хладният пламък в очите му нарушаваха картината. А Ана и Ева се намираха някъде на острова. Живи или мъртви.

25

Остров Вальо, 1973

Лаура се въртеше на неудобния матрак. Инез и Рюне можеха да ѝ осигурят по-удобно легло, като се има предвид колко често им идваше на гости. Трябваше да съобразят, че тя вече не е толкова млада. А отгоре на всичко ѝ се доходи до тоалетна.

Стъпи на пода и настръхна. Ноемврийското време трайно се бе застудило и затоплянето на старата къща беше безнадеждна задача. Подозираше също, че Рюне пести от отоплението, за да не влиза в допълнителни разходи. Зет ѝ като цяло не беше особено щедър. Във всеки случай малката Ева беше сладка, трябваше да го признае. Но Лаура се задоволяваше с това да я гушка за кратко от време на време. Никога не бе обичала пеленачета, а и имаше твърде малко енергия, за да се ангажира с внучката си.

Лаура пристъпваше по дървените дъски, които скърцаха под тежестта ѝ. С времето килограмите бяха започнали да се трупат с притеснителна бързина и стройната ѝ фигура, с която толкова се гордееше, вече бе само спомен. Но защо да се мъчи? Най-често седеше сама в апартамента си, докато горчивината вътре в нея нарастваше с всеки изминал ден.

Рюне не бе отговорил на очакванията ѝ. Наистина беше ѝ купил апартамент, но тя дълбоко съжаляваше, че не бе избрала по-добър партньор за Инез. Дъщеря ѝ беше толкова красива, че би могла да се сгоди за когото си поиска. Рюне Елвандер беше прекалено стиснат и караше Инез да работи твърде много. Тя беше станала кльощава като сойка и не спираше да шета. Когато не разтребваше, не готвеше или не помагаше на Рюне с учениците, Инез трябваше да гледа нахалните му деца. Най-малкото беше сладко, но двете по-големи бяха крайно неприятни.

Стълбите скърцаха, докато Лаура слизаше надолу. Досадно бе, че мехурът ѝ вече не издържаше по цяла нощ. Особено в този студ ходенето до тоалетна си беше същинска мъка. Внезапно Лаура се спря. На долния етаж имаше някого. Заслуша се и чу външната врата да се отваря. Любопитството ѝ се пробуди. Кой се промъкваше в тъмното? Нямаше причина човек да броди наоколо по това време, освен за да пакостѝ. Сигурно някой от разглезените младежи беше намислил нещо, но Лаура възнамеряваше да го спре.

Чу вратата в преддверието да се затваря и забърза надолу по оставащите стъпала. Щом слезе, нахлузи ботушите си, загърна се с топъл шал, отвори вратата и надникна навън. Беше ѝ трудно да различи нещо в мрака, но щом прекрачи прага, видя една сянка да изчезва зад ъгъла вляво. Трябваше да прояви хитрост. Внимателно слезе по каменните стъпала на външното стълбище, станали хлъзгави от сланата. Щом се озова долу, тръгна надясно, вместо наляво. Щеше да пресрещне пакостника, за да го хване в крачка, каквото и да беше намислил.

Промъкна се бавно зад ъгъла, вървейки плътно до стената. Спря преди следващия ъгъл и предпазливо надникна, за да провери какво се случва зад къщата. Не се виждаше жива душа. Лаура свъси вежди и се огледа разочаровано. Къде се бе дянал човекът, когото беше видяла? Направи няколко пробни крачки напред, взирайки се в мрака. Може би беше отишъл до брега? Лаура не смееше да провери, имаше твърде голям риск да се подхлъзне и да падне. Докторът я бе предупредил да не се напряга. Сърцето ѝ беше слабо и не биваше да го натоварва. Треперейки, тя се загърна по-плътно с шала. Студът започваше да прониква през дрехите и зъбите ѝ леко тракаха.

Изведнъж току пред нея се появи тъмен силует и тя подскочи. После видя кой е.

– А, ти ли си. Какво се мотаеш навън по това време?

Студените очи я накараха да настръхне още повече. Бяха черни като нощта. Лаура бавно започна да отстъпва. Нямаше нужда от думи, за да разбере, че е допуснала грешка. Още няколко крачки. Оставаха ѝ само още няколко крачки, после щеше да свие зад ъгъла и да изтича до входната врата. Разстоянието беше няколко метра, но със същия успех можеше да бъде и няколко километра. Погледна ужасено катранено черните очи и осъзна, че няма да може да се върне обратно. Изведнъж си спомни за Дагмар. Чувството беше същото. Беше безпомощна, хваната в капан, от който не можеше да избяга. Лаура усети как нещо в гърдите ѝ се пръсна.

Патрик погледна часовника.

– Къде, по дяволите, е Йоста? Трябваше да е стигнал преди нас.

Двамата с Мелберг седяха в колата и чакаха, вперили очи в къщата на Леон. В същия миг до тях отби добре позната кола и Патрик погледна смаяно към Мартин, който седеше зад волана.

– Какво правиш тук? – попита той, слизайки от колата.

– Жена ти се обади и каза, че положението е критично и имате нужда от помощ.

– Как...? – започна Патрик, но се спря и стисна устни.

По дяволите, Ерика. Естествено, беше успяла да излъже Йоста да отиде с него на острова. Гневът на Патрик се смеси с притеснение. Само това му липсваше. Нямаха представа какво се случва в къщата на Леон и той трябваше да се концентрира върху настоящата задача. Все пак се радваше, че Мартин се появи. Колегата му изглеждаше изморен и изпит, но в критична ситуация дори един изтощен Мартин беше за предпочитане пред един Йоста Флюгаре.

– Какво се е случило?

Мартин засенчи очи с ръка и се загледа към къщата.

– Стрелба. Не знаем нищо повече.

– Кой е вътре?

– И това не знаем.

Патрик усети как пулсът му се ускорява. Като полицай най-много мразеше да се намира в такова положение. Разполагаха с твърде малко информация, за да преценят каква е ситуацията, а именно в такива случаи можеше да стане наистина опасно.

– Няма ли да повикаме подкрепление? – попита Мелберг, който още беше вътре в колата.

– Не, не мисля, че имаме време за това. Трябва да отидем и да звъннем.

Мелберг като че ли се канеше да възрази, но Патрик го изпревари.

– Бертил, ти можеш да останеш тук и да браниш позицията. Аз и Мартин ще се заемем с къщата.

Патрик погледна Мартин, който кимна мълчаливо и извади служебното си оръжие от кобура.

– Минах покрай управлението и го взех. Реших, че може да ми потрябва.

– Добре си направил.

Патрик последва примера му и двамата тръгнаха предпазливо към вратата. Щом стигнаха, Патрик натисна звънеца и отвътре прозвуча силен звън. Почти веднага някой извика:

– Влезте, отворено е.

Патрик и Мартин се спогледаха учудено. После влязоха. Като видяха групичката, събрана във всекидневната, изненадата им нарасна още повече. Там седяха Леон, Севастиан, Юсеф и Йон, както и един мъж с посивяла коса. Патрик реши, че последният трябва да е Пърси фон Барн. Той държеше пистолет, а погледът му шареше наоколо.

– Какво става тук? – попита Патрик, без да вдига служебното си оръжие.

С периферното си зрение видя, че Мартин също държи пистолета до тялото си.

– Питай Пърси – каза Севастиан.

– Леон ни събра, за да сложи край – каза Пърси с разтреперан глас. – Реших да приема думите му буквално.

Севастиан се размърда леко на дивана. Пърси се сепна и насочи оръжието към него.

– Успокой се, по дяволите.

Севастиан вдигна ръце отбранително.

– Да сложи край на какво? – попита Патрик.

– На всичко. На станалото. Това, което не биваше да се случва. Това, което направихме – каза Пърси и свали пистолета.

– Какво сте направили?

Никой не отговори и Патрик реши да ги улесни.

– По време на разпитите сте казали, че сте били за риба. Скумрия не се лови по Великден.

Настана мълчание. Накрая Севастиан изсумтя:

– Ама че глупава грешка, типично за градски чеда.

– Тогава нямаше възражения – каза Леон.

Изглеждаше почти развеселен.

Севастиан сви рамене.

– Защо баща ти е пращал пари на Ева през цялото ѝ детство? – попита Патрик, поглеждайки Леон. – На него ли се обадихте онази Велика събота? Богат и влиятелен мъж с много връзки. Той ли ви помогна, след като убихте семейството? Какво се случи? Може би Рюне е отишъл твърде далеч, а после сте били принудени да убиете и останалите, за да няма свидетели?

Сам чуваше колко разпалено звучи, но едва се сдържаше да не ги разтърси, за да ги накара да говорят.

– Сега доволен ли си, Леон? – каза Пърси подигравателно. – Ето ти шанс да свалиш картите.

Йон скочи от дивана.

– Това е лудост и не възнамерявам да участвам. Тръгвам си.

Той направи крачка напред, но Пърси се прицели вдясно от него и натисна спусъка.

– Какво правиш? – изкрещя Йон и отново седна.

Патрик и Мартин насочиха оръжията си към Пърси, но бързо ги свалиха, тъй като той продължи да се цели в Йон. Беше твърде рисковано.

– Следващия път няма да стрелям встрани. Поне едно нещо от бащиното наследство не може да ми бъде отнето. Най-накрая уроците по стрелба, на които ме караше да ходя, се отплащат. Ако реша, мога да отнеса готиния ти перчем.

Пърси наклони глава настрани и погледна Йон, който беше пребледнял. Едва сега Патрик се сети, че гьотеборгската полиция е търсила Йон в дома му и най-вероятно не знае, че той е тук.

– Спокойно, Пърси – каза Мартин бавно. – Не искаме някой да пострада. Никой няма да ходи никъде, преди да разберем какво става тук.

– Заради Анели ли беше всичко?

Патрик отново се обърна към Леон. Защо се колебаеше, ако така и така е решил да разкрие какво всъщност се е случило през 1974-а? Да не беше размислил?

– Смятаме, че е взела паспорта си и е заминала за чужбина след убийствата. Семейството ѝ е било убито, нали?

Севастиан се разсмя.

– Какво е толкова смешно? – попита Мартин.

– Нищо. Абсолютно нищо.

– Баща ти ли ѝ помогна да изчезне? С Анели сте били двойка и всичко се е объркало, когато Рюне ви е хванал? Как убеди останалите да ти помогнат и да си мълчат през всичките тези години?

Патрик направи жест с ръка към групичката мъже. В ума му изникнаха снимките, правени след изчезването. Представи си предизвикателните изражения на момчетата, както и авторитета, който излъчваше Леон. Въпреки посивелите кичури и състарените лица, петимата не се бяха променили много. И ето че отново бяха заедно.

– Да, разкажи за Анели – ухили се Севастиан. – Ти, който толкова настояваш за истината. Разкажи за Анели.

В мозъка на Патрик проблесна светкавична мисъл.

– Вече съм срещал Анели, нали така? Тя е Ия.

Никой не трепна. Останалите гледаха Леон със странна смесица от страх и облекчение в очите.

Леон изпъна бавно гръб в инвалидната си количка. После обърна глава към Патрик и слънчевата светлина освети белязаната страна на лицето му.

– Ще разкажа за Анели. И за Рюне, Инез, Клаес и Юхан.

– Замисли се какво правиш, Леон – каза Йон.

– Вече го обмислих. Време е.

Той си пое дъх, но преди да успее да каже нещо, входната врата се отвори. На прага стоеше Ия. Погледът ѝ обиколи събралите се мъже. Щом стигна до пистолета в ръката на Пърси, очите ѝ се ококориха. За миг като че се поколеба. После отиде до мъжа си, сложи ръка на рамото му и каза меко:

– Прав беше. Повече не можем да бягаме.

Леон кимна. После започна да разказва.

* * *

Ана се притесняваше повече за Ева, отколкото за себе си. Лицето на Ева беше бледо, а по врата ѝ се виждаха червени петна, както и нещо подобно на отпечатъци от пръсти. Пръстите на Мортен. Самата Ана не усещаше болка във врата си. Може би я беше дрогирал? Не знаеше, което беше още по-плашещо. Снощи заспа в обятията му, опиянена от близостта между тях, а сутринта се събуди тук, върху студения каменен под.

– Тук лежи майка ми – каза Ева, гледайки в един от сандъците.

– Не можеш да си сигурна.

– Само един от черепите има дълга коса. Това трябва да е майка ми.

– Може да е сестра ти – каза Ана.

Замисли се дали да не затвори капаците. Но Ева толкова дълго се бе чудила какво е станало със семейството ѝ, а това, което виждаше сега, беше един вид отговор.

– Какво е това място? – попита Ева, без да отделя поглед от скелетите.

– Нещо като бомбоубежище, струва ми се. Като гледам знамето и униформите, може би е било построено около Втората световна война.

– Представяш ли си, лежали са тук през цялото време. Защо никой не ги е открил?

Ева започваше да звучи все по-отнесено и Ана осъзна, че ако иска да се измъкнат оттук, трябва сама да поеме командването.

– Да видим дали ще открием нещо, което да ни помогне с ключалката на вратата – каза тя и побутна Ева. – Защо не прегледаш по-подробно предметите, захвърлени в ъгъла, а аз... – Ана се поколеба. – Аз ще проверя в сандъците.

Ева я изгледа ужасено.

– Ами ако... ако се разпаднат?

– Ако не отворим вратата, ще умрем тук вътре – каза Ана спокойно и отчетливо. – В сандъците може да има някакви инструменти. Или ти ще ги претърсиш, или аз. Избирай.

За миг Ева като че се замисли над думите на Ана. После ѝ обърна гръб и се разрови в купчината боклуци. В действителност Ана не вярваше, че там може да има полезни предмети, но беше добре Ева да се занимава с нещо.

Ана си пое дълбоко дъх и бръкна в един от сандъците. Догади ѝ се, когато ръката ѝ се допря до костите. Сухи, крехки косми погъделичкаха кожата ѝ и тя не можа да сдържи писъка си.

– Какво има? – попита Ева и се обърна към нея.

– Нищо.

Ана се стегна и продължи бавно да спуска ръката си надолу. Пръстите ѝ докоснаха дървеното дъно и тя се наведе напред, опитвайки се да види дали там има нещо. Изведнъж напипа нещо твърдо и го стисна между палеца и показалеца си. Предметът беше прекалено малък, за да бъде от полза, но тя все пак го вдигна, за да провери какво представлява. Зъб. Хвърли го обратно, погнусена, и избърса ръка в одеялото.

– Намираш ли нещо? – попита Ева.

– Още не.

С усилие на волята Ана претърси втория сандък. Щом приключи, падна на колене. Вътре нямаше нищо. Никога нямаше да се измъкнат. Щяха да умрат тук.

Застави тялото си да се изправи. Оставаше още един сандък, така че не биваше да се предава, макар да ѝ призляваше при мисълта да направи нов опит. Тръгна решително към последния сандък. Ева се беше отказала и плачеше, свита до стената. Ана хвърли бърз поглед към нея, преди да бръкне в сандъка. Преглътна и продължи да се протяга към дъното. Щом усети дървената повърхност под пръстите си, започна да опипва наоколо. Там имаше нещо. Напомняше на купчина листове, само че горната им страна беше малко по-гладка. Ана извади ръката си и вдигна купчината към лампата.

– Ева – каза тя.

Не получи отговор, затова отиде и седна на пода до нея. Подаде ѝ листовете – бяха снимки.

– Виж.

Изпитваше толкова силно желание да разгледа находката, че чак я засърбяха ръцете, но предполагаше, че това е част от историята на Ева. Тя имаше право да ги види първа. С разтреперани пръсти Ева пое полароидните снимки и ги погледна.

– Какво означава това? – попита тя, клатейки бавно глава.

Двете се взираха в снимките, макар да им се искаше да извърнат поглед. Осъзнаваха, че пред тях е обяснението на случилото се през онази Велика събота.

* * *

Мортен изглеждаше все по-зле. Клепачите му натежаваха, главата му клюмаше апатично и Ерика видя, че той е на път да заспи. Но дори не смееше да погледне към Йоста. Мортен продължаваше да стиска здраво револвера и би било твърде опасно да правят резки движения.

Накрая очите му се затвориха напълно. Ерика бавно завъртя глава към Йоста и долепи пръст до устните си. Той кимна. Ерика погледна въпросително към вратата зад Мортен, но Йоста поклати глава. Не, тя също не мислеше, че би се получило. Ако Мортен се събудеше, докато се промъкваха навън, съществуваше голям риск да почне да стреля по тях.

Ерика се замисли. Трябваше да извикат помощ. Отново погледна към Йоста, сви ръка като телефонна слушалка и я доближи до ухото си. Йоста веднага я разбра и започна да рови в джобовете си, но скоро я погледна отчаяно. Не носеше мобилния си телефон. Ерика се огледа. Чантата на Ана се намираше малко встрани и тя започна бавно да се приплъзва към нея. Мортен се стресна на сън и тя спря насред движението, но той продължи да спи, отпуснал тежко глава на гърдите си. След малко Ерика успя да докосне чантата с върховете на пръстите си. Плъзна се още няколко сантиметра и този път хвана дръжката. Затаи дъх, вдигна чантата и я дръпна до себе си, без да издаде и звук. Започна внимателно да претърсва съдържанието ѝ. Усещаше как Йоста я наблюдава. В следващия миг той потисна внезапен пристъп на кашлица и Ерика се обърна към него, свъсила вежди. Мортен не биваше да се събужда.

Най-накрая ръката ѝ напипа телефона на Ана. Ерика се увери, че е в безшумен режим, но изведнъж осъзна, че не знае четирицифрения код. Оставаше ѝ единствено да налучка. Пробва с рождената дата на Ана. На дисплея светна съобщението „Грешен код“ и тя изруга наум. Ана може би дори не беше променила фабричния код, с който бе дошъл телефонът. Замисли се за миг и пробва с рождения ден на Адриан. „Грешен код“. Осени я мисъл. Имаше и друга важна дата в живота на Ана: съдбоносният ден, когато Лукас умря. Ерика въведе четирите цифри и в следващия момент зелена светлина я приветства в прекрасния свят на мобилните телефони.

Тя погледна Йоста, който въздъхна облекчено. Сега трябваше да действа бързо. Мортен можеше да се събуди всеки момент. За щастие, двете с Ана имаха еднакви телефони и Ерика веднага се ориентира в менюто. Започна да пише съобщение – сбито, но все пак достатъчно информативно, че Патрик да осъзнае сериозността на положението. Мортен се размърда неспокойно. Ерика тъкмо щеше да прати съобщението, но се спря и бързо добави още няколко получателя. Дори Патрик да не го видеше веднага, някой друг все щеше да реагира. Натисна „Изпрати“ и върна чантата на предишното ѝ място. Скри телефона под дясното си бедро, така че хем да ѝ е под ръка, хем да не се вижда, в случай че Мортен се събуди. Сега оставаше да чакат.

* * *

Шел се облегна на колата и се загледа в посоката, в която се бе отправила една от полицейските коли. Акцията беше претърпяла неуспех. На задната седалка седеше единствено съпругата на Йон Холм.

– Къде, по дяволите, е Йон?

Вътре в къщата, както и около нея, все още кипеше активност. Всеки милиметър от имота щеше да бъде претърсен, а фотографът на „Експресен“ имаше тежката задача да заснеме всичко. Не можеше да се приближи твърде много до къщата, но предвид обективите, с които разполагаше, това не го притесняваше особено.

– Възможно ли е да е напуснал страната? – попита Свен Никласон.

Използвайки колата на Шел като офис, той вече беше нахвърлял черновата на статията си и я беше изпратил на редакцията.

Шел знаеше, че трябва да прояви същото журналистическо настървение и вече да е на път към редакцията на „Бохусленинген“, където безспорно щяха да го посрещнат като героя на деня. Когато се обади и докладва за днешните събития, главният редактор така се зарадва, че почти спука тъпанчето на Шел. Но той не искаше да се връща, преди да е разбрал къде се намира Йон.

– Не, не мисля, че би заминал без жена си. Лив въобще не изглеждаше подготвена за пристигането на полицията, а ако тя не е знаела, значи и Йон не е знаел. Говори се, че двамата са много сплотен отбор.

– Но в такава малка общност слуховете се разпространяват по-бързо от вятъра, така че дори още да не е избягал, има риск да го направи сега.

Свен Никласон се загледа в къщата и стисна устни.

– Мм – каза Шел разсеяно.

Преговаряше наум всичко, което знае за Йон, и се чудеше къде може да е отишъл. Полицията вече бе проверила рибарската къща, но без резултат.

– Разбра ли нещо повече за акцията в Стокхолм? – попита Шел.

– Изглежда Сепо^39 и полицията за разнообразие са успели да си сътрудничат успешно и са свършили чудесна работа. Всички членове на партията, отговорни за атентата, са били задържани без произшествия. Тия типове не са толкова наперени, когато стане напечено.

– Да, май си прав.

Шел се замисли за войнствените заглавия, които щяха да изпълнят вестниците в близките дни. Събитието беше от национална значимост, но дори останалият свят щеше да се учуди, че нещо такова може да се случи в малка Швеция – страната, която много хора смятаха за почти абсурдно добре уредена.

Мобилният му телефон звънна.

– Здрасти, Ролф... Да, ситуацията тук е малко объркана. Не знаят къде е Йон... Какво каза? Стрелба... Окей, веднага отиваме там.

Приключи разговора и кимна на Свен.

– Скачай вътре. Съобщиха за стрелба в дома на Леон Кройц. Отиваме там.

– Леон Кройц?

– Един от съучениците на Йон в интерната. В тази история има нещо гнило и не само аз мисля така.

– Не знам. Йон може да се появи всеки момент.

Шел се подпря на покрива на колата и поглед Свен.

– Не ме питай защо, но смятам, че Йон е там. Решавай. Идваш или не? Танумската полиция вече е на мястото.

Свен влезе в колата. Шел седна зад волана, затвори вратата и потегли. Знаеше си, че е бил прав. Момчетата от Вальо криеха нещо и сега щеше да стане ясно какво. Едно беше сигурно – не смяташе да изпусне новината.

39 Националната служба за охрана, част от Шведската държавна служба за сигурност. – Б. пр.

26

Остров Вальо, 1974

Имаше усещането, че някой постоянно я наблюдава. Не можеше да го опише по-добре. Чувстваше се така още откакто откриха майка ѝ мъртва. Никой не знаеше защо е излязла навън в ноемврийската нощ. Докторът, който дойде и огледа трупа ѝ, констатира, че сърцето ѝ просто е отказало. Каза, че я бил предупредил.

Въпреки това Инез се съмняваше. Със смъртта на Лаура нещо в къщата се промени. Усещаше го, където и да отиде. Рюне стана още по-мълчалив и строг, а Анели и Клаес я предизвикваха все по-открито. Рюне сякаш не забелязваше, което ги правеше още по-дръзки.

Нощем чуваше плач в спалнята на момчетата. Не силен, а едва доловим. Плач, който някой опитваше да потисне, доколкото е възможно.

Страхуваше се. Минаха няколко месеца, докато осъзнае, че това е чувството, което се опитва да назове. Нещо не беше наред. Всички го усещаха и бяха нащрек, но Инез знаеше, че ако сподели тревогата си с Рюне, той само ще изсумти и ще махне с ръка. Но тя виждаше, че и той долавя нещо нередно.

Умората също си казваше думата. Работата покрай училището и грижите за Ева я изтощаваха. Напрягаше я и това, че не може да изкаже притесненията си.

– Мамамамама – проплака Ева в детската си кошара.

Беше застанала в единия край и здраво се държеше за решетката, вперила поглед в Инез.

Инез не откликна. Нямаше сила. Момичето изискваше толкова много внимание, а Инез не можеше да ѝ го даде. Освен това Ева беше дъщеря на Рюне. Носът и устата ѝ бяха копие на неговите, поради което ѝ бе още по-трудно да я обикне. Инез се грижеше за нея, сменяше ѝ пелените, хранеше я, държеше я в прегръдките си и я утешаваше, когато се удари, но не можеше да ѝ даде нещо повече. Страхът не оставяше много място за други емоции.

За щастие, имаше още нещо. Нещо, което ѝ даваше сили да издържи още малко, вместо чисто и просто да избяга, да се качи в лодката и да остави всичко зад себе си. В мрачните моменти, когато обмисляше идеята, Инез не смееше да си зададе въпроса дали би взела Ева със себе си. Не беше сигурна, че иска да знае отговора.

– Може ли да я подържа?

Гласът на Юхан я стресна. Инез сгъваше чаршафи в пералното помещение и не го бе чула да влиза.

– Разбира се, давай – каза тя.

Юхан също беше причина да остане. Той обичаше мащехата си и малката си сестричка. Любовта му беше споделена. Щом Ева го видеше, цялото ѝ лице грейваше. Сега също протегна ръце към него, застанала права в кошарата.

– Хайде, Ева – каза Юхан.

Сестричката му го прегърна. Той я вдигна и тя веднага долепи лицето си до неговото.

Инез спря да сгъва и се загледа в тях. Жегна я ревност и това я изненада. Ева никога не я гледаше с такава безусловна любов. Вместо това в погледа ѝ винаги имаше смесица от тъга и копнеж.

– Да отидем ли да погледаме птиците? – предложи Юхан, докато търкаше носа си в този на Ева, карайки я да се смее силно. – Може ли да излезем навън?

Инез кимна. Доверяваше се на Юхан и знаеше, че той никога не би позволил нещо да се случи на Ева.

– Разбира се, няма проблеми.

Тя се наведе и продължи да сгъва прането. Ева не спираше да се смее и да издава радостни звуци, докато двамата се отдалечаваха. След малко гласовете им се изгубиха в далечината. Тишината отекна между стените и Инез клекна на пода с глава между коленете си. Къщата я държеше в толкова здрава хватка, че ѝ беше трудно да диша. Чувството, че се намира в капан, се засилваше с всеки изминал ден. Виждаше, че са се запътили към пропаст, но не можеше да стори нищо, абсолютно нищо, за да предотврати катастрофата.

Първоначално Патрик реши да не обръща внимание на изпиукването на телефона. Пърси изглеждаше така, сякаш всеки момент ще рухне психически, а предвид оръжието в ръката му, това можеше да доведе до фатални последици. В същото време всички бяха като хипнотизирани от гласа на Леон. Той разказваше за Вальо, за това как петимата са се сприятелили, за семейство Елвандер и за Рюне, и как всичко бавно, но сигурно започнало да се обърква. Ия през цялото време стоеше до него и галеше ръката му. След като бавно описа обстановката, Леон като че се поколеба. Патрик разбра, че приближава моментът от историята, който е сложил край на приятелството им.

Скоро щяха да разберат истината, но той се притесняваше за Ерика и не можа да не погледне телефона си. Съобщение от Ана. Бързо го отвори и прочете, при което ръката му се разтрепери неконтролируемо.

– Трябва веднага да отидем на Вальо! – изстреля той, прекъсвайки Леон.

– Какво се е случило? – попита Ия.

Мартин кимна.

– Да, успокой се и кажи какво става.

– Мисля, че Мортен е запалил пожара и е стрелял по Ева. А сега Йоста и Ерика са там с него. Ана и Ева са изчезнали, никой не ги е чувал от вчера и...

Патрик осъзна, че дърдори несвързано, и опита да се успокои. Ако искаше да помогне на Ерика, трябваше да запази хладнокръвие.

– Мортен е въоръжен, вероятно със същото оръжие, използвано онази Велика събота. Това говори ли ви нещо?

Мъжете се спогледаха. После Леон протегна ръката си напред. В нея държеше ключ.

– Явно е намерил убежището. Револверът беше там. Нали така, Севастиан?

– Да, не съм пипал нищо, откакто го заключихме. Не разбирам как е успял да влезе. Доколкото знам, това е единственият ключ.

– Това, че сте намерили само един, не означава, че няма други – каза Патрик и взе ключа. – Къде се намира убежището?

– В мазето. Има скрита врата. Невъзможно е да я откриеш, ако не знаеш за нея – каза Леон.

– Възможно ли е Ева да е там...?

Ия беше пребледняла.

– Разумно е да го предположим – каза Патрик и тръгна към вратата.

Мартин посочи към Пърси.

– А какво да правим с него?

Патрик се обърна, насочи се право към Пърси и дръпна пистолета от ръката му, преди той да успее да реагира.

– Край с глупостите. После ще довършим разговора – каза той и погледна към Мартин. – Ти ще повикаш подкрепления, докато пътуваме към пристанището. Аз ще се обадя на бреговата охрана. Кой ще дойде с нас да ни покаже скритата врата?

– Аз – каза Юсеф и се изправи.

– И аз ще дойда – каза Ия.

– Юсеф е достатъчен.

Ия поклати глава.

– Ще дойда и не можете да ме разубедите.

– Добре, хайде.

Патрик им махна да го последват. Щом излезе, за малко да се блъсне в Мелберг.

– Йон Холм вътре ли е?

Патрик кимна.

– Да, но трябва да отидем на Вальо. Ерика и Йоста имат проблеми там.

– Така ли? – попита Мелберг слисан. – Но аз тъкмо говорих с Шел и Свен. Йон очевидно е издирван. Момчетата от Гьотеборг още не знаят, че той е тук, така че си мислех...

– Добре, погрижи се – каза Патрик.

– Къде отивате? – попита Шел Рингхголм, който се приближи към тях заедно с рус мъж, който им изглеждаше бегло познат.

– Полицейска работа. Ако търсите Йон Холм, той е вътре. Мелберг е на вашите услуги.

Патрик продължи забързано към колата. Мартин го следваше плътно, но Юсеф и Ия поизостанаха малко и Патрик отвори задната врата нетърпеливо, за да ги пусне да влязат. Беше против всички правила да води цивилни лица на потенциално опасно място, но имаха нужда от помощта им.

Докато пътуваха към Вальо, Патрик кръстосваше напред-назад из лодката, сякаш за да я подкани да се движи по-бързо. Зад него Мартин разговаряше тихо с Юсеф и Ия. Патрик чуваше как ги инструктира да стоят настрана, доколкото е възможно, и да изпълняват полицейските команди. Не можа да не се усмихне. С годините Мартин беше израснал от нервен и неспокоен полицай до стабилен и надежден колега.

Когато наближиха Вальо, Патрик стисна здраво релинга. Поглеждаше телефона си поне веднъж на минута, но нямаше нови съобщения. Обмисляше дали да отговори, че са на път, но не смееше, тъй като това можеше да разкрие, че Ерика разполага с телефон.

Забеляза, че Ия го наблюдава. Имаше толкова неща, които искаше да я пита. Защо беше избягала и се връщаше чак сега? Каква роля бе изиграла в смъртта на баща си и на останалото си семейство? Но това трябваше да почака. Като му дойде времето, щеше да стигне до дъното на всичко. В момента можеше да се съсредоточи единствено върху опасността, която грозеше Ерика. Нищо друго нямаше значение. Едва не я бе изгубил в автомобилната катастрофа преди година и половина. Още тогава беше осъзнал колко е зависим от нея и колко голяма роля играе тя в живота и бъдещето му.

Щом слязоха на сушата, Патрик и Мартин като по сигнал извадиха служебните си оръжия. Казаха на Юсеф и Ия да стоят зад тях, след което тръгнаха предпазливо към къщата.

* * *

Пърси се взираше в неопределена точка в стената.

– И така – каза той.

– Какво те прихвана, по дяволите? – попита Йон, прокарвайки ръка през русия си перчем. – Да не мислеше да застреляш всички ни?

– Не. Всъщност мислех да застрелям само себе си. Просто исках да се позабавлявам преди това. Да ви сплаша малко.

– Защо искаше да си отнемеш живота? – попита Леон, гледайки топло стария си приятел.

Въпреки високото си положение в обществото, Пърси беше крехък. Още в интерната Леон имаше чувството, че някой ден ще го види как се разпада. Цяло чудо, че това още не се беше случило. Лесно бе да се предвиди, че на Пърси ще му е трудно да се справя със спомените за миналото, но пък може би беше надарен със способността да живее, отричайки истината.

– Севастиан ми отне всичко. И Пютан ме напусна. Ще бъда обект на присмехулство!

Севастиан разпери ръце.

– Боже, кой казва „присмехулство“ в днешно време?

Бяха като деца. Леон ясно го съзнаваше. Развитието на всички се бе забавило. Все още се намираха там, в спомените си. Знаеше, че в сравнение с тях е извадил късмет. Погледна мъжете пред себе си и видя момчетата, които бяха едно време. Колкото и странно да беше, той ги обичаше. Петимата бяха споделили преживяване, което ги промени из основи и формира живота им. Връзката помежду им беше толкова силна, че нямаше как да бъде прекъсната. Леон винаги бе знаел, че ще се завърне, че този ден ще дойде, но не вярваше, че Ия ще застане до него. Храбростта ѝ го изненада. Може би подсъзнателно бе предпочел да я подценява, за да не се чувства виновен, че тя жертва най-много от всички тях.

И защо Юсеф бе човекът, който се осмели да се изправи и да придружи полицаите? Леон мислеше, че знае отговора на този въпрос. Още когато Юсеф влезе през вратата, в очите му се четеше, че е готов да умре. Леон добре познаваше този поглед. Беше го видял на Еверест, когато ги застигна бурята, както и в спасителните лодки, когато корабът им потъна в Индийския океан. Това беше погледът на човек, който се е примирил със смъртта.

– Не смятам да участвам в това – каза Йон, след което се изправи, оправяйки ръбовете на панталона си. – Този фарс продължи твърде дълго. Ще отрека всичко, няма доказателства. Каквото и да кажеш на полицията, говори за себе си.

– Йон Холм? – обади се глас откъм вратата.

Йон се обърна натам.

– Бертил Мелберг. Само това липсваше. Какво искаш? Ако възнамеряваш да ми говориш със същия тон като последния път, най-добре се обърни към адвоката ми.

– Не коментирам предния ни разговор.

– Чудесно. Тогава се прибирам у дома. Беше ми приятно да се видим.

Йон тръгна към вратата, но Мелберг застана на пътя му. Зад него се появиха още трима мъже, като един от тях държеше голям фотоапарат и правеше снимка след снимка.

– Ще трябва да дойдеш с мен – каза Мелберг.

Йон въздъхна.

– Що за глупости? Това е тормоз, нищо друго. Обещавам ви, че ще си понесете последствията.

– Арестуван си за заговор за убийство и трябва да дойдеш с мен незабавно – каза Мелберг и се усмихна широко.

Леон следеше спектакъла от инвалидната си количка. Пърси и Севастиан също наблюдаваха напрегнато случващото се. Йон, чието лице беше станало яркочервено, опита да си пробие път, но Мелберг го обърна към стената, събра непохватно ръцете му и му сложи белезници. Фотографът продължаваше да снима, а другите двама мъже се приближиха.

– Как ще коментираш разкритията на полицията във връзка с „Проект Гимле“, както го наричате вие от Приятели на Швеция? – попита единият.

Краката на Йон се огънаха. Леон наблюдаваше сцената с интерес. Рано или късно на всекиго се налагаше да отговаря за постъпките си. Внезапно се притесни за Ия, но отпъди тази мисъл. Каквото и да се случеше, съдбата им беше предопределена. Ия имаше нужда от това, за да се освободи от вината и мъката, които я подтикваха да живее единствено заради него. Любовта ѝ граничеше с мания, но Леон знаеше, че в нея гори същият огън, който караше него самия да приема всички предизвикателства. Накрая двамата изгоряха заедно, в колата, на онзи стръмен склон в Монако. Нямаха друг избор, освен да довършат всичко заедно. Гордееше се с нея и я обичаше. Ето че сега Ия най-накрая намираше пътя към дома. Днес щеше да настъпи краят и Леон се надяваше, че ще е щастлив.

* * *

Мортен отвори бавно очи и ги погледна.

– Толкова бях изморен.

Никой не му отговори. Внезапно Ерика също се почувства безкрайно изтощена. Адреналинът се бе изпарил от тялото ѝ и прозрението, че малката ѝ сестра може би е мъртва, парализираше крайниците ѝ. Искаше единствено да легне на дървения под и да се свие на топка. Да затвори очи, да заспи и да се събуди, когато всичко е приключило. По един или друг начин.

Видя дисплея да светва. Дан. Боже господи, сигурно се е побъркал от притеснение, когато е прочел съобщението, което му прати Ерика. Патрик обаче не беше отговорил. Може би е зает с нещо и не го е видял?

Мортен продължаваше да ги наблюдава. Цялото му тяло беше отпуснато, а изражението му – безразлично. Ерика съжали, че не бе попитала Ева какво се е случило със сина им. Явно тогава се бе отключило нещо, което в крайна сметка е довело Мортен до лудост. Само ако знаеше какво точно е станало, би могла да опита да поговори с него. Не можеше просто да седят и да чакат Мортен да ги убие. А Ерика не се съмняваше, че намеренията му са именно такива. Разбра го още щом видя студения пламък в очите му.

– Разкажи ми за Винсент – каза тя меко.

Първоначално той не отговори. В стаята се чуваше единствено дишането на Йоста и далечния шум на моторниците. Ерика зачака и накрая Мортен каза монотонно:

– Той е мъртъв.

– Какво се случи?

– Вината беше на Ева.

– В какъв смисъл?

– Едва сега го осъзнах напълно.

Ерика усети как я обзема нетърпение.

– Тя ли го уби? – попита тя и затаи дъх. С крайчеца на очите си видя как Йоста внимателно следи разговора. – Затова ли опита да я убиеш?

Мортен се заигра с револвера. Претегли го в ръцете си.

– Не исках да става такъв пожар – каза той и отново отпусна оръжието в скута си. – Исках просто тя да разбере, че има нужда от мен. Че аз съм този, който може да я защити.

– Затова ли стреля по нея?

– Ева трябваше да разбере, че мястото ни е един до друг. Но това няма значение. Вече разбирам. Тя ме манипулираше, за да не осъзная очевидното. Че тя го е убила.

Той кимна, сякаш за да подчертае думите си. Погледът му така плашеше Ерика, че тя трябваше да се бори със себе си, за да запази спокойствие.

– Тя е убила Винсент?

– Точно така. Впоследствие разбрах всичко. След като тя се върна от вас. Наследила е вината. Толкова много зло не може просто да изчезне.

– Прапрабаба ѝ ли имаш предвид? Бавачката на ангели? – попита Ерика учудено.

– Да. Ева каза, че тя е удавяла децата в корито и ги е заравяла в мазето, защото си е мислела, че никой не ги иска и никой няма да ги потърси. Но аз исках Винсент. Потърсих го, но него вече го нямаше. Тя го беше удавила. Винсент лежеше погребан сред другите деца и не можеше да се върне.

Мортен плюеше думите и по брадичката му се стичаше слюнка. Ерика разбра, че няма смисъл да говори с него. Няколко различни реалности се бяха преплели в съзнанието му, образувайки чудновата страна на сенките, в която не можеше да проникне друг човек. Обзе я паника и тя хвърли поглед към Йоста. По примиреното му изражение разбра, че и той е стигнал до същото заключение. Не им оставаше друго, освен да се молят и да се надяват, че някак си ще оцелеят.

– Шт – каза Мортен ненадейно и изпъна гръб.

Ерика и Йоста се стреснаха от неочакваното движение.

– Някой идва.

Мортен стисна револвера и скочи на крака.

– Шт – каза отново и допря пръст до устните си.

После изтича до прозореца и погледна навън. За миг остана на място, като че ли обмисляйки алтернативите. След това посочи към Йоста и Ерика.

– Вие двамата стойте тук. Аз тръгвам. Трябва да съм на пост. Не бива да открият вратата.

Ерика не можа да се сдържи и възкликна:

– Какво ще правиш?

Надеждата, че някой е дошъл да им помогне, се смеси с ужаса, че това може да означава опасност за живота на Ана, ако вече не беше късно.

– Къде е сестра ми? Трябва да ми кажеш къде е Ана.

Гласът ѝ премина във фалцет. Йоста сложи ръка на рамото ѝ, за да я успокои.

– Ще изчакаме тук, Мортен. Никъде няма да ходим. Ще седим тук, докато се върнеш – каза той, без да откъсва очи от Мортен.

Накрая мъжът кимна, обърна се и се втурна надолу по стълбите. Ерика искаше веднага да стане и да тръгне след него, но Йоста хвана ръката ѝ и прошепна:

– Спокойно. Първо да погледнем през прозореца, може да видим накъде отива.

– Но Ана... – каза Ерика отчаяно и опита да се отскубне.

Йоста не отстъпи.

– Помисли, вместо да правиш нещо прибързано. Ще погледнем през прозореца, после ще слезем долу, за да посрещнем пристигащите. Сигурно това са Патрик и останалите, те ще ни помогнат.

– Окей – каза Ерика и се изправи несигурно на вдървените си крака.

Двамата с Йоста отидоха до прозореца и се огледаха за Мортен.

– Виждаш ли някого?

– Не – каза Йоста. – А ти?

– Не, той едва ли е тръгнал надолу към кея. Така би рискувал да попадне право в ръцете на хората, които идват насам.

– Сигурно е тръгнал към задната страна на къщата. Къде иначе би могъл да се дене?

– Аз поне не го виждам. Слизам долу.

Ерика запристъпва предпазливо към стълбището и после надолу към антрето. Наоколо беше тихо и не се чуваха гласове, но тя знаеше, че Патрик ще опита да се приближи възможно най-безшумно. Погледна през отворената външна врата и усети как в гърлото ѝ напира плач. Отвън нямаше никого.

В същия миг забеляза как нещо помръдва между дърветата. Замижа, за да види по-добре, и веднага почувства облекчение. Това беше Патрик, следван от Мартин и още двама души. Отне ѝ известно време, докато разпознае Юсеф Майер. До него вървеше жена с изискани дрехи. Възможно ли бе това да е Ия Кройц? Ерика махна на Патрик, за да привлече вниманието му, после се прибра обратно в къщата.

– Да не излизаме навън – каза тя на Йоста, който се задаваше от горния етаж.

Застанаха до стената, за да не се виждат през отворената врата. Мортен можеше да е навсякъде и не искаха да рискуват да стоят като живи мишени.

– Къде може да е отишъл? – обърна се Йоста към нея. – Може би е още вътре?

Ерика осъзна, че той има право, и се огледа паникьосано, сякаш Мортен можеше всеки момент да изскочи отнякъде и да ги застреля. Но него го нямаше никакъв.

Щом Патрик и Мартин най-накрая пристигнаха, тя погледна мъжа си в очите. В тях се четеше както облекчение, така и тревога.

– Мортен? – прошепна той.

Ерика му разправи набързо какво е станало. Патрик кимна и двамата с Мартин обиколиха приземния етаж с бърза крачка и вдигнати оръжия. Щом се върнаха в антрето, поклатиха глави.

Ия и Юсеф стояха неподвижно. Ерика се чудеше какво правят тук.

– Не знам къде са Ана и Ева. Мортен каза, че трябвало да застане на пост. Възможно ли е да ги е затворил някъде? – попита Ерика, без да може да спре да хлипа.

– Това е входът към мазето – каза Юсеф и посочи една врата в другия край на антрето.

– Какво има там? – попита Йоста.

– После ще обясняваме, сега няма време – каза Патрик. – Вървете след мен. А вие оставате тук.

Той посочи Ерика и Ия. Ерика понечи да каже нещо, но видя изражението на Патрик. Нямаше смисъл да възразява.

– Слизаме долу – каза Патрик, хвърляйки последен поглед към съпругата си.

Ерика видя, че той също се страхува от това, което може да открие.

27

Остров Вальо, Велика събота, 1974

Всичко трябваше да бъде както обикновено. Това очакваше Рюне. Повечето ученици се бяха прибрали за ваканцията и тя плахо бе попитала дали момчетата, които останаха, могат да обядват с тях, но Рюне дори не я удостои с отговор. Естествено, че празничният обяд беше само за семейството.

Инез от два дни готвеше храна: агнешко печено, яйчени хапки, задушена сьомга... Желанията на Рюне нямаха край. Всъщност „желания“ не беше правилната дума. Бяха по-скоро изисквания.

– Карла винаги приготвяше такъв обяд. Всяка година – съобщи ѝ той, връчвайки ѝ списъка преди първия им съвместен Великден.

Инез знаеше, че няма смисъл да протестира. Щом Карла го бе правила, значи така трябваше да бъде. Пази боже нещо да се свърши по различен начин.

– Юхан, ще качиш ли Ева в детското столче? – каза тя, слагайки голямото парче агнешко на масата.

Молеше се на Господ да е приготвено, както трябва.

– Малката трябва ли да присъства? Тя само пречи.

Анели влезе в трапезарията с небрежна походка и седна.

– И къде предлагаш да я сложа? – попита Инез.

След цялото това робуване в кухнята не беше в настроение за забележките на доведената си дъщеря.

– Не знам, но е гнусно тя да е на масата. Направо ми се повдига.

Инез усети как нещо в нея преля.

– Ако ти е толкова неприятно, може би пък ти не бива да ядеш с нас – изръмжа тя.

– Инез!

Тя подскочи. Рюне беше влязъл в трапезарията и лицето му беше яркочервено.

– Какви ги дрънкаш? Дъщеря ми не е добре дошла на масата, така ли? – гласът му беше леден, а погледът му не се откъсваше от Инез. – В това семейство всички са добре дошли на трапезата.

Анели не каза нищо, но Инез видя, че девойката е толкова доволна от смъмрянето, че направо ще се пръсне от кеф.

– Извинявай, не мислех какво говоря.

Инез се обърна и премести купата с картофи на масата. Вътрешно кипеше от гняв. Искаше ѝ се да изкрещи, да последва сърцето си и да се махне оттук. Не искаше повече да стои в този ад.

– Ева е повърнала малко – каза Юхан загрижено и избърса брадичката на малката си сестра със салфетка. – Нали не е болна?

– Не, вероятно просто е яла твърде много каша – каза Инез.

– Това е добре – каза той, но не звучеше убеден.

С всеки изминал ден се държи все по-загрижено, помисли си Инез и за пореден път се зачуди как Юхан е станал толкова различен от брат си и сестра си.

– Агнешко печено. Сигурно няма да е толкова вкусно, колкото това на мама.

Клаес влезе и седна до Анели. Тя се изкикоти и му намигна, но той се престори, че не забелязва. Двамата би трябвало да са първи приятели, но Клаес като че не се интересуваше от други хора освен от себе си и майка си, за която приказваше непрестанно.

– Постарах се да сготвя възможно най-добре – каза Инез.

Клаес изсумтя.

– Къде беше? – попита го Рюне и се пресегна към картофите. – Търсих те. Оле е разтоварил дъските, за които го помолих. Долу на кея са и ми трябваше помощта ти, за да ги пренесем.

Клаес сви рамене.

– Бях навън и обикалях острова. Може да ги преместим по-късно.

– Добре, веднага след яденето – каза Рюне, но изглежда, се задоволи с отговора.

– Месото трябваше да е по-розово – каза Анели и сбърчи нос към парчето агнешко, което бе сложила в чинията си.

Инез стисна зъби.

– Фурната ни не е най-добрата. Температурата е непостоянна. Направих, каквото можах.

– Гадост – каза Анели и избута месото встрани. – Ще ми подадеш ли соса? – попита тя и кимна на Клаес, тъй като купичката беше до него.

– Разбира се – отговори той и се протегна към соса. – Опа...

Клаес погледна втренчено Инез. Купичката беше паднала на пода с трясък. Кафявият сос се бе разлял по дървения под и се стичаше между дъските. Инез погледна Клаес в очите. Знаеше, че го бе направил нарочно. А той знаеше, че тя знае.

– Това беше несръчно – каза Рюне и погледна към пода. – Инез, попий соса от пода.

– Разбира се – каза тя и се усмихна насила.

Естествено, не му хрумна, че Клаес сам трябва да избърше изцапаното.

– Ще донесеш ли още сос? – каза Рюне, когато тя тръгна към кухнята.

Инез се обърна.

– Няма повече.

– Карла винаги оставяше малко допълнителен сос в кухнята, в случай че свърши.

– Добре, но аз не направих така. Сипах целия сос наведнъж.

След като най-накрая попи всичкия сос, застанала на четири крака до стола на Клаес, Инез се върна на мястото си. Храната ѝ беше изстинала, но тя и без това вече нямаше апетит.

– Беше много вкусно, Инез – каза Юхан и вдигна чинията си, за да получи още. – Страхотно готвиш.

Очите му бяха толкова сини и невинни, че тя за малко да се разплаче. Докато сипваше още ядене в опразнената му чиния, той се опита да нахрани Ева с малката ѝ сребърна лъжица.

– Ето малко вкусни картофи. Мм, колко са хубави – каза той и лицето му грейна, щом Ева отвори уста и лапна една хапка.

Клаес се изсмя грубо.

– Ама че си лигльо.

– Не говори така на брат си – изръмжа Рюне. – Той има отлични оценки по всички предмети и е по-умен от вас двамата, взети заедно. Ти самият не блестеше в училище, затова смятам, че трябва да говориш по-учтиво с брат си, докато не покажеш, че ставаш за нещо. Майка ти би се срамувала, ако видеше какви са крайните ти оценки и какъв некадърник си станал.

Клаес потръпна и Инез видя как няколко мънички мускула по лицето му се свиват неконтролируемо. В очите му цареше бездънен мрак.

Около масата настана пълна тишина. Дори Ева не издаваше звук. Клаес гледаше право в Рюне. Инез стисна юмруци под масата. Ставаше свидетел на борба за власт и не беше сигурна, че иска да види как ще приключи.

В продължение на няколко минути двамата се взираха един в друг. После Клаес извърна поглед.

– Извинявай, Юхан – каза той.

Инез настръхна. Гласът му беше пълен с омраза и тя почувства, че трябва да последва инстинктите си. Все още имаше възможност да стане и да избяга. Трябваше да действа, независимо от последиците.

– Извинявайте много, че ви безпокоя насред обяда. Но трябва да разменя няколко думи с теб, Рюне. Спешно е.

Леон бе застанал на вратата, привел учтиво глава.

– Не може ли да почака? Седнали сме да ядем – каза Рюне.

Между веждите му се беше образувала дълбока гънка. Не търпеше да го безпокоят по време на ядене, нито в делнично, нито в празнично време.

– Разбирам напълно и нямаше да питам, ако не беше важно.

– За какво става дума? – каза Рюне и избърса устата си със салфетка.

Леон се поколеба. Инез гледаше Анели, която не можеше да откъсне поглед от него.

– У дома е възникнала спешна ситуация. Татко ме помоли да говоря с теб.

– Аха, значи, баща ти. Защо не каза така веднага?

Рюне стана от масата. Винаги имаше време за заможните родители на учениците.

– Продължавайте да се храните, няма да се бавя много – каза той и се запъти към вратата, където го чакаше Леон.

Инез проследи Рюне с поглед. Стомахът ѝ се сви. Всички опасения, които бе изпитвала през последните месеци, сега изплуваха отново и образуваха твърда буца в корема ѝ. Нещо беше на път да се случи.

Пейзажът летеше покрай прозореца. На предната седалка онзи неприятен тип Мелберг говореше разгорещено по телефона. Изглежда, отказваше да задържи Йон във Фелбака, докато колегите му пристигнат. Вместо това настояваше да го откара чак до Гьотеборг. Е, на Йон му беше все едно.

Запита се как ще се справи Лив. И тя като него бе заложила всичко на Гимле. Може би трябваше да се задоволят с това, което вече бяха осъществили, но беше твърде изкушаващо с един удар да променят всичко и да постигнат нещо по-добро от която и да е друга националистическа партия в Швеция: да заемат доминираща политическа позиция. В Дания Датската народна партия беше изпълнила много от нещата, за които си мечтаеха Приятелите на Швеция. Толкова грешно ли беше да ускорят развитието и тук?

Проектът Гимле щеше да обедини шведите и те най-накрая щяха да могат да възстановят страната заедно. Планът беше прост и макар че от време на време изпитваше притеснения, Йон беше убеден, че ще успеят. Но вече беше свършено. Всичко, което бяха изградили, щеше да бъде разрушено и забравено. Никой нямаше да разбере, че са искали да създадат ново бъдеще за шведите.

Всичко започна с едно предложение, което беше подхвърлено на шега между членовете от най-вътрешния кръг на партията. Лив веднага съзря потенциала му. Обясни на Йон и на останалите как една промяна, която иначе би могла да се проточи повече от едно поколение, всъщност можеше да настъпи значително по-бързо. За една нощ щяха да вдигнат революция и да поведат шведите на война срещу враговете, които се бяха внедрили в обществото и се канеха да го унищожат. Аргументите на Лив бяха разумни и цената им се струваше приемлива.

Една-единствена бомба. Поставена насред Стюрегалериан^40 и взривена в час пик. Всички следи, умишлено оставени за полицията, щяха да сочат, че терористите са мюсюлмани. Планираха всичко повече от година, обсъдиха всички подробности и старателно се погрижиха единственото възможно заключение да бъде, че ислямисти са извършили атака в сърцето на Стокхолм, в сърцето на Швеция. Хората щяха да се изплашат, а щом се изплашеха, щяха да се разгневят. Тогава Приятелите на Швеция щяха да пристъпят напред, да ги хванат нежно за ръката, да потвърдят опасенията им и да им кажат какво трябва да се направи, за да заживеят отново в безопасност. Да заживеят като шведи.

Планът им обаче никога нямаше да се осъществи. Опасенията от това, което Леон се канеше да разкрие, сега му се струваха нелепи в сравнение с очакващия го скандал. Йон щеше да се окаже в центъра на вниманието, но не по начина, по който си бе представял. Проектът Гимле щеше да е не неговият триумф, а неговата гибел.

40 Търговски център до „Стюреплан“. – Б. пр.

* * *

Ева се взираше в снимките, които бе сложила на пода. Голите момчета гледаха към фотоапарата с празни погледи.

– Изглеждат толкова безпомощни – каза тя и извърна глава.

– Това няма нищо общо с теб – каза Ана и я погали по ръката.

– По-добре да не бях разбирала нищо за семейството си. Сега това ще е единствената представа, която ще имам за тях, ако...

Тя не довърши изречението. Ана знаеше, че не иска да го изрече на глас: ако успеем да се измъкнем.

Ева отново погледна снимките.

– Това трябва да са ученици на татко. Щом ги е подлагал на такова нещо, няма да се учудя, ако те са го убили.

Ана кимна. Личеше си, че момчетата са искали да се прикрият с ръце, но фотографът не им е разрешил. Страданието бе ясно изписано на лицата им и тя можеше да си представи какъв гняв бе предизвикало унижението.

– Не разбирам само защо всички е трябвало да умрат – каза Ева.

Внезапно чуха стъпки пред вратата. Изправиха се и се загледаха напрегнато натам. Ключалката изшумоля.

– Това трябва да е Мортен – каза Ева ужасено.

Инстинктивно се огледаха за път за бягство, но бяха хванати в капан като мишки. Вратата бавно се отвори и Мортен влезе вътре с револвер в тъка.

– Ти си жива? – обърна се той към Ева.

Ана се ужаси от очевидното му безразличие – беше му все едно дали съпругата му е жива, или мъртва.

– Защо правиш това?

Ева тръгна разплакана към него.

– Не мърдай.

Мортен вдигна револвера и го насочи към нея. Ева спря на място.

– Пусни ни – каза Ана, опитвайки да привлече вниманието му. – Обещаваме да не кажем на никого.

– И очакваш да ти повярвам? Както и да е, това няма значение. Нямам намерение да... – той прекъсна мисълта си и погледна сандъците, откъдето стърчаха костите. – Какво е това?

– Семейството на Ева – каза Ана.

Мортен не можеше да откъсне поглед от скелетите.

– Тук ли са били през цялото време?

– Да, така изглежда.

В Ана се пробуди надежда, че откритието може да разтърси Мортен достатъчно, че тя да успее да проведе разумен разговор с него. Наведе се, протягайки ръка надолу. Той се сепна и насочи револвера към нея.

– Искам само да ти покажа нещо.

Ана взе снимките и ги подаде на Мортен, който ги взе със скептично изражение.

– Какво е това? – каза той и за пръв път гласът му прозвуча почти нормално.

Ана усети как сърцето ѝ бие в гърдите. Някъде там се криеше разумният, стабилен Мортен. Той приближи снимките до лицето си и ги разгледа.

– Баща ми трябва да ги е подложил на това – каза Ева.

По лицето ѝ висяха кичури коса и цялата ѝ стойка издаваше, че се е предала.

– Рюне? – попита Мортен, но в следващия момент потръпна, тъй като отвън се чу шум.

Бързо отиде да затвори вратата.

– Кой е тук? – попита Ана.

– Искат да развалят всичко – каза Мортен. Разумът в погледа му бе изчезнал и Ана осъзна, че всяка надежда е изгубена. – Но няма да влязат тук. Ключът е у мен. Намерих го над рамката на вратата, тук в мазето, ръждясал и забравен. Пробвах всяка ключалка в къщата, но не пасна никъде. Преди около седмица открих входа на бомбоубежището по случайност. Конструиран е гениално, почти невъзможно е да го види човек.

– Защо не ми каза? – попита Ева.

– Още тогава бях започнал да разбирам каква е истината. Че ти си виновна за смъртта на Винсент, но не искаш да го признаеш. Че опитваш да припишеш вината на мен. В отворения сандък открих това тук – той размаха револвера. – Знаех, че ще ми потрябва.

– Ще влязат тук. Знаеш го – каза Ана. – Можеш спокойно да отвориш вратата.

– Вече не мога да отворя. От вътрешната страна е имало дръжка, но някой я е махнал. Вратата се заключва сама, а те нямат ключ, така че дори да успеят по някакъв начин да открият тайния вход, пак няма да могат да влязат. Вратата е дело на параноичен човек и може да устои на почти всичко – каза Мортен и се усмихна. – Докато докарат оборудване, за да я разбият, вече ще е твърде късно.

– Моля те, Мортен – каза Ева, но Ана знаеше, че няма смисъл да опитват да говорят с него.

Мортен щеше да умре тук с тях, ако тя не направеше нещо.

В същия миг някой пъхна ключ в ключалката и Мортен завъртя глава поразен. Това беше възможността, която Ана чакаше. С широко движение на ръката грабна верижката с ангела, която лежеше на пода, и се хвърли към него. Раздра бузата му, а с другата ръка опита да достигне оръжието. Тъкмо когато усети студената стомана, между стените отекна изстрел.

* * *

Беше решил днес да умре. Това му се струваше логична стъпка след провала му. Решението го изпълни единствено с облекчение. Още не знаеше как да го направи, но после, когато Пърси започна да размахва пистолета си, го осени мисълта, че ще умре като герой.

Сега, странно, но решението му се струваше прибързано. Докато вървеше надолу по тъмното стълбище, желанието за живот се разгоря в него по-силно от всякога. Не искаше да умре, още по-малко на мястото, което толкова години виждаше в кошмарите си. Погледна полицаите пред себе си и се почувства като гол, тъй като нямаше оръжие. Нямаше спор, че трябва да ги последва в мазето. Той беше единственият, който можеше да им покаже пътя. Единствено той знаеше къде се намира адът.

Полицаите го чакаха долу. Патрик Хедстрьом вдигна въпросително вежда и Юсеф посочи отсреща. Стената изглеждаше съвсем обикновено. По нея имаше криви рафтове, пълни със зацапани кофи боя. Юсеф забеляза скептичния поглед на Патрик и пристъпи напред, за да им покаже. Спомняше си всичко толкова добре: миризмите, хладината на бетона под пръстите, застоялия въздух в дробовете.

Погледна Патрик, след което дръпна дясната страна на средния рафт. Стената помръдна, отвори се навътре и разкри проход към солидна врата. Юсеф пристъпи встрани. Полицаите го погледнаха смаяно, преди да влязат в прохода. Щом стигнаха до вратата, спряха и се заслушаха. От другата страна се чуваше приглушен шум. Юсеф знаеше как точно изглежда помещението. Трябваше само да затвори очи и споменът ставаше толкова ясен, че все едно бе влизал вътре вчера. Представи си студените стени и голата крушка, която висеше от тавана. Както и четирите сандъка. Бяха оставили револвера в един от тях. Явно мъжът на Ева го бе намерил. Юсеф се запита дали е отворил заключените сандъци и е разбрал какво съдържат. Така или иначе, сега истината щеше да бъде разкрита. Нямаше връщане назад.

Патрик извади ключа от джоба си, пъхна го в ключалката и завъртя. После хвърли бърз поглед към Юсеф и колегите си. В очите му ясно се четеше, че се опасява от най-лошото.

Отвори внимателно вратата и в същия миг се чу изстрел. Юсеф видя как полицаите се втурват вътре с вдигнати оръжия. Той самият остана в прохода. В настаналата шумотевица беше трудно да определи какво точно се случва, но чу Патрик да вика: „Пусни оръжието!“. Нещо проблесна и отвътре се разнесе толкова силен гърмеж, че Юсеф усети едва ли не физическа болка. После нечие тяло падна на земята.

Настъпи тишина и Юсеф чу пищенето в ушите си, както и собствените си накъсани, плитки вдишвания. Беше жив, усещаше живота в тялото си и изпитваше благодарност. Ребека щеше да се притесни, когато намери писмото му, но все някак щеше да ѝ обясни. Защото нямаше да умре днес.

Някой се затича надолу по стълбите и щом се обърна, видя Ия да се задава насреща му. Изражението ѝ беше ужасено.

– Ева – каза тя. – Къде е Ева?

* * *

Кръвта беше опръскала сандъците, както и част от стената. Някъде зад себе си чуваше писъците на Ева, но те звучаха глухо и далечно.

– Ана.

Патрик я хвана за раменете и я разтърси. Тя посочи ухото си.

– Мисля, че ми е спукано тъпанчето. Едва чувам.

Собственият ѝ глас прозвуча странно в главата ѝ. Всичко се случи толкова бързо. Ана погледна дланите си. Бяха окървавени. Огледа и тялото си, за да провери дали е ранена, но не изглеждаше така. Все още стискаше здраво ангела на Ева. Досети се, че кръвта трябва да е от раздраното лице на Мортен. Той лежеше на пода с отворени очи. Куршумът беше отворил голяма дупка в главата му.

Ана извърна поглед. Ева продължаваше да крещи, но внезапно вътре се втурна една жена и я прегърна. Започна да я люлее в прегръдките си и писъкът постепенно заглъхна и премина в скимтене. Ана посочи мълчаливо сандъците. Патрик, Мартин и Йоста зяпнаха скелетите, тук-там опръскани от кръвта на Мортен.

– Трябва да ви изведем оттук.

Патрик поведе внимателно Ана и Ева към вратата. Ия вървеше плътно зад тях.

Щом се озоваха в мазето, Ана видя как Ерика се спуска надолу по стръмната стълба малко по-нататък. Взимаше по две стъпала наведнъж и Ана се забърза, за да я посрещне. Едва когато зарови лице в шията на сестра си, сълзите потекоха от очите ѝ.

Качиха се в антрето и замижаха на ярката светлина. Ана все още трепереше, все едно я тресеше. Ерика прочете мислите ѝ и отиде да вземе дрехите ѝ от горния етаж. Не попита защо са в спалнята на Мортен и Ева, но Ана знаеше, че ще трябва да дава доста обяснения, включително на Дан. Сви я сърцето при мисълта колко ще го нарани, но сега нямаше сили да мисли за това. Щеше да оправи нещата по-късно.

* * *

– Обадих се за помощ и насам идват хора – каза Патрик и помогна на Ана и Ева да седнат на стълбите пред входната врата.

Ия седна до Ева и я прегърна силно. Йоста се настани от другата ѝ страна и се загледа в двете жени. Патрик се наведе към него и прошепна:

– Това е Анели. Ще ти разкажа после.

Йоста го погледна учудено. После мисълта го споходи ненадейно като светкавица и той тръсна глава.

– Почеркът. Естествено.

Знаеше си, че има нещо, което е пропуснал, докато преглеждаха кашоните. Нещо, което е видял и е трябвало да разбере още тогава. Обърна се към Ия.

– Ева можеше да остане и с нас, но при приемното си семейство също е живяла добре.

Йоста видя, че останалите го слушат, без да разбират за какво говори.

– Не можех да мисля кой се грижи за Ева. Нямах сили изобщо да мисля за нея. Така беше по-лесно – каза Ия.

– Беше толкова хубава. Онова лято просто се влюбихме в нея и ни се искаше да остане. Но бяхме загубили сина си и тъкмо бяхме отвикнали от мисълта за дете...

Той сведе поглед.

– Да, беше хубава. Истинско ангелче – каза Ия и се усмихна тъжно.

Ева ги гледаше озадачено.

– Как разбра? – попита го Ия.

– От списъка с покупки. Измежду вещите, които са останали в къщата след вас, имаше списък, писан на ръка. После ти ми даде бележката с адреса. Почеркът беше същият.

– Някой ще бъде ли така добър да обясни за какво става дума? – попита Патрик. – Например ти, Йоста.

– Идеята да използвам паспорта на Анели, а не моя собствен, беше на Леон – каза Ия. – Наистина, деляха ни няколко години, но двете си приличахме достатъчно, за да се получи.

– Не разбирам.

Ева клатеше глава. Йоста я погледна право в очите. Видя малкото момиченце, което някога бе тичало в двора им и беше оставило такава следа в сърцата им. Време бе Ева да получи отговорите, които беше чакала толкова дълго.

– Ева. Това е майка ти. Инез.

Настана гробна тишина. Чуваше се само вятърът в брезите наоколо.

– Но, но... – заекна Ева, сочейки зад себе си, към мазето.

– Тогава коя е жената с дългата коса?

– Анели – каза Ия и нежно погали Ева по бузата – И двете имахме дълга кестенява коса.

– Защо никога не си...?

Гласът на Ева трепереше от излишък на чувства.

– Нямам прост отговор. Има много неща, които не мога да обясня, защото самата аз не ги разбирам. Бях принудена да не мисля за теб. Иначе никога не бих могла да те оставя.

– Леон не успя да ни разкаже какво всъщност се е случило – каза Патрик. – Мисля, че е време да чуем.

– Да, така е – отвърна Инез.

В далечината се виждаха лодки, които се приближаваха към остров Вальо. Йоста се радваше, че друг екип ще поеме щафетата, но първо искаше най-накрая да разбере какво е станало на онази Велика събота през 1974-а. Стисна едната ръка на Ева в своята, а Инез хвана с другата.

28

Остров Вальо, Велика събота, 1974

–Какво е това?

Рюне стоеше до вратата на трапезарията с пребледняло лице. Зад него се виждаха Леон и останалите момчета: Йон, Пърси, Севастиан и Юсеф.

Инез ги погледна учудено. Никога преди не бе виждала Рюне да изгуби самообладание, но сега той изглеждаше толкова разстроен, че цялото му тяло се тресеше. Влезе вътре и застана пред Клаес. В ръцете си държеше сноп снимки и револвер.

– Какво е това? – повтори Рюне.

Клаес мълчеше безизразно. Момчетата направиха няколко предпазливи крачки напред и Инез опита да привлече погледа на Леон, но той не се обърна към нея. Вместо това гледаше Клаес и Рюне. Дълго време никой не продума. Въздухът натежа. На Инез ѝ бе трудно да диша. Стисна здраво ръба на масата. Нещо ужасно бе на път да се случи пред очите ѝ. Каквото и да беше, щеше да свърши лошо.

По устните на Клаес бавно се разля усмивка. Преди баща му да успее да реагира, той се изправи, грабна пистолета и стреля право в челото му. Рюне се строполи безжизнен на пода. Кръв бликна от дупката в черепа му, почерняла от барута. Инез чу собствения си писък. Звучеше сякаш идва от друг човек, но тя знаеше, че между стените отеква нейният глас. Писъците ѝ се смесиха с тези на Анели в страховит дует.

– Млъкнете! – изкрещя Клаес, все още насочил револвера към Рюне. – Млъкнете!

Но Инез не можеше да се сдържи. Ужасът изтръгваше писъците от гърлото ѝ, докато тя гледаше втренчено мъртвото тяло на съпруга си. Ева плачеше сърцераздирателно.

– Казах да млъквате!

Клаес изстреля още един куршум и тялото на баща му потръпна. Бялата риза бавно се оцвети в червено.

Шокирана, Инез рязко млъкна. Писъците на Анели също спряха внезапно, но Ева продължи да плаче.

Клаес прокара длан по лицето си. Другата му ръка продължаваше да държи револвера високо. Приличаше на малко момче, което си играе на каубой, помисли си Инез, но веднага прогони абсурдната мисъл. В изражението на Клаес нямаше нищо момчешко. Всъщност нямаше нищо човешко. Погледът му беше празен, а той още се усмихваше с противната си усмивка, все едно лицето му се беше сковало. Дишането му беше учестено и накъсано.

Ненадейно той се обърна към Ева и се прицели в нея. Тя продължаваше да пищи, а лицето ѝ беше яркочервено. Инез наблюдаваше сцената като парализирана. Видя как показалецът на Клаес се сви около спусъка и как Юхан се хвърли напред. Той обаче спря внезапно и погледна учудено към ризата си, където се бе появило уголемяващо се червено петно. След това Юхан падна на пода.

В стаята отново настана тишина. Неестествена тишина. Дори Ева млъкна и пъхна палец в устата си. Долу до детското ѝ столче Юхан лежеше по гръб. Русият перчем беше паднал пред очите му, а сините му очи гледаха невиждащо към тавана. Инез потисна ново ридание.

Клаес отстъпи назад, заставайки с гръб към късата стена.

– Правете каквото ви казвам. И мълчете. Това е най-важното.

Звучеше зловещо и спокойно, сякаш се наслаждаваше на ситуацията. С крайчеца на окото си Инез долови движение до вратата. Клаес, изглежда, също го забеляза и светкавично насочи пистолета към момчетата.

– Не мърдайте. Никой да не излиза.

– Какво ще правиш с нас? – попита Леон.

– Не знам. Още не съм решил.

– Баща ми има много пари – каза Пърси. – Може да ти плати, ако ни пуснеш.

Клаес се изсмя кухо.

– Не искам пари. Би трябвало да го знаеш.

– Обещаваме да не казваме нищо – примоли се Йон, но нямаше кой да го чуе.

Инез знаеше, че е безпредметно. Оказа се права за Клаес. Беше усетила, че на него нещо му липсва. Каквото и да бе сторил на момчетата, искаше да го скрие на всяка цена. Вече беше убил двама души и нямаше да остави никого да се измъкне жив. Всички щяха да умрат.

Леон потърси погледа ѝ и тя разбра, че и той си мисли същото. Двамата нямаше да изживеят други моменти заедно, освен тези, които си бяха откраднали досега. Бяха правили многобройни планове за съвместния си живот. Мислеха си, че ако изчакат, ако проявят търпение, някой ден ще имат общо бъдеще. Но явно нямаше да стане така.

– Знаех си, че тази курва крие нещо – каза Клаес внезапно. – Този поглед не може да се сбърка. Откога чукаш мащехата ми, Леон?

Инез мълчеше. Анели местеше поглед от нея към Леон и обратно.

– Истина ли е? – попита тя и за миг сякаш забрави за страха си. – Проклета кучка! Не можа ли да намериш някого на твоята въз...

Думата секна по средата. Клаес беше вдигнал револвера и спокойно я бе прострелял в слепоочието.

– Казах ви да си затваряте устите – произнесе той беззвучно.

Инез усещаше паренето на сълзите зад клепачите си. Колко живот им оставаше? Бяха безпомощни и можеха единствено да чакат Клаес да ги избие един по един.

Ева отново се разплака и Клаес се стресна. Тя пищеше все по-остро и Инез усети как цялото ѝ тяло се напряга. Трябваше да се изправи, но все още не беше способна да го стори.

– Накарай малката да млъкне – каза Клаес, обръщайки се към нея. – Казах да накараш копелдачката да млъкне!

Инез понечи да каже нещо, но от устата ѝ не излязоха думи. Клаес сви рамене.

– Добре. Тогава аз ще се погрижа да замълчи – каза той и отново се прицели в Ева.

В мига, в който натисна спусъка, Инез се хвърли напред, за да прикрие дъщеря си с тяло.

Но нищо не се случи. Клаес отново натисна спусъка. Не последва изстрел и той погледна удивено револвера. В този момент Леон се втурна напред и се нахвърли на Клаес.

Инез вдигна Ева и я притисна до гърдите си. Сърцето ѝ биеше диво. Леон беше приклещил Клаес с тяло, но той се въртеше и опитваше да се измъкне.

– Помогнете ми! – викна Леон. В следващия момент получи удар с юмрук в стомаха и изкрещя от болка.

Изглежда, беше на път да изпусне Клаес, който се мяташе бясно в ръцете му. Но добре насочен ритник от страна на Йон уцели Клаес в главата и се чу ужасяващо изхрущяване. Тялото му се отпусна и това сложи край на борбата.

Леон бързо се изтърколи встрани и застана на четири крака върху дървения под. Пърси заби един шут в корема на Клаес, а междувременно Йон продължаваше да го рита в главата. Първоначално Юсеф само стоеше и гледаше. После пристъпи решително към трапезата, прескочи тялото на Рюне и се пресегна към ножа, с който бяха рязали агнешкото. След това застана на колене до Клаес и погледна нагоре към Йон и Пърси, които задъхани спряха да ритат. От устата на Клаес се чуваше гъргорещ звук и той въртеше очи. Бавно, почти с удоволствие, Юсеф вдигна големия нож и допря острието до врата на Клаес. После направи бърз разрез и кръвта веднага бликна.

Ева продължаваше да пищи и Инез я притисна още по-плътно до себе си. Инстинктът да я предпази бе по-силен от всяко чувство, което бе изпитвала до този момент в живота си. Цялото ѝ тяло трепереше, но Ева се сви как малко животинче в прегръдките ѝ. Държеше се толкова здраво за врата ѝ, че Инез едва дишаше. Пред тях Пърси, Юсеф и Юхан бяха клекнали до обезобразеното тяло на Клаес, подобно на лъвски прайд около плячката си.

Леон се приближи до Инез и Ева и си пое няколко дълбоки глътки въздух.

– Трябва да разчистим. Не се притеснявай. Ще се погрижа за това – каза той тихо и я целуна меко по бузата.

Сякаш от разстояние Инез чу как Леон започна да раздава команди на останалите момчета. До ушите ѝ достигаха откъслечни разговори за стореното от Клаес, за прикриване на доказателства, за срама, но тя имаше чувството, че думите долитат някъде отдалеч. Затворила очи, Инез люлееше Ева. Скоро всичко щеше да приключи. Леон щеше да се погрижи.

Чувстваха се някак празни. Беше понеделник вечер и всичко станало през последните дни бавно попиваше в съзнанието им. Ерика многократно бе размишлявала над това, което се бе случило с Ана – и над това, което можеше да се случи. Вчера Патрик цял ден я бе глезил като малко дете. Първоначално това ѝ се стори мило, но вече започваше да ѝ омръзва.

– Искаш ли одеяло? – попита Патрик и я целуна по челото.

– В момента тук е около трийсет градуса. Не, благодаря, без одеяла. И се заклевам: ако още веднъж ме целунеш по челото, ще обявя едномесечна стачка без секс.

– Извинявай, че се грижа за съпругата си – каза Патрик и отиде в кухнята.

– Видя ли днешния вестник? – викна тя след него, но в отговор получи само някакво мънкане.

Тя стана от дивана и също тръгна към кухнята. Горещината не намаляваше, въпреки че вече минаваше осем вечерта. Ерика копнееше за сладолед.

– Видях го, за жалост – каза той. – Особено ми допадна първата страница със заглавие „ГЕРОЯТ НА ФЕЛБАКА“, на която Мелберг позира с Йон до полицейската кола.

Ерика изсумтя и отвори камерата, откъдето извади кутия шоколадов сладолед.

– Искаш ли?

– С удоволствие, благодаря.

Патрик седна на кухненската маса. Децата бяха заспали и в къщата цареше спокойствие. Най-добре беше да му се насладят, докато могат.

– Предполагам, че той е доволен?

– Повече от доволен. А от полицията в Гьотеборг са кисели, защото той е обрал лаврите. Но най-важното е, че истината излезе наяве и атентатът беше предотвратен. Ще мине доста време, преди Приятелите на Швеция да се съвземат.

На Ерика ѝ се искаше да може да го повярва. Погледна сериозно Патрик.

– Сега ми кажи как мина посещението при Леон и Инез.

Той въздъхна.

– Не знам. Отговориха на въпросите ми, но още не съм сигурен дали разбирам.

– Какво имаш предвид?

– Леон ми разказа какво е станало, но не беше лесно да разбера доводите му. Всичко започнало, когато заподозрял, че нещо не е наред в училището. Накрая Юсеф се пречупил и му разказал на какво Клаес е подлагал него, Йон и Пърси.

– На Леон ли е била идеята да кажат на Рюне?

Патрик кимна.

– Те се дърпали, но той успял да ги убеди. Останах с впечатлението, че много пъти си е мислил какво е щяло да стане с живота им, ако останалите не се бяха съгласили.

– Това е било единственото правилно решение. Нямало е как да знае колко побъркан е бил Клаес в действителност. Невъзможно е било да предвиди какво ще се случи.

Ерика загреба остатъка от сладоледа в купичката си, без да откъсва очи от Патрик. Искаше ѝ се да присъства на посещението при Леон и Инез, но Патрик бе теглил чертата. Наложи се Ерика да се задоволи с преразказ.

– Точно това му казах и аз.

– А след това? Защо не са се обадили в полицията?

– Страхували се, че няма да им повярват. Според мен и шокът е изиграл роля. Не са разсъждавали трезво. А не бива да подценяваме и срама. Мисълта, че преживяното от тях може да бъде разкрито, явно се е оказала достатъчна, за да се съгласят с плана на Леон.

– Но какво е губел Леон, ако се обади в полицията? Не е бил една от жертвите на Клаес, нито пък е участвал в убийството му.

– Рискувал е да изгуби Инез – каза Патрик и остави лъжицата, макар че почти не беше ял от сладоледа. – Разкриването на истината би довело до страхотен скандал и вероятно е нямало да им разрешат да бъдат заедно.

– Ами Ева? Как са могли да я изоставят?

– Изглежда, именно това най-много е измъчвало съвестта на Леон през годините. Не го каза направо, но мисля, че винаги се е обвинявал, задето е накарал Инез да остави Ева. Въздържах се да го попитам. Мисля, че двамата са страдали достатъчно заради това решение.

– Просто не разбирам как е могъл да я убеди.

– Били са лудо влюбени. Имали са пламенна любовна връзка и са се страхували до смърт, че Рюне може да разбере. Забранената любов не е шега работа. А част от вината вероятно може да се припише и на Арон, бащата на Леон. Леон му се е обадил да го помоли за помощ и Арон му разяснил, че Инез би могла да напусне страната, но не и с малко дете.

– Да, мога да разбера Леон. Но Инез? Дори да е била безумно влюбена, как е могла да изостави собственото си дете?

Гласът на Ерика едва не секна при мисълта да се отдели от някое от децата си, без да има шанс някога да го види отново.

– Вероятно не е била съвсем на себе си. И Леон я е накарал да повярва, че така е най-добре за Ева. Представям си, че я е наплашил и ѝ е казал, че ако останат, ще влязат в затвора и тя така и така ще изгуби дъщеря си.

Ерика поклати глава. Обясненията бяха без значение. Никога нямаше да разбере как един родител може доброволно да остави детето си.

– Значи, са скрили телата и са се наговорили да разкажат онази история с риболова?

– Според Леон баща му е предложил да хвърлят труповете в морето, но той се притеснявал, че ще изплуват. Хрумнало му да ги скрият в бункера. С общи усилия ги отнесли там и ги сложили в сандъците заедно със снимките. Решили да върнат револвера там, където според тях го бил намерил Клаес. После заключили помещението, като разчитали, че е достатъчно добре замаскирано и полицията няма да го открие.

– Както и станало – каза Ерика.

– Да, тази част от плана сработила отлично, с изключение на това, че Севастиан прибрал ключа. Очевидно от тогава до сега го е размахвал като брадва над главите им.

– Но защо от полицията не са открили следи от случилото се, когато са претърсвали къщата?

– Момчетата старателно са изтъркали пода в кухнята и са изчистили всичката кръв, която била видима с просто око. Не забравяй, че годината е била седемдесет и четвърта, а огледът е направен от полицаи от малкото местно управление. Не са разполагали с техника като в „От местопрестъплението“. После момчетата се преоблекли и се качили в рибарската лодка, след като подали анонимен сигнал в полицията.

– А къде отишла Инез?

– Скрила се. Леон каза, че това също било идея на Арон. Влезли в празна лятна вила на един съседен остров и Инез останала там, докато всичко се успокоило. После с Леон напуснали страната.

– Значи, докато полицията е търсела семейството, тя през цялото време е била в някаква къща наблизо? – попита Ерика недоверчиво.

– Да. Собствениците сигурно са съобщили за взлома, когато са се върнали във вилата през лятото, но никой не е предположил, че това може да има нещо общо с изчезването на Вальо.

Ерика кимна и усети удовлетворение от подреждането на пъзела. След всички часове, които бе прекарала в размисли над случилото се със семейство Елвандер, най-накрая знаеше основното.

– Чудя се какво ще стане с Инез и Ева – каза тя и се протегна към купичката на Патрик, за да изяде сладоледа, който бързо се топеше. – Не исках да безпокоя Ева, но предполагам, че се е върнала при родителите си в Гьотеборг.

– Значи, не си чула? – попита Патрик и лицето му грейна за пръв път, откакто заговориха за случая.

– Не, какво?

Ерика го погледна с любопитство.

– Тя се нанесе за няколко дни в гостната на Йоста, за да си почине. Той ми каза, че довечера Инез щяла да вечеря с тях. Та предполагам, че двете ще опитат да се сближат.

– Звучи добре. Ева може да има нужда от това. Случилото се с Мортен трябва да е било голям шок. Самата мисъл, че може да живееш с някого, когото обичаш и на когото разчиташ, а той да се окаже способен на такова нещо... – тя поклати глава. – Но предполагам Йоста се радва, че тя е там. Само ако...

– Да, знам. Йоста сигурно си е мислил същото, и то повече пъти, отколкото можем да си представим. Но Ева все пак е живяла добре, а мисля, че в известен смисъл това е най-важното за него.

Патрик рязко смени темата, сякаш беше твърде болезнено да мисли за това, което Йоста е изпуснал.

– Как е Ана?

Ерика сбърчи чело тревожно.

– Още не съм се чула с нея. Дан се е прибрал веднага, щом е получил съобщението, което пратих. Знам, че Ана ще му разкаже всичко.

– Всичко?

Тя кимна.

– Как мислиш, че ще реагира Дан?

– Не знам – отговори Ерика. Изяде още две лъжици сладолед, след което разбърка останалото, докато се образува полутечна смес. Имаше този навик още от малка. Ана също правеше така. – Надявам се да се справят с това.

– Мм – промърмори Патрик, но Ерика видя скептичното му изражение и сега бе неин ред да смени темата.

Не искаше да го признае нито пред себе си, нито пред Патрик, но през последните дни така се тревожеше за Ана, че едва успяваше да мисли за нещо друго. Но се бе заставила да не ѝ звъни. Сестра ѝ и Дан имаха нужда от спокойствие, за да могат да оправят нещата помежду си. Ана сама щеше да се обади, когато му дойде времето.

– Ще има ли правни последици за Леон и останалите?

– Не, престъплението е с изтекла давност. Единственият, който можеше да бъде изправен пред съда, беше Мортен. Остава да видим и какво ще стане с Пърси.

– Надявам се, че Мартин не се чувства твърде зле заради това, че застреля Мортен. Само това му липсва – каза Ерика. – А и аз съм виновна, че той се забърка в цялата работа.

– Не говори така. Той се чувства добре, поне предвид обстоятелствата, и изглежда, иска да се върне на работа възможно най-скоро. Лечението на Пия ще отнеме време. Нейните и неговите родители също им помагат, така че Мартин е говорил с нея да се върне на работа на половин ден.

– Звучи разумно – каза Ерика, но не можа да се отърси от гузната си съвест.

Патрик я погледна проницателно. После се наведе напред и я погали по бузата. Ерика го погледна в очите. Бяха постигнали мълчаливо съгласие да не споменават това, че той отново едва не я бе изгубил. Сега тя беше тук. И двамата се обичаха. Единствено това бе от значение.

29

Стокхолм, 1991

Две Карин Гьоринг?

Останките, намерени преди време в цинков ковчег в близост до Каринхол, някогашното имение на Херман Гьоринг, бяха анализирани в Института по съдебна медицина в Линшьопинг.

От института съобщават, че това са останките на Карин Гьоринг (моминско име Фок), починала през 1931. Любопитното е, че още през 1951 лесничей открива разпръснати кости в същата местност. Приема се, че те принадлежат на Карин Гьоринг. Костите са тайно кремирани, а един шведски викарий отнася урната с праха в Швеция.

Това е третият път, когато Карин Гьоринг бива погребвана. Първият е в семейния гроб в гробище „Лувьо“, вторият в Каринхол, а последният отново в Швеция.

Сега към тази странна история е добавена нова глава. ДНК анализът показва, че последните открити останки действително принадлежат на Карин Гьоринг. Въпросът, който остава, е: чий прах е заровен в гробище „Лувьо“ до Стокхолм?1

Послеслов

Пиша тези редове седмица след бомбения атентат в Осло и смъртоносната стрелба на остров Утьоя. Седях и се взирах в заглавията със същата буца в корема като всички останали. Опитвах се да проумея как може някой да е способен на такава злина. Снимките на опустошението в Осло ме накараха да осъзная, че събитията, описани в тази книга, се доближават до това зло. За съжаление, е вярно, че реалността надминава фикцията. Чисто съвпадение е, че този роман, в който атентаторите оправдават действията си с политически мотиви, се появи малко преди събитията в Норвегия. Но може би това е показателно за обществото, в което живеем.

В „Бавачката на ангели“ обаче има и неща, които преднамерено се коренят в реалността. Искам да благодаря на Ласе Лундберг, който по време на една обиколка с екскурзовод във Фелбака разпали въображението ми с историите за Алберт Шпеер и бохусленския гранит, избран за световната столица на Третия райх, както и за Херман Гьоринг, за когото се говори, че като млад посетил един от островите в архипелага. Позволих си да изтъка собствена история въз основа на тези разкази.

За да напиша тази книга, трябваше да направя щателно проучване за живота на Херман Гьоринг. Книгата на Бьорн Фонтандер „Карин Гьоринг: писма до дома“ беше фантастичен източник на информация, най-вече за времето, което Гьоринг прекарва в Швеция. В тази книга открих една автентична мистерия, която успях да вплета в действието по вълшебен начин, както се случва понякога на всеки писател. Чувството винаги е прекрасно. Благодаря ти, Бьорн, за вдъхновението, което ми даде книгата ти.

В действителност няма прочута бавачка на ангели от Фелбака, но, естествено, има прилики между Хелга Свенсон от книгата и Хилда Нилсон от Хелсингборг, която се обесила в килията си през 1917 година, преди смъртната ѝ присъда да бъде изпълнена.

Детската колония на остров Вальо съществува и има своето място в историята на Фелбака. Прекарала съм много седмици на летни лагери там и едва ли има жител на Фелбака, който да няма отношение към голямата бяла къща. Днес там има хостел и ресторант, които си струва да се посетят. Позволих си да променя годините и собствениците, за да се впишат в собствената ми история. Както обикновено, за всички останали подробности за Фелбака ми помогна Андерш Тореви.

Журналистът Никлас Свенсон великодушно ми оказа много помощ за политическите части от книгата. Едно голямо благодаря за това.

В заключение мога да кажа, че както винаги съм смесила детайли от реалността със собственото си въображение. Всички евентуални грешки са мои. Искам да отбележа също, че историята на остров Вальо се развива във време, когато давността за убийство е била двайсет и пет години. Днес този закон е променен.

Има още много хора, на които бих искала да благодаря. Издателката ми Карин Линге Норд и редакторката ми Матилда Лунд, които извършиха херкулесов подвиг с ръкописа.

Мъжът ми Мартин Мелин, който винаги ми оказва голяма подкрепа. Наскоро той за пръв път започна работа по собствен ръкопис и двамата се насърчавахме взаимно по време на дългите часове, прекарани в писане. Естествено, невероятно предимство е да разполагам със свой собствен полицай, когото мога да попитам за всичко от земята до небето, свързано с полицейската работа.

Благодаря и на децата си Уили, Мея и Чарли, които ми дават енергия, която да влея в книгите. Както и на цялата мрежа около тях: баба Гунел Лекберг и Ролф Свенсон – Сасар, Сандра Вирщрьом, таткото на големите ми деца Микаел Ериксон, както и Кристина Мелин, която се отзова по изключителен начин, когато нещата станаха напечени. Благодаря на всички ви.

Агенция Нурдин – Йоаким Хансон и целият екип, знаете, че изпитвам огромна благодарност за работата, която вършите за мен в Швеция и по света. Кристина Салиба и Ана Йостерхолм от Уебър Шандуик^41 положиха огромни усилия за всичко, свързано с успеха на една писателска кариера. Невероятни сте.

Колегите писатели. Няма да изброявам, за да не забравя някого. Не успявам да се срещам с вас толкова често, колкото ми се иска, но когато това става, винаги се зареждам с позитивна енергия и писателско щастие. И знам, че винаги сте там. В сърцето ми има специално място за Денис Рудберг, моя приятелка, колега и оръженосец от много години насам. Какво щях да правя без теб?

Не бих могла да пиша тези книги, ако жителите на Фелбака доброволно и с радост не ме оставяха да си измислям всякакви ужасии за малкото им градче. Понякога се притеснявам какви ги забърквам, но вие не възразихте дори когато във Фелбака нахлу филмов екип. Тази есен това ще се случи отново и се надявам, че ще се гордеете с резултата, когато Фелбака отново получи шанс да разкрие уникалната си обстановка, този път и пред зрители извън Швеция.

И накрая искам да благодаря на читателите си. Вие винаги очаквате търпеливо следващата ми книга. Подкрепяте ме в трудни моменти. Потупвате ме по рамото, когато имам нужда от това, и винаги сте до мен, вече толкова години. Ценя ви. Безкрайно. Благодаря.

Камила Лекберг

Мосхолмен, 29 юли 2011

41 Международна пиар агенция. – Б. пр.

Content

Камила Лекберг
Бавачката на ангели
(книга 8 от "Патрик Хедстрьом")

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

Послеслов