Робин Хоб

Убиецът на Шута

( Книга  1 от "Фиц и Шута")

На Сорен и Феликс.

Тази е за момчетата.

Пролог

Моя скъпа лейди Божур,

Приятелки сме от твърде дълго време, за да бъда предпазлива. Както толкова деликатно намеквате, да, донесена ми беше разстройваща новина. Моят заварен син принц Рицарин се е издал като жестокосърдечния човек, какъвто винаги съм знаела, че е. Неговото незаконно дете, родено от една планинска курва, е било разкрито.

Колкото и срамно да е това, могло е да се уреди много по-дискретно, ако неговият умен като пън брат принц Искрен беше предприел бързи и решителни действия да премахне позора. Вместо това той го е обявил в едно недискретно послание до моя съпруг.

И тъй, пред лицето на това долно поведение, какво прави милорд? Ами, не само настоява копелето да бъде донесено в замък Бъкип, ами след това удостоява Рицарин с права над Върбов лес и го праща да пасе там с непохватната му ялова съпруга. Върбов лес! Чудесно имение, което кой ли не от моите приятели би се радвал да заеме, а той го дава на сина си в награда за това, че е станал баща на копеле с чуждоземна майка от простолюдието! Нито пък намира за отвратително това, че въпросното копеле ще бъде донесено тук в замък Бъкип, където всички придворни ще могат да видят планинското диваче.

А последното оскърбление към мен и моя син? Постановил е, че принц Искрен вече ще поеме титлата Престолонаследник и ще бъде следващият евентуален наследник на трона. Когато Рицарин намери благоприличието да оттегли претенцията си пред лицето на този позор, тайно се възрадвах, вярвайки, че Славен веднага ще бъде припознат като следващия крал. Макар и да е по-млад от двамата си братя, никой не може да оспори, че двете му родословия са по-благородни и че осанката му е толкова великолепна, колкото и името му.

Наистина, похабена съм тук. Похабена съм като моя син Славен. Когато се отказах от своята власт и владения, за да бъда кралица на Умен, вярвах, че на всяко дете, което му родя, ще се гледа като на притежаващо много по-добро родословие от двете безразсъдни момчета, които му даде предишната кралица, и че след Умен ще властва мой син. Но да поглежда той Рицарин и да признава грешката си, като го провъзгласява за наследник? Не. Оттегля го само за да постави неговия тъпоумен брат за кралски престолонаследник. Искрен. Тромавият грозник Искрен, младеж с изяществото на вол.

Твърде много е, скъпа моя. Твърде много, за да го понеса. Бих напуснала двора, само дето Славен ще остане без закрилник тук.

Писмо от кралица Желана до лейди Божур Тилтска

Намразих я още докато бях момче. Спомням си първия път, когато намерих онова писмо, недовършено и така и неизпратено. Прочетох го и се убедих, че кралицата, с която така и не се бях срещнал официално, ме мрази от мига, в който е научила за мен. Направих го взаимно. Така и не попитах Сенч как се е натъкнал на това писмо. Самият той незаконен син и брат на крал Умен, Сенч никога не се беше поколебавал в защитата на интересите на трона на Пророка. Вероятно го беше откраднал от бюрото на кралица Желана. Може да е било негова хитрина, за да изглежда, че кралицата е отрязала лейди Божур, като не е отговорила на писмото ѝ. Има ли значение сега? Не знам, защото не знам какъв ефект е постигнал старият ми наставник с кражбата си.

Все пак понякога се чудя дали бе случайност това, че намерих и прочетох писмото на кралица Желана до лейди Божур, или е било преднамерено разкритие от страна на Сенч. Той беше наставникът ми в онези дни, учеше ме на изкуствата на професионалния убиец. Сенч служеше на краля си безскрупулно, като убиец, шпионин и манипулатор на двора в замък Бъкип, и ме учеше да правя същото. Едно кралско копеле, казваше ми, е в безопасност в кралски двор само докато е полезно. Привидно аз бях нисше копеле, пренебрегвано и ругано, докато се носех по опасните течения на политиката в замъка. Но и двамата с крал Умен знаехме, че съм защитен от кралската ръка и от неговия убиец. И все пак Сенч ме учеше не само на отрови, боравене с ножа и хитрости, но и на това какво трябва да прави човек, за да оцелее като копеле на кралски род. Стремеше ли се да ме предупреди и да ме научи да мразя, за да мога да съм по-твърдо негов? Дори тези въпроси ме споходиха много по-късно.

През годините съм виждал кралица Желана под много маски. Първо, тя беше ужасната жена, притежаваща силата да грабне короната от главата на баща ми и да ме осъди на живот, в който дори името ми беше белег за незаконното ми раждане. Спомням си период в живота си, когато се страхувах дори да ѝ позволя да ме види.

Години след като пристигнах в Бъкип, когато баща ми бе убит във Върбов лес, най-вероятно нейната ръка бе зад това. И все пак нито аз, нито Сенч не можехме да направим нищо, не можехме да настоим за никаква справедливост. Помня, че се чудех дали крал Умен е знаел, или му е било все едно. Помня, че знаех с абсолютна увереност, че ако кралица Желана пожелае смъртта ми, може да я поиска. Чудех се дори тогава дали Сенч ще ме защити, или ще изпълни дълга си, тоест да позволи да се случи. За такива неща да се чуди едно дете.

Върбов лес беше идея за мен, сурово място на изгнание и унижение. Докато бях момче и живеех в Бъкип, ми бяха казали, че там бил отишъл баща ми, за да се скрие от срама, който бях аз. Беше абдикирал от трон и корона, навел беше глава пред болката и гнева на своята законна съпруга Търпение, извинил се беше на крал и двор за провала си в добродетелност и благоразумие и бе избягал от копелето, което бе създал.

И тъй, представите ми за онова място се основаваха на единствените места, където бях живял, като укрепен замък на хълм. Мислил бях за него като за защитеното с палисада укрепление Лунно око в Планинското кралство или стръмните стени на замъка Бъкип, кацнал на върха на отвесни и страховити черни канари с изглед към морето. Бях си представял баща ми, умислен и сам в мразовита каменна зала, с висящи по стените бойни щандарти и древни оръжия. Представях си каменисти поля, отстъпващи на обгърнати в сива мъгла тресавища.

По-късно щях да открия, че Върбов лес — или Върбови гори, както го наричат някои — е внушително имение, построено сред широка плодородна долина. Стените му не бяха каменни, а от златист дъб и разкошен явор, и макар подовете на залите да бяха настлани с речен камък, стените бяха облицовани с топло дърво. Нежната слънчева светлина на земеделската долина падаха на широки ивици в стаите през високите тесни прозорци. Алеята за впрягове пред входната врата бе широка и покрай нея се редяха изящни бели брези. През есента те мятаха килим от злато на пътя, а през зимата, натежали от сняг, се извиваха над него — заскрежен бял тунел, обагрен с петънца синьо небе.

Върбов лес не беше крепост за прокуда, нито място за изгнание, а толерантно отделяне за моя баща и бездетната му съпруга. Мисля, че дядо ми е обичал баща ми толкова, колкото мащехата му го мразеше. Крал Умен го бе отпратил в онова далечно имение, за да е в безопасност.

А когато дойде моето време да отида там, с жената, която обичах, и веселите ѝ момчета, и с жената, която винаги бе искала да ми бъде майка, за известно време Върбов лес се превърна в пристан на мир и покой за нас.

Времето е жесток учител, поднася ни уроци, които научаваме твърде късно, за да са полезни. Споходиха ме години след като можех да съм се възползвал от прозренията. Сега поглеждам назад към стария крал Умен и го виждам като мъж, съсипан от дълга и изтощителна болест, която му отне телесното удобство и остротата на ума. Но по-лошото е, че виждам кралица Желана такава, каквато беше: не зла жена, решена да направи животеца ми окаян, а майка, изпълнена с безпощадна любов към единствения си син и решена никога да не позволи той да бъде пренебрегнат по какъвто и да е начин. Нямаше да се спре пред нищо, за да го постави на трона.

Какво ли не бих направил аз, за да защитя малката си дъщеричка? Кое действие би било твърде крайно? Ако кажа: „Щях да ги убия всичките, без никакви угризения“, прави ли ме това чудовище?

Или просто баща?

Но всичко това са закъснели преценки. Безброй уроци, научени твърде късно. Докато все още бях младеж, се чувствах като прекършен грохнал старец, изпълнен с болки и въздишки. О, колко се самосъжалявах и как оправдавах всяко необуздано решение, което бях вземал! А след това, когато дойде време аз да съм разумният възрастен, се оказах окован в тялото на мъж на средна възраст, все още подвластен на онези страсти и подтици, все още разчитащ на силата на дясната си ръка, след като трябваше да съм по-мъдрият, който да спре, и да прилагам силата на благоразумието си.

Уроци, научени твърде късно. Прозрения, открити след много десетилетия.

И толкова много изгубено заради това.

1.

Върбов лес

Бърич, стари приятелю,

Е, да кажем, че се устроихме тук. Не беше приятно време за мен, нито за теб, ако някак сбитото ти писъмце скрива толкова, колкото подозирам, че скрива. Къщата е огромна, твърде голяма е за нас двамата. Все същият си, да питаш за конете ни, преди да си се поинтересувал за здравето ми. Ще отговоря първо на това питане. С радост мога да ти споделя, че Копринена понесе промяната в конюшнята доста спокойно, като добре възпитаната кобилка, каквато е била винаги. Висок, за разлика от нея, си намери ново любимо занимание, да налита на бой на местния жребец, но сме предприели стъпки яслите и стоборите им да са добре разделени вече. Намалил съм му зоба и тук има един млад коняр, на име, колкото и странно да е, Толман[1], който с огромен възторг прие молбата ми да извежда коня и да го уморява с езда поне веднъж на ден. При такъв режим съм сигурен, че скоро ще се усмири.

Милейди съпругата ми. Не питаш за нея, но ти я познаваш добре, приятелю. Тъй че ще ти кажа, че Търпение беше и гневна, и уязвена, меланхолична, истерична, и общо взето на сто различни настроения за положението ни. Мъмри ме, че съм ѝ бил неверен преди да се срещнем, а в следващия момент ми прощава и се самообвинява за това, че не ме е дарила с наследник, при положение че „очевидно проблемът е изцяло свързан с мен“. Все някак двамата ще понесем това.

Признателен съм, че си поел другите ми отговорности там. Брат ми разказа достатъчно за нрава на котарака, тъй че пращам съчувствието си и на двама ви, и моите най-дълбоки благодарности. На кого другиго бих могъл да разчитам в такова време за толкова изключителна услуга?

Вярвам, че разбираш защо оставам предпазлив в това отношение. Потупай Лиска, гушни я, и един голям кокал от мен. Убеден съм, че дължа толкова много на нейната бдителност, колкото и на твоята. Съпругата ми ме вика от залата долу. Трябва да привърша това и да го изпратя. Брат ми ще те извести за мен следващия път, когато пътищата ни се кръстосат.

Неподписано писмо до Старши коняр Бърич от Рицарин

Пресен сняг накаца на бели купчини по голите черни брезови клони, които ограждаха алеята. Бяло заблестя на черно като пъстро шутовско облекло. Снегът се сипеше на лениви бели парцали и трупаше нов пласт искрящо бяло по снежната пелена в двора. Смекчаваше острите ръбове на пресни коловози по пътя, заличаваше случайните дири на момчетата в снега и оглаждаше изровените пътечки до смътни намеци за тях самите. Докато гледах, дойде още един екипаж, теглен от пъстро сив впряг. Загърнатите с червено наметало рамене на кочияша бяха запрашени със сняг. Паж в зелено и жълто се втурна от стъпалата на Върбов лес, за да отвори вратата на каляската, и поздрави гостите с пищен жест. От мястото си не можех да позная кои са, освен че облеклото им издаваше по-скоро търговци от Върбово, отколкото благородници от някое от съседните имения. Щом излязоха от полезрението ми и кочияшът подкара каляската към конюшните ни, погледнах нагоре към следобедното небе. Определено щеше да вали още. Подозирах, че ще вали цяла нощ. Какво пък, подходящо беше. Пуснах завесата да падне, щом Моли влезе в спалнята.

— Фиц! Не си ли готов вече?

Огледах се.

— Мислех, че съм…

Жена ми цъкна с език.

— О, Фиц. Зимният празник е! Залите са накичени със зеленина, Търпение е казала на готвача да наготви и той навярно ще изхрани цялото домакинство за три дни, цели три трупи менестрели са поканени и се подготвят, и половината ни гости вече са пристигнали. Би трябвало да си долу, да ги поздравяваш като пристигат. А ти дори още не си се облякъл.

Мислех да я попитам какво му е лошото на това, което нося, но тя вече ровеше из скрина ми с дрехите, вдигаше облекла, оглеждаше ги замислено и ги слагаше настрани. Зачаках.

— Това — каза тя, докато измъкваше бяла ленена риза с ивици дантела по ръкавите. — И този жакет над нея. Всички знаят, че обличането на зелено на Зимния празник носи късмет. Със златната ти верижка, да отива на копчетата. И тези гамаши. Достатъчно старомодни са, за да приличаш на старец с тях, но поне не са толкова торбести като тези, които си обул. Не съм толкова глупава да те моля да облечеш новите си панталони.

— Аз съм старец. На четирийсет и седем съм и ми е позволено да се облека както намеря за добре.

Тя свъси вежди и ме изгледа с насмешлив гняв. Сложи ръце на кръста си.

— Старица ли ме наричате, драги ми сър? Защото май си спомням, че съм с три години по-голяма.

— Разбира се, че не! — поправих се припряно. Но не можах да се сдържа и измърморих: — Но представа нямам защо всички държат да се обличат все едно са джамайлийски благородници. Тъканта на онези панталони е толкова тънка, че най-малкото трънче би ги скъсало и…

Тя ме изгледа и въздъхна с раздразнение.

— Да. Чувала съм го сто пъти. Хайде да позабравим, че има няколко тръна във Върбов лес, става ли? Тъй. Вземи тези чисти гамаши. Тия, които си обул, са позор. Не ги ли носи вчера, докато помагаше с онзи кон, дето си пукна копитото? И си обуй обувки, а не старите протрити ботуши. Ще се очаква да танцуваш, знаеш го.

Спря да рови в скрина ми и се изправи. Примирен с неизбежното, вече бях започнал да си сменям дрехите. Когато главата ми щръкна от ризата, погледите ни се срещнаха. Тя ми се усмихна собственически и щом се взрях във венчето ѝ от зеленика, падащата на дипли дантела на блузата ѝ и пъстро извезаната ѝ рокля, намерих в себе си усмивка, която да се отзове на нейната. Тя вдигна очи към моите и усмивката ѝ се разшири, докато се отдръпваше от мен.

— Хайде, Фиц. Гости имаме долу, чакат ни.

— Чакали са толкова дълго, могат да изчакат още малко. Копривка ще се погрижи за тях.

Пристъпих към нея. Тя се отдръпна към вратата и хвана дръжката на бравата, като през цялото време клатеше глава, тъй че черните ѝ къдрици танцуваха по челото и раменете ѝ. Наведе глава, погледна през миглите си и изведнъж отново ми заприлича на момиче. Диво момиче от Бъкип, което да гониш по пясъчен бряг. Помнеше ли го тя? Може би, защото прехапа устна и видях как решителността ѝ почти отслабна. А после каза:

— Не. Не могат. Но ти и аз можем, защото няма да се примиря с „малко“ от времето ти тази нощ. Очаквам повечко усилия от твоя страна.

— Нима? — отвърнах ѝ предизвикателно. Направих две бързи крачки към нея, но с момичешко писукане тя излетя през вратата. Щом я дръпна, добави през пролуката:

— Побързай! Знаеш колко бързо могат да излязат от контрол приемите на Търпение. Оставих Копривка да отговаря за нещата, но знаеш, че Ридъл[2] е почти толкова лош като Търпение. — Замълча за миг. — И да не си посмял да закъснееш и да ме оставиш без партньор за танците!

Тръшна вратата точно когато стигнах до нея. Спрях и след това с лека въздишка се върнах за чистите си гамаши и меките обувки. Щеше да очаква от мен да танцувам и щях да се постарая добре. Знаех, че Ридъл е склонен да се забавлява на каквито и да било празненства във Върбов лес с увлечение, което бе доста неприсъщо за сдържания тип, за какъвто се представяше в Бъкип. Усетих, че неволно се усмихвам. Където той поведеше, понякога Копривка го следваше, показвайки веселата си страна, която тя също рядко разкриваше в кралския двор. На Пламен и Справедлив, двамата вече пораснали синове от шестимата синове на Моли, щеше да им трябва много малко окуражаване, за да се включат. След като Търпение бе поканила половината Върбово и много повече музиканти, отколкото можеше да се представят за една вечер, с основание очаквах Зимният празник да се проточи поне три дни.

С известна неохота смъкнах гамашите си и навлякох панталоните. Бяха тъмнозелени, почти черни, тънък лен и издути почти като пола. Стягаха се на кръста ми с ленти. Широк копринен пояс допълваше това нелепо облекло. Казах си, че носенето му ще зарадва Моли. Подозирах, че на Ридъл също са му досадили да навлече подобни дрехи. Приключих с обличането, стегнах косата си на воинска опашка и излязох от спалнята. Спрях се горе на широкото дъбово стълбище — звуците на веселие отекнаха в ушите ми. Поех си дъх все едно щях да се гмурна в дълбока вода. Нямаше от какво да се боя, никаква причина за колебание нямах, и все пак вкоренените от далечното детство навици ме задържаха. Имах всичкото право да сляза по това стълбище, да тръгна сред радостната компания като господар на къщата и съпруг на дамата, която я притежаваше. Сега ме знаеха като холдър[3] Том Беджърлок[4], простосмъртен по рождение навярно, но издигнат до благороднически статут покрай лейди Моли. Копелето Фицрицарин Пророка беше оставено да почива в покой преди повече от двайсет години. За хората долу аз бях холдър Том, домакинът на празненството, на което щяха да се насладят.

Макар и да носех глупави джамайлийски панталони.

Изчаках още миг и се вслушах. Успях да различа две отделни групи менестрели, надпреварващи се да настроят инструментите си. Смехът на Ридъл прокънтя, ясен и силен, и ме накара да се усмихна. Бръмченето на гласовете в голямата зала се извиси и заглъхна отново. Едната група музиканти набра височина, весела танцова мелодия проби през шумотевицата и се наложи над всичко. Наистина закъснявах и беше най-добре вече да сляза. И все пак имаше сладост в това да стоя тук и да си представям бляскавите глезени и искрящите очи на Копривка, докато Ридъл я води в стъпките на танца. О, и Моли! Щеше да ме чака! Станал бях сносен танцьор през годините, заради нея, и на нея ѝ харесваше. Нямаше лесно да ми прости, ако я оставех да бездейства.

Забързах по излъсканите дъбови стъпала и долу изведнъж бях нападнат от Ревъл[5]. Новият ни иконом наистина изглеждаше великолепно с бяла риза, строг черен жакет и черни панталони по джамайлийска мода. Зелените му домашни обувки бяха изумителни, както и жълтото шалче на шията му. Зелено и жълто бяха цветовете на Върбов лес и подозирах, че тези одежди са идея на Търпение. Не позволих усмивката да се появи на устните ми, но мисля, че той я прочете в очите ми. Стегна се още повече, изгледа ме и ме уведоми сдържано:

— Сър, дойдоха още менестрели.

Погледнах го озадачено.

— Ами пусни ги. Зимният празник е.

Той стоеше скован, свил неодобрително устни.

— Сър, не мисля, че са поканени.

— Зимният празник е — повторих, вече малко раздразнено. Моли нямаше да е доволна да я карам да чака повече. — Търпение кани всеки менестрел, кукловод, акробат и така нататък, когото срещне, да дойде да ни погостува. Вероятно ги е поканила преди месеци и изобщо е забравила.

Не мислех, че гърбът му можеше да стане по-скован, но стана.

— Сър, те били пред конюшнята, надничали вътре през една пролука в дъските. Толман чул кучетата да лаят, отишъл да види какво става и ги видял. Те казали, че са менестрели, поканени на Зимния празник.

— И?

Той вдиша рязко.

— Сър, не мисля, че са менестрели. Нямат никакви инструменти. Един казал, че били менестрели, друг — не, акробати били. Но когато Толман им рекъл, че ще ги заведе до входната врата, му рекли, че нямало нужда, искали само да помолят за подслон за нощта и в конюшнята щяло да ги устрои напълно. — Поклати глава. — Толман поговори с мен насаме, когато ги доведе. Смята, че не са това, което твърдят. Аз също.

Изгледах го. Ревъл скръсти ръце. Не ме погледна в очите, но сви упорито устни. Намерих малко търпение. Беше млад и доста нов за домакинството. Кравит Меките ръце, старият ни иконом, беше умрял предната година. Ридъл се беше пробвал да поеме много от задълженията на стареца, но все пак настоя, че Върбов лес трябва да си обучи нов иконом. Отвърнах небрежно, че нямам време да търся нов човек, и след три дни Ридъл доведе Ревъл. След два месеца Ревъл все още учеше къде му е мястото, казах си и прецених, че Ридъл може би му е вдъхнал твърде много предпазливост. Ридъл в края на краищата беше човек на Сенч и въпреки сегашната си веселост бе човек, обременен от предпазливост. Ако зависеше от него, щяхме да имаме домашна охрана, която да съперничи на гвардията на самата кралица. Озаптих мислите си, за да се върна на текущия въпрос.

— Ревъл, оценявам загрижеността ти. Но днес е Зимният празник. И все едно дали са странстващи музиканти, или просяци, никой не бива да бъде връщан от портата ни на такъв празник, още повече в такава снежна вечер. В къщата има място и не е нужно да спят в конюшнята. Доведи ги. Сигурен съм, че всичко ще е наред.

— Да, сър. — Не беше съгласен, но се подчиняваше. Потиснах въздишката си.

Обърнах се, за да се слея с тълпата в Голямата зала.

— Сър?

Обърнах се отново към него. Гласът ми бе по-строг от всякога.

— Има ли още нещо, Ревъл? Нещо неотложно? — Можех да доловя колебливите ноти на музиканти, привеждащи инструментите си в съзвучие. Бях пропуснал първия танц. Моли сигурно стоеше сама и ме чакаше.

Ревъл за миг прехапа долната си устна. Реши да е настойчив:

— Сър, все още ви чакат в кабинета ви.

— Чакат ме? Кой?

Ревъл въздъхна мъченически.

— Преди няколко часа пратих един от временните ми пажове да ви потърси. Каза, че ви извикал през вратата на потилнята. Трябва да ви уведомя, сър, че така става, когато използваме необучени момчета и момичета за пажове. Трябва да имаме няколко тука постоянно, макар и само за да ги обучим за бъдеща нужда.

При отегчения ми поглед Ревъл се покашля и смени тактиката.

— Моите извинения, сър. Трябваше да го върна и да потвърди, че сте го чули.

— Не съм. Ревъл, би ли имал нещо против да се заемеш с това вместо мен? — Направих стъпка към коридора. Музиката се усилваше.

Ревъл поклати глава.

— Много съжалявам, сър. Но пратеникът настоява, че посланието е изрично за вас. Попитах два пъти дали бих могъл да съм от помощ и предложих да напише посланието, за да го получите. — Тръсна отново глава. — Отговори ми, че само вие можете да получите съобщението.

Предположих какво е съобщението. Холдър Барит се беше опитвал да ме склони с много разправии да се съглася да пасе част от стадото си с нашите овце. Нашият пастир твърдо бе настоял, че животните ще са твърде много за зимното ни пасище. Смятах да се вслушам в пастир Лин, макар Барит вече да бе готов да предложи прилична сума. Вечерта на Зимния празник не беше време за правене на сделки. Щеше да изчака.

— Всичко е наред, Ревъл. И не бъди твърде строг с пажовете ни. Прав си. Трябва да имаме един-двама обучени в персонала. Но повечето от тях ще отраснат свикнали с работата в овощните градини или ще продължат занаята на майките си. Рядко ще имаме нужда от тях тук. — Не исках да мисля за това точно сега. Моли чакаше! Поех си дъх и взех решението. — Колкото и безразсъдно да е от моя страна, че съм оставил един пратеник да чака толкова дълго, много по-грубо би било да оставя милейди без партньор за втория танц, както стана с първия. Моля те, предай извинението ми на пратеника за неприятното ми забавяне и се погрижи да му е удобно, с храна и пиене. Кажи му, че ще дойда в кабинета веднага след втория танц. — Никакво желание нямах да го правя. Празненствата ме зовяха тази нощ. Споходи ме по-добра идея. — Не! Покани го на празненствата. Кажи му да се забавлява и че утре преди обед ще седнем да поговорим. — Не можех да помисля за нищо в живота си, което да е толкова спешно, че да изисква вниманието ми точно тази нощ.

— Ще ѝ предам, сър.

— Пратеникът жена ли е? — попитах учудено.

— Почти, сър. Момиче. Едва-що пораснало. Разбира се, вече ѝ предложих храна и пиене. Не бих пренебрегнал така никой, дошъл на прага ви. Още по-малко млада жена, която, изглежда, е била дълъг и уморителен път.

Свиреше музика и Моли чакаше. По-добре да чака пратеничката, отколкото Моли.

— Предложи ѝ стая тогава и попитай дали иска да ѝ приготвят гореща баня или кротка вечеря сама, преди да се срещнем утре. Постарай се да ѝ е удобно, Ревъл, и ще ѝ отделя колкото пожелае от времето си утре.

— Да, сър.

Обърна се, за да се върне в преддверието, а аз забързах към Голямата зала. Двете високи врати бяха отворени, дъските от златист дъб блестяха на светлината на огън и свещи. Музика и ритмично почукване на танцуващи стъпала се сипеха през тях в облицования коридор, но щом се приближих, музикантите изсвириха последния рефрен и първият танц свърши. Завъртях раздразнено очи заради лошия си късмет.

Но щом пристъпих в залата и ме удари вълната от ръкопляскания за менестрелите, видях че партньорът на Моли ѝ се покланя важно. Младият Пламен беше израснал бързо последната година. Беше също толкова смугло чаровен като баща си някога, но челото и усмивката му бяха като на Моли. На седемнайсет можеше да гледа над главата на майка си, докато се въртят в стъпките. Страните му бяха зачервени от бързия танц, а Моли не издаваше с нищо, че съм ѝ липсвал и най-малко. Когато вдигна глава и погледите ни се срещнаха през залата, се усмихна. Благослових наум Пламен и реших да намеря начин да му изразя благодарностите си. В другия край на залата Справедлив, по-големият му брат, стоеше подпрян на камината. Копривка и Ридъл стояха наблизо. Страните на Копривка бяха поруменели и разбрах, че момчето дразни по-голямата си сестра, а Ридъл е посветен в играта.

Запътих се през залата към Моли, като се спирах често, за да се поклоня и отвърна на поздравите на многото ни гости. Всяка класа и съсловие бяха отразени тук. Знатни особи и дребни благородници от района бяха тук, изящно пременени в дантела и ленени панталони, но разпознах също тъй сред тълпата Джон Калайджията и селската шивачка, и местния сиренар. Празничните им облекла можеше да са малко поовехтели и доста протрити, но бяха грижливо изчеткани за повода, а блестящите венчета от зеленика, които мнозина носеха, бяха наскоро набрани. Моли беше извадила най-добрите си благовонни свещи, тъй че уханията на лавандула и орлови нокти изпълваха въздуха, докато светлината на пламъчетата танцуваше и багреше стените със злато и мед. В трите камини пращяха големи огньове с нанизаните на шишове късове месо, обръщани от зачервени селски момци, наети за повода. Няколко млади прислужници се суетяха при бурето с ейл в ъгъла, редяха халби на подносите, за да ги предложат на задъханите танцуващи.

В единия край на залата масите бяха отрупани с хлябове, ябълки и блюда с ядки и стафиди, сладки и кремове, плата с пушени меса и риба и много други блюда, които не разпознах. Сочни резени нарязано печено и шишове допълваха всичко, което можеше да му се прииска на човек, и добавяха щедрия си аромат към празничната атмосфера. Пейките бяха пълни с гости, които вече се наслаждаваха на ядене и пиене, защото имаше и бира, и вино в изобилие.

В другия край на залата първите менестрели отстъпваха сцената на вторите. Подът беше поръсен с пясък за танцуващите. Несъмнено го бяха оформили в изящни фигури при идването на гостите, но вече личаха следите от енергичните стъпки на веселящите се. Стигнах до Моли точно когато новите музиканти подеха встъпителните си ноти. Тази мелодия бе толкова тъжна и отначало тиха, колкото предишната беше весела и бурна, тъй че когато Моли хвана ръката ми и ме поведе към дансинга, можах да чуя гласа ѝ съвсем ясно:

— Изглеждате много изящно тази вечер, холдър Беджърлок. — Притегли ме в редицата с другите мъже. Поклоних се тържествено над сплетените ни ръце.

— Щом вие сте доволна, и аз съм щастлив — отвърнах. Пренебрегнах усукването на плата около прасците ми, когато се завъртяхме, разделихме се за миг и отново стиснахме ръце. Зърнах Ридъл и Копривка. Да, той носеше същите широки панталони, в синьо, и държеше дъщеря ми, но не за връхчетата на пръстите, а за китките. Копривка се усмихваше. Когато погледът ми се върна на Моли, тя също се усмихваше. Беше забелязала накъде гледам.

— Бяхме ли и ние някога толкова млади? — попита ме.

Поклатих глава.

— Не мисля. Животът бе по-суров за нас, когато бяхме на тази възраст.

Видях как мислите ѝ се понесоха назад през годините.

— Когато бях на възрастта на Копривка, вече бях майка на три деца и трудна с четвъртото. А ти беше… — Остави мислите си да се зареят, а аз не проговорих. Живял бях в малка къщурка близо до Фордж с моя вълк. В онази ли година бях приютил Хеп? Сирачето се бе зарадвало, че ще си има дом, а Нощни очи се бе зарадвал на по-веселата компания. Мислил бях за себе си, че съм се примирил, че я губя от Бърич. Деветнайсет дълги години оттогава. Изтласках настрани дългата сянка на онези дни. Сложих ръцете си на кръста ѝ, повдигнах я и я завъртях. Тя отпусна длани на раменете ми, отворила уста от изненада и радост. Другите танцуващи около нас зяпнаха. Когато я пуснах на пода, подхвърлих:

— И ето защо би трябвало да сме млади сега.

— Ти може би. — Бузите ѝ бяха порозовели и изглеждаше леко задъхана, когато направихме нова променада и след това се завъртяхме, разделихме се и се събрахме отново. Или почти се събрахме. Не, трябваше да се обърна и после… Бях го объркал безнадеждно, точно когато толкова се бях възгордял, че помня всяка стъпка от последния път, когато бяхме танцували това. Другите танцуващи ме отбягнаха, като се раздвоиха, за да изтекат покрай мен все едно бях упорита скала в планински поток. Завъртях се в кръг да видя Моли и я намерих застанала зад мен и вдигнала ръце в безполезен опит да сдържи смеха си. Пресегнах се към нея с намерението да ни вкарам отново в танца, но тя сграбчи ръцете ми и ме издърпа от дансинга със смях. Завъртях очи и понечих да се извиня, но:

— Всичко е наред, скъпи. Малко почивка и нещо за пиене ще помогнат. Пламен ме изтощи с подскачането си преди малко. Имам нужда от малко отдих.

— И аз — излъгах.

Лицето ѝ бе зачервено и тя се усмихна, вдигна ръка и я притисна до гърдите си, сякаш за да успокои пърхащото си сърце. Отвърнах на усмивката ѝ и я заведох до стола ѝ край камината. Едва я бях настанил, когато един паж се озова до лакътя ми и предложи да ѝ донесе вино. Тя му кимна и момчето се разбърза.

— Какво беше онова, накиченото около шапката му? — попитах разсеяно.

— Пера. И кичури косми от конски опашки.

Погледнах я накриво.

Тя обясни.

— Тазгодишното хрумване на Търпение. Всички момчета, които нае от Върбово да действат като пажове за празненствата, са облечени така. Пера, за да подканят всичките ни грижи да отлетят, и косми от конски опашки, които ще покажем на проблемите си, като избягаме от тях.

— Разбирам… — Втората ми лъжа за вечерта.

— Е, хубаво е, че разбираш, защото аз определено не разбирам. Но на всеки Зимен празник измисля нещо, нали? Помниш ли годината, когато раздаде зелени дървени пръчки на всеки ерген, който дойде на празника? С дължина според преценката ѝ за мъжеството му?

Едва сдържах смеха, който напираше да се изтръгне.

— Да. Явно е помислила, че младите дами се нуждаят от ясен знак от кои мъже биха се получили най-добрите съпрузи.

Моли повдигна вежди.

— Може би. Същата година имаше шест сватби на Пролетния празник.

Жена ми огледа залата. Търпение, мащехата ми, бе облечена във великолепна стара рокля от бледосиньо кадифе, обшито с черна дантела на маншетите и шията. Дългата ѝ сива коса беше сплетена и събрана с игли на главата ѝ като коронка. Имаше малко стръкче зеленика в нея и няколко ярки сини пера, които стърчаха във всички посоки. От гривна на китката ѝ висеше ветрило. Беше синьо като роклята и перата ѝ и също обшито с корава черна дантела. Изглеждаше прекрасна и ексцентрична, както винаги. Размахваше пръст на най-малкия на Моли, явно го предупреждаваше за нещо. Пламен стоеше изправен и я гледаше сериозно, но сплетените му пръсти шаваха зад гърба му. Брат му Справедлив стоеше на разстояние, едва прикриваше широката си усмивка и чакаше да го освободят. Съжалих ги и двамата. Търпение, изглежда, мислеше, че все още са на десет или дванайсет, колкото и да се извисяваха над нея. Справедлив много скоро щеше да отпразнува двайсетия си рожден ден, а Пламен беше най-малкият на Моли, на седемнайсет. Въпреки това стоеше като сгълчано момче и търпеливо приемаше упреците на Търпение.

— Искам да уведомя лейди Търпение, че са дошли още от менестрелите ѝ. Дано да са последната тумба. Още малко и подозирам, че ще стигнат до бой кой да свири и колко дълго.

Всички менестрели, поканени да се представят във Върбов лес, биваха подсигурени с храна и топло място за спане — и с пълна кесия за усилията им. Останалите си награди печелеха от гостите и често музикантите, които свиреха най-много, ожънваха най-голямата печалба. Три трупи музиканти бяха повече от достатъчно за Зимен празник в имението ни. Четири щеше да е вече прекалено.

Моли кимна и вдигна ръце към поруменелите си страни.

— Мисля просто да поседя тук още малко. О, ето го и момъка с виното ми!

Музиката бе стихнала и се възползвах от възможността да прекося бързо дансинга. Търпение ме видя и първо се усмихна, а след това ми се намръщи. Докато стигна до нея, напълно бе забравила за Пламен и той се беше измъкнал с брат си. Тя тръсна ветрилото да го затвори, насочи го към мен и ме попита укорително:

— Какви са тия панталони? Плющят около краката ти като съдрани от буря платна!

Погледнах ги, после отново вдигнах очи към нея.

— Новата мода от Джамайлия. — И понеже неодобрението ѝ се усили, добавих: — Моли ги избра.

Лейди Търпение ги зяпна все едно бях скрил котило котенца в тях. После вдигна очи към моите, усмихна се и рече:

— Хубав цвят. И съм сигурна, че е доволна, че си ги обул.

— Да.

Търпение вдигна ръка, протегна ми я и започнахме бавна разходка из Голямата зала. Хората се раздвояваха пред нея с поклони и реверанси. Лейди Търпение, защото такава бе тя тази вечер, кимваше строго с глава или топло поздравяваше, или прегръщаше — според достойнствата на всяка особа. Бях се примирил просто да бъда придружителят ѝ, да виждам как се забавлява и да се старая да запазя сериозно лице, когато тя измърмореше под нос нещо за дъха на лорд Дърдън или за съжалението ѝ колко бързо оплешивява Дан Калайджията. Някои от по-старите гости помнеха времето, когато тя бе не само господарката на Върбов лес, но и съпругата на принц Рицарин. В много отношения тя все още властваше тук, защото Копривка прекарваше голяма част от времето си в замъка Бъкип, а Моли примирено ѝ позволяваше да се разпорежда в повечето неща.

— Има моменти в живота на една жена, когато само компанията на други жени може да е достатъчна. — Търпение ми го бе обяснила, когато се бе преместила безцеремонно при нас във Върбов лес преди пет години. — Момичетата имат нужда от по-стара жена в къщата, докато стават жени, за да им обясни тези промени. А когато онази, другата промяна, дойде при жените рано, особено жени, които се надяват да родят повече деца, добре е да разполагаш с напътствието на жена, която също е познала това разочарование. Мъжете просто са безполезни в този период. — И макар да бях изпитал безпокойство от това уреждане на нещата в началото, когато Търпение пристигна с кервана си с животни, семена и растения, тя бе доказала мъдростта на думите си. Знаех, че е рядкост две жени да живеят така сговорчиво под един покрив, и благославях добрата си съдба.

Когато стигнахме до любимия ѝ стол край камината, я настаних на него, донесох ѝ греян сайдер и след това ѝ споделих:

— Последните ти музиканти пристигнаха точно когато слизах по стълбите. Не съм ги видял да идват още, но помислих, че ще е добре да знаеш, че са пристигнали.

Тя ме изгледа учудено, а след това се обърна и присви очи към другия край на залата. Третата група музиканти отиваше да заеме подиума. Обърна се отново към мен:

— Не, всички са тук. Много внимавах в избора си тази година. За Зимния празник, помислих си, ще ни трябват хора с топъл нрав, за да гонят студа. Тъй че, ако погледнеш, има по един червенокос във всяка група, която съм поканила. Ето там, виждаш ли жената, която тъкмо се разпява? Виж този водопад от кестенява коса. Не ми казвай, че няма да стопли този празник само с духа си.

Наистина приличаше на жена с особено топъл нрав. Остави музикантите си да отдъхнат, като подхвана дълга балада, която пееше с плътен и гърлен глас. Публиката, стари и млади, се струпа пред нея, докато пееше старата приказка за девицата, съблазнена от Стареца на зимата и отнесена от него в далечната му ледена крепост в далечния юг.

Докато всички слушаха, запленени от приказката, погледът ми улови движение. В залата влязоха двама мъже и жена. Огледаха се като замаяни и навярно бяха след дългото вечерно скитане в снега. Явно бяха дошли пеш, защото грубите им кожени панталони бяха прогизнали на коленете. Облеклото им беше странно, както имаха навик да се обличат някои менестрели, но различно от всичко, което бях виждал. Високите им ботуши бяха жълти, кожените им панталони къси, едва висяха над върховете на ботушите им до колене. Палтата им бяха от същата кожа и вапцани в същото светлокафяво, с ризи от дебела плетена вълна отдолу. Стояха им неудобно, сякаш вълната твърде много ги стягаше под кожите.

— Ето ги и тях — казах.

Търпение се втренчи в тях през залата.

— Не съм ги наемала аз — заяви и изсумтя обидено. — Виж я тази жена, бледа е като призрак. Никаква топлина няма в нея, изобщо. А и мъжете се също толкова студени, косите им са с цвета на козината на бяла мечка. Брр. Смразяват ме само като ги гледам. — После бръчките на челото ѝ се изгладиха. — Тъй. Няма да им позволя да пеят тази нощ. Но хайде да ги поканим отново за посред лятото, когато една смразяваща приказка или прохладен ветрец ще е добре дошъл в задушна вечер.

Но преди да съм се задвижил да изпълня поръката ѝ, чух рев:

— Том! Ето те и тебе! Толкова се радвам, че те виждам, стари приятелю!

Обърнах се с онази смесица от ликуване и изумление, която изненадващите гостувания на необичайни и обични приятели събужда у човек. Уеб[6] пресичаше залата на дълги крачки, Пъргав вървеше на стъпка-две зад него. Разперих широко ръце и тръгнах да ги поздравя. Плещестият майстор на Осезанието беше наедрял още през последните няколко години. Както винаги, страните му бяха зачервени все едно току-що е влязъл от мразовития вятър. Синът на Моли, Пъргав, беше зад него, но Копривка се измъкна от тълпата гости и пресрещна брат си да го прегърне. Той спря, вдигна я и я завъртя във весел кръг. Уеб ме награби в кършеща гръбнака прегръдка, последвана от няколко здрави потупвания по гърба.

— Изглеждаш добре — каза ми, докато се мъчех да си поема дъх. — Отново си почти цял, а? А, и милейди Търпение! — След като ме освободи от жизнерадостния си поздрав, се поклони изящно над ръката, протегната му от Търпение. — Такава пищна синя рокля! Напомняте ми за ярките пера на сойка! Но моля кажете ми, перата в косата ви не са ли от жива птица!

— Не, разбира се! — Търпение изглеждаше искрено ужасена от тази мисъл. — Намерих я мъртва на градинската пътека миналото лято. И помислих, сега е моментът да видя какво точно има под тези чудесни сини пера. Но запазих перата, разбира се, оскубах ги внимателно преди да я сваря. А след като изхвърлих бульона от сойка, остана задачата ми: да сглобя малките костички в скелет. Знаете ли, че крилото на една птица е толкова близко до човешка ръка, колкото крачето на жаба? Всички онези кокалчета! Е, несъмнено знаете, че задачката ми е някъде на работната ми маса, като толкова много мои проекти. Но вчера, докато мислех за перата, за да отлетим от грижите си, си спомних, че имам цяла кутия! И за мой късмет буболечките не ги бяха намерили и изяли до последното перце, както направиха, когато се опитах да спася перата на чайката. О! Чайко! Нещо необмислено ли казах? Моля за извинение!

Явно си беше спомнила внезапно, че той е обвързан с чайка. Но Уеб ѝ се усмихна мило и каза:

— Ние от Осезанието знаем, че когато животът свърши, това, което остава, е празно. Никой не го знае по-добре от нас, мисля. Ние усещаме присъствието на целия живот, разбира се, като някои греят по-ярко от други. Едно растение не е толкова жизнено в сетивата ни, колкото е едно дърво. И разбира се, една сърна засенчва и двете, а една птица блести най-силно от всички.

Отворих уста, за да възразя на това. С моето Осезание можех да усещам птици, но никога не ги бях намирал за особено преливащи от жизненост. Спомних си нещо, което Бърич ми беше казал преди много години, когато бе заявил, че няма да работя със соколите в замъка Бъкип: „Не те харесват. Твърде топъл си.“ И бях помислил, че има предвид плът, но сега се зачудих дали не е доловил нещо за Осезанието ми, което не бе могъл да обясни тогава. Защото Осезанието по онова време беше презирана магия и ако някой от двама ни беше признал, че я притежава, щяхме да бъдем обесени, насечени на късове и изгорени над вода.

— Защо въздишаш? — попита ме изведнъж Търпение.

— Моля за извинение. Неволно.

— Неволно, а? Майстор осезател Уеб тъкмо ми разказваше най-увлекателните неща за крилото на един прилеп, а ти въздишаш все едно ни смяташ за най-големите досадници на света! — Наблегна на думите си с потупване с ветрилото по рамото ми.

Уеб се засмя.

— Лейди Търпение, мислите му несъмнено бяха другаде. Познавам Том от отдавна и помня добре меланхоличната му жилка! А, но аз ви задържам, а ето, че други ваши гости са дошли, за да потърсят вниманието ви!

Измамена ли беше Търпение? Не мисля, но бе доволна да си позволи да бъде отвлечена от нас от чаровния млад мъж, когото Копривка несъмнено беше пратила, за да можем с Уеб да си поговорим насаме. Почти съжалих, че го направи. Уеб ми бе изпратил няколко писма и бях сигурен, че знам какво ще е руслото на разговора, в който иска да ме въвлече. Беше изтекло много време, откакто бях обвързан с животно чрез Осезанието си. Но това, което Уеб, изглежда, сравняваше с детинско чумерене, аз по-скоро го чувствах като самотата на дълго женен мъж, който внезапно е овдовял. Никой не можеше да замести в сърцето ми Нощни очи, нито можех да си представя такава връзка с което и да е друго същество. Отишлото си беше отишло, както бе казал той току-що. Ехото от моя вълк вътре в мен бе достатъчно, за да ме крепи. Онези живи спомени, толкова силни, че понякога имах чувството, че още чувам мислите му в ума си, щяха винаги да са за предпочитане пред всяко друго свързване.

Тъй че сега, докато той опипваше почвата с баналности за това как я карам и дали Моли е добре, и дали реколтата е била добра тази година, съзнателно отбягвах разговора, който неминуемо щеше да ни отведе до схващането му колко важно е да науча повече за Осезанието и да обсъдим самотното ми положение. Добре премисленото ми мнение беше, че съм без партньор. И смятах да остана така до края на живота си — не ми трябваше да знам за магията на Осезанието нищо повече от онова, което вече знаех.

Ето защо кривнах глава към „музикантите“, които все още стояха до вратата, и му казах:

— Боя се, че са били дълъг път за нищо. Търпение ми каза, че за Зимния празник са червенокосите певци и че русите ще ги запази за лятото. — Кимнах към колебливата тройка с очакването, че Уеб ще сподели насмешката ми към ексцентричностите на лейди Търпение.

Непознатите не бяха влезли в залата, а стояха до вратата. Стояха като стари спътници, по-близо, отколкото стои човек до бегъл познат. По-високият мъж имаше корави, грубовати черти. Жената до него, с извърнато към него лице, имаше широки скули и високо покрито с бръчки чело.

— Руси ли? — попита ме Уеб, докато се озърташе.

Усмихнах се.

— Странно облечената тройка до вратата. Виждаш ли ги? С жълти ботуши и палта?

Погледът му ги обходи два пъти, след което той ги зяпна стъписан. Очите му се разшириха още повече.

— Познаваш ли ги? — попитах, забелязал уплахата му.

— Претопени ли са? — прошепна той прегракнало.

— Претопени? Как е възможно?

Взрях се в тях, зачуден какво е разтревожило Уеб. Претопяването лишаваше човек от човечността му, откъсваше го от мрежата на живот и съпричастие, които ни правят способни да обичаме и да бъдем обичани. Претопените обичаха само себе си. Някога бе имало много от тях в Шестте херцогства, грабеха близки и съседи, разкъсваха кралството отвътре, когато Разбойниците на Алените кораби пускаха между нас наши хора като врагове. Претопяването беше тъмната магия на Бледата жена и нейния капитан Кебал Тестото. Но бяхме надделели и бяхме прогонили разбойниците от бреговете си. Години след Войните на Алените кораби бяхме отплавали до последната ѝ твърдина на остров Аслевял, където приключихме с тях завинаги. Претопените, които те бяха създали, отдавна бяха отишли в гроба. Никой не бе практикувал злата магия от години.

— Приличат ми на Претопени. Осезанието ми не може да ги намери. Едва мога да ги доловя, освен с очите си. Откъде дойдоха?

Като майстор на Осезанието, Уеб разчиташе на животинската магия много по-остро от мен. Може би беше станала главното му сетиво, защото Осезанието дава на човек тръпка на усет за всяко живо същество. Този път, разтревожен от Уеб, разширих съзнателно Осезанието си към новодошлите. Нямах неговото ниво на усет, а препълнената с хора зала още повече размътваше сетивото ми. Не можех да усетя от тях почти нищо. Свих пренебрежително рамене.

— Не са Претопени — реших, защото добре знаех как злата магия лишава напълно човек от всичко, което Осезанието ми позволяваше да доловя. — Скупчили са се заедно твърде приятелски. Ако бяха Претопени, всеки от тях веднага щеше да потърси каквото най-много им трябва, храна, пиене и топло. Колебаят се, не желаят да бъдат възприети като натрапници тук, но им е неловко, че не знаят порядките ни. С Претопените не е така. Тъй че не са Претопени. Претопените изобщо не се интересуват от подобни тънкости.

Изведнъж осъзнах, че говоря като чирака убиец на Сенч, по начина, по който ги анализирах. Бяха гости, а не мишени. Покашлях се.

— Не знам откъде са дошли. Ревъл ми каза, че дошли на портата като музиканти за празника. Или може би акробати.

Уеб продължаваше да ги гледа втренчено.

— Не са нито едното, нито другото — заяви решително. В гласа му избуя любопитство. — Тъй. Хайде да поговорим с тях и да разберем кои са и що са.

Гледах как тримата си говореха. Жената и по-младият мъж закимаха рязко на това, което им каза по-високият. След това изведнъж го оставиха и започнаха да се движат из тълпата като овчарски кучета, тръгнали да съберат овцете. Жената държеше ръката си на бедрото, сякаш пръстите ѝ търсеха меча, който го нямаше. Въртяха глави и очите им шареха. Търсеха ли нещо? Не. Някого. Жената се надигна на пръсти да погледне над главите на струпаните хора, които гледаха смяната на музикантите. Водачът им се отдръпна към вратата. Дали пазеше да не избяга жертвата им? Или си въобразявах?

— Кого дебнат? — промълвих неволно.

Уеб не отговори. Вече беше тръгнал натам, където стояха тримата допреди малко. Но когато се обърна от мен, към живия барабанен ритъм изведнъж се вляха извисени гласове и игривият звук на гайда и към дансинга се понесоха танцуващи. Двойки се завъртяха и заподскачаха като пумпали на буйната мелодия и преградиха пътя ни и гледката ми. Сложих ръка на широкото рамо на Уеб и го издърпах от рисковете на оживения дансинг.

— Ще заобиколим — казах му и поведох.

Но и този път беше пълен със забавяния, защото имаше гости да се поздравят, а човек не може да претупа набързо такива разговори, защото е невъзпитано. Уеб, винаги любезен и бъбрив, като че ли изгуби интерес към странните чужденци. Съсредоточаваше вниманието си върху всички, с които го запознавах, и ги убеждаваше в чара си просто със силния си интерес кои са, с какво се препитават и дали си прекарват весело тази нощ. Оглеждах залата, но вече не можех да намеря непознатите.

Не се грееха край голямата камина, когато я подминахме. Нито ги виждах да се радват на храна и пиене или да танцуват, или да наблюдават празненството от пейките. Когато музиката свърши и вълната танцуващи се отдръпна, се извиних на увлечените в разговора си Уеб и лейди Есенция и закрачих през залата натам, където ги бях видял за последен път. Вече бях убеден, че не са музиканти и че не са се отбили тук случайно. Постарах се да не позволя подозренията ми да се усилят. Ранното ми обучение не винаги ми служи добре в подобни ситуации.

Не намерих никого от тях. Измъкнах се от Голямата зала в сравнително тихия коридор и се огледах за тях, но напразно. Отишли си бяха. Поех си дълбоко дъх и твърдо реших да сложа край на любопитството си. Несъмнено бяха някъде във Върбов лес, за да се преоблекат със сухи дрехи, да изпият чаша вино или навярно се бяха изгубили в тълпата танцуващи. Щяха да дойдат пак. Все пак бях домакинът на събирането, а Моли ме беше чакала твърде дълго. Имах гости, за които трябваше да се погрижа, хубава жена, с която да танцувам, и чудесно празненство. Ако бяха музиканти или акробати, скоро щяха да се представят, защото несъмнено щяха да се надяват да спечелят благоволението и щедростта на домакините и гостите. Възможно бе дори аз да бях лицето, което търсеха, след като в моите ръце беше кесията, от която се плащаше на изпълнителите. Ако изчаках достатъчно дълго, щяха да стигнат до мен. А и да бяха просяци или пътници, пак бяха добре дошли. Защо трябваше винаги да си въобразявам опасност за обичните ми хора?

Гмурнах се отново във вихъра от веселие. Отново танцувах с Моли, поканих Копривка да потанцува с мен, но я изгубих от Ридъл, прекъснах Пламен, докато се опитваше да види колко меденки може да струпа на кула на едно блюдо за забавление на една хубава девица от Върбово, похапнах курабии с джинджифил и накрая бях хванат натясно от Уеб близо до бурето с ейл. Той напълни халбата си след мен, а после ме подкара към една пейка недалече от камината. Огледах се за Моли, но двете с Копривка си говореха нещо и след миг тръгнаха да разбудят Търпение, която дремеше в стола си. Тя им възрази вяло, когато я надигнаха и поведоха към покоите ѝ.

Уеб заговори без заобикалки:

— Не е естествено, Том — загълча ме той, без да се притеснява кой може да ни подслуша. — Толкова си самотен, отекваш на Осезанието ми. Трябва да се отвориш за възможността да се обвържеш отново. За човек от Старата кръв да я кара толкова дълго без партньор е нездравословно.

— Не чувствам нужда от това — казах му искрено. — Имам си хубав живот тук, с Моли и Търпение, и момчетата. Честна работа, която ме ангажира, а свободното си време прекарвам с хората, които обичам. Уеб, не се съмнявам в мъдростта и опита ти, но също така не се съмнявам в сърцето си. Не ми трябва нищо повече от това, което си имам точно сега.

Той ме погледна в очите, напрегнато. Последните ми думи бяха почти верни. Ако можех да си върна вълка, тогава, да, животът щеше да е много по-хубав. Ако можех да отворя вратата и да видя Шута ухилен на прага, тогава животът ми наистина щеше да е пълен. Но нямаше смисъл да въздишам по онова, което не можех да имам. Само ме отвличаше от това, което вече имах, а то бе повече от всичко, което бях имал в живота си. Дом, дамата на сърцето ми, момчета, навлизащи в мъжеството си под покрива ми, и удобството на леглото ми нощем. Сведения от замък Бъкип само колкото да се чувствам, че все още съм необходим в по-големия свят, и достатъчно малко, за да знам, че всъщност могат да се оправят без мен и да ме оставят малко на мира. Имах годишнини, с които можех да се гордея. Бяха минали близо осем години, откакто Моли бе станала моя жена. Почти десет, откакто бях убил човек.

Почти десет години, откакто за последен път видях Шута.

И ето го, онова потъване като на падащ в кладенеца на сърцето ми камък. Опазих го да не проличи на лицето или в очите ми. Онази бездна в края на краищата нямаше нищо общо с дългото време, в което бях живял без животно за спътник. Това беше съвсем друг вид самота. Нали?

Може би не. Самотата, която никога не може да бъде запълнена от никого освен от онзи, чиято загуба е предизвикала липсата. Е, в такъв случай може би беше същата.

Уеб продължаваше да ме гледа. Осъзнах, че съм зареял погледа си покрай рамото му към танцуващите, но дансингът вече бе празен. Изместих го и срещнах неговия.

— Добре съм си така, както съм, приятелю. Доволен. Защо да обърквам всичко? Би ли предпочел да копнея за повече, след като вече имам толкова много?

Беше съвършеният въпрос, с който да прекратя добронамереното досаждане на Уеб. Видях го как се замисли над думите ми, а след това на лицето му изгря усмивка, която идваше от сърцето му.

— Не, Том, не бих ти пожелал това, наистина. Аз съм човек, който може да признае, когато греши, и може би съм мерил твоето жито с моята крина.

Разговорът изведнъж се преобърна с главата надолу, поне за мен. Думите сами изригнаха от устата ми.

— Твоята чайка, Риск, тя добре ли е още?

Той се усмихна криво.

— Толкова добре, колкото би могло да се очаква. Тя е стара, Фиц. Двайсет и три години е с мен, а беше сигурно на две или три, когато се срещнахме.

Замълчах. Никога не се бях замислял колко дълго живеят чайките и не го попитах сега. Всички въпроси, които бяха твърде жестоки, за да се зададат, ме оставяха смълчан. Той поклати глава и извърна поглед.

— Рано или късно ще я загубя, освен ако злополука или болест не вземе първо мен. И ще скърбя за нея. Или тя ще скърби за мен. Но също така знам, че ако остана сам, някога, ще потърся друг партньор. Не защото двамата с Риск нямаме нещо чудесно заедно, а защото съм Стара кръв. Ние не сме създадени, за да бъдем самотни души.

— Ще помисля добре над това, което ми каза — обещах му. Съмнявах се, че някое същество би могло да заеме мястото, което Нощни очи бе оставил празно, но Уеб заслужаваше тази учтивост от мен. Време беше да оставим тази тема. — Успя ли изобщо да поговориш със странните ни гости?

Той кимна замислено.

— Да. Но не много, и само с жената. Том, тя ме притесни. Кънтеше странно за сетивата ми, като приглушени камбани. Твърдеше, че били жонгльори и се надяват да ни забавляват по-късно през нощта. Говореше малко за себе си, но беше пълна с въпроси към мен. Търсеше свой приятел, който също би могъл да е дошъл насам наскоро. Дали съм чул за други пътници или гости в района? А когато им казах, че макар да съм приятел на домакините, също съм пристигнал тази вечер, ме попита дали съм срещнал други непознати на пътя.

— Дали пък някой от групата им не се е отделил от тях?

Той поклати глава.

— Не мисля. — Намръщи се. — Беше доста странно, Том. Когато попитах кой…

И точно тогава Справедлив ме пипна за лакътя.

— Мама те вика — каза тихо. Прости думи, но нещо в тона му ме разтревожи.

— Тя къде е?

— С Копривка са в покоите на лейди Търпение.

— Веднага идвам — отвърнах му.

2.

Пролята кръв

От всички магии, за които се знае, че са били притежание на хората, най-висшата и най-благородната е онзи сбор от таланти, известен като Умението. Със сигурност не е съвпадение, че през поколенията управление на Пророците тя често се проявява у онези, които са предопределени да станат крале и кралици. Сила на характера и благородство на духа, благословията на Ел и Еда често съпътстват тази наследствена магия на родословната линия на Пророка. Тя дава на ползвателя ѝ способността да изпраща мислите си надалече, да влияе деликатно на мисленето на своите херцози и херцогини или да вдъхва страх в сърцата на враговете му. Според традицията мнозина владетели от рода на Пророка, чиято сила е била допълвана от куража и дарованието на неговата котерия на Умението, са можели да постигат чудодейно изцеряване на тяло и ум, както и да командват своите кораби по море и нашите защитници на сушата. Кралица Ефикасна е учредила шест котерии за себе си, като е поставила по една група надарени с Умението във всяко херцогство и така е направила магията на Умението достъпна за всеки от доверените ѝ херцози и херцогини през своето просветено владичество, за огромна полза на целия ѝ народ.

В другия край на магическия спектър е Осезанието, долна и покваряваща магия, която най-често заразява низшите, живеещи заедно с животните, които обичат. Тази магия, смятана някога за полезна за гъсарки, овчари и коняри, е известно, че е опасна не само за тези, които се поддават на влиянието ѝ, но и за всички около тях. Заразяването от свързването с животински умове води до животински поведения и страсти. Докато този писател ридае, че дори млади благородници са били известни, че са станали жертва на привличане към зверската магия, не мога да съчувствам повече, отколкото да пожелая те бързо да бъдат разкривани и премахвани, преди да могат да покварят невинните със своите мерзки апетити.

„За естествените магии на Шестте херцогства“, трактат от писар Сладкореч

Докато бързах по коридорите, почти бях забравил странните ни посетители. Непосредственият ми страх беше за Търпение. Беше падала два пъти в последния месец, но хвърляше вината на стаята: „изведнъж се завъртя около мен“. Не затичах, но закрачих с колкото може по-бързи крачки и когато стигнах до покоите ѝ, не почуках, а направо нахлух вътре.

Моли седеше на пода. Копривка беше коленичила до нея, а Търпение стоеше и ѝ вееше с кърпа. В стаята се носеше остра миризма на билки, а встрани се търкаляше малка стъклена виала. В ъгъла стояха две слугини, явно притеснени от резкия език на Търпение.

— Какво стана? — попитах настойчиво.

— Припаднах. — Гласът на Моли прозвуча раздразнено и засрамено. — Толкова глупаво от моя страна. Помогни ми да стана, Том.

— Разбира се — отвърнах, като се постарах да прикрия тревогата си. Пресегнах се и тя се подпря на мен много по-тежко, отколкото бях очаквал. Леко се олюля, но го прикри, като се вкопчи в ръката ми.

— Вече съм добре. Малко прекалих с въртенето на дансинга и може би с чашите.

Търпение и Копривка се спогледаха, явно не бяха убедени в това.

— Може би с теб трябва да приключим вечерта. Копривка и момчетата могат да изпълнят домакинските задължения.

— Глупости! — възкликна Моли. След това ме погледна, очите ѝ все още бяха малко размътени, и добави: — Освен ако ти си уморен?

— Да — излъгах вещо, прикривайки усилващата се тревога. — Толкова много хора на едно място! А ни чакат още три дни празненства, най-малко. Ще има много време за разговори, ядене и музика.

— Добре. Щом си уморен, ще ти отстъпя, любов моя.

Търпение ми кимна лекичко и добави:

— И аз ще направя същото, скъпи мои. Легло за тези стари кокали, но утре ще си обуя танцувалните пантофи!

— Предупреден съм, значи! — съгласих се и изтърпях перването на ветрилото ѝ. Когато обърнах майка ѝ към вратата, Копривка ме погледна с благодарност. Знаех, че на другия ден ще ме придърпа настрани за кротка приказка, и знаех също така, че нямам отговори за нея, освен че двамата с майка ѝ вече остаряваме.

Моли се опря на ръката ми и тръгнахме бавно по коридорите. По пътя ни различни гости ни задържаха за кратък разговор, поздравления за храната и музиката и пожелания за лека нощ. Бавно се качихме по стълбите и когато стигнахме до вратата на спалнята ни, Моли въздъхна от облекчение.

— Не знам защо съм толкова уморена — оплака се тя. — А сега развалих всичко.

— Не си развалила нищо — възразих, отворих вратата и видях, че спалнята ни е преобразена. Завеси бръшлян обгръщаха ложето ни и борови клонки красяха полицата над камината и изпълваха въздуха с ухание. Дебелите жълти свещи, които горяха из стаята, издаваха миризма на гаултерия и дафинов лист. На леглото имаше нова покривка и пана в същия десен, всичко изпълнено в зеленото и златножълтото на Върбов лес, с оплетени върбови листа за мотив. Бях изумен.

— Кога намери време да подредиш всичко това?

— Новият ни домашен стюард е мъж с много дарби — отвърна тя с усмивка, но после въздъхна и рече: — Мислех, че ще се върнем тук след полунощ, пияни от танци, музика и вино. Канех се да те съблазня.

Преди да мога да реагирам, тя добави:

— Но сега се чувствам замаяна и не по приятния начин. Фиц, мисля, че няма да мога да направя нищо повече в това легло, освен да спя до теб тази нощ. — Направи няколко колебливи стъпки и се смъкна тежко на ръба на леглото. Пръстите ѝ зашариха по връзките на роклята ѝ.

— Нека да ти помогна — предложих, а тя повдигна вежда към мен. — Без никакъв умисъл за нещо повече — уверих я. — Моли, само това, че спиш до мен, сбъдва мечтата ми от години. Има достатъчно време за повече, когато не си уморена. — Разхлабих стегнатите връзки и тя въздъхна, щом я освободих от дрехата. Копчетата на блузата ѝ бяха мънички, направени от перли. Избута настрани непохватните ми пръсти, за да ги разкопчае. Изправи се. Не беше винаги спретнатата и подредена Моли, когато пусна полите си да паднат на купчина върху смъкнатата рокля. Вече ѝ бях намерил мека нощница. Тя я нахлузи през главата си и нощницата се заплете във венчето зеленика в косата ѝ. Повдигнах я леко и я освободих. Усмихнах се, загледан в жената, в която се бе превърнала моята мила Моли Кървящото носле. Спомних си за един отдавнашен Зимен празник и бях сигурен, че си го спомни и тя. Но когато отново се смъкна, за да седне на ръба на леглото, видях бръчките на челото ѝ. Тя вдигна ръка и го потърка.

— Фиц, толкова съжалявам. Съсипах всичко, което бях намислила.

— Глупости. Хайде. Легни да те завия.

Тя стисна рамото ми, за да се изправи, и се олюля, щом отгърнах завивката.

— Хайде, пъхай се вътре — казах ѝ, но вместо да ми отговори дръзко, тя само въздъхна тежко, щом седна, после се отпусна на леглото и аз ѝ помогнах да вдигне ходилата си. Притвори очи.

— Стаята се върти. И не е от виното.

Седнах на ръба на леглото и хванах ръката ѝ. Тя се намръщи.

— Стой кротко. Всяко движение кара стаята да кръжи още по-бързо.

— Ще мине — казах ѝ, надявайки се да е така. Седях много кротко и я наблюдавах. Свещите горяха стабилно и изпълваха стаята с уханията, с които ги бе напоила предното лято. Огънят в камината пращеше, пламъците поглъщаха грижливо струпаните цепеници. Бръчките на притеснение по лицето ѝ бавно се разгладиха. Дъхът ѝ се успокои. Потайността и търпението, усвоени в младежкото ми обучение, ми помогнаха, надигнах се много леко от леглото. Когато най-сетне се изправих, едва ли беше усетила каквото и да било движение. Спеше дълбоко.

Безшумно като призрак обиколих стаята, за да изгася всички свещи, освен две. Разбърках огъня, добавих още една цепеница и поставих паравана пред него. Не бях сънен, нито уморен дори. Никакво желание нямах да се връщам на празненството и да обяснявам защо съм там, а Моли не е. Позадържах се още малко, огънят топлеше гърба ми. Моли беше смътна фигура зад спуснатите завеси на леглото. Пламъците пращяха и ушите ми почти можеха да различат целувките на навявания в прозореца сняг от звуците на веселбата долу. Бавно смъкнах празничните си дрехи и ги смених с удобството на обичайните гамаши и туника. После тихо излязох от стаята и придърпах бавно вратата зад себе си.

Не слязох по главното стълбище. Вместо това заобиколих по слугинското задно стълбище и по почти запустелия коридор, докато най-сетне стигнах до бърлогата си. Отключих високите врати и се шмугнах вътре. Само няколко тлеещи въглена бяха останали от огъня в камината. Разбудих ги с листове смачкана хартия от писалището си, изгаряйки безполезните размишления от сутринта, а след това добавих още дърва. Отидох до писалището, седнах и придърпах чист лист. Взрях се в него и се зачудих защо просто не го изгоря веднага? Защо да пиша на него, да се вглеждам в думите и след това да го изгоря? Имаше ли всъщност нещо останало в мен, което да можех да доверя само на хартията? Имах живота, за който бях мечтал, дома, любящата си жена, порасналите деца. В замъка Бъкип ме уважаваха. Това беше кроткото затънтено местенце, за което винаги бях мечтал. Повече от десет години бяха минали, откакто изобщо бях помислял да убия някого. Оставих перото и се отпуснах в стола си.

Почукване на вратата ме стресна. Надигнах се рязко и инстинктивно огледах стаята, за да видя дали има нещо, което трябва набързо да скрия. Глупаво.

— Кой е?

Кой освен Моли, Копривка и Ридъл можеше да знае, че съм тук? А никой от тях нямаше да почука.

— Ревъл, сър! — Гласът му беше разтреперан.

Станах.

— Влез! Какво има?

Той отвори вратата. Беше задъхан и пребледнял.

— Не знам. Ридъл ме прати на бегом. Вика, елате, елате веднага, в кабинета ви. Където оставих вестоноската. О, сър. Кръв има там на пода, а от нея — и помен няма. — Пое си дъх разтреперан. О, сър, толкова съжалявам. Предложих ѝ стая, но тя отказа и…

— С мен, Ревъл — прекъснах го все едно беше пазач под моя команда. Той пребледня още повече от рязката ми команда, но след това изправи рамене. Радваше се, че отстъпва всички решения на мен. Ръцете ми се задвижиха инстинктивно, за да се уверя, че няколкото малки скрити по тялото ми оръжия са си на мястото, както винаги. След това затичахме по коридорите на Върбов лес. Кръв, пролята в дома ми! Кръв, пролята от някого до мен! И не от Ридъл, защото щеше кротко да я е почистил, а не да ме вика. Насилие в дома ми, срещу гост! Надвих сляпата ярост, която се надигна в мен, потуших я с леден гняв. Щяха да умрат. Тези, които бяха направили това, щяха да умрат.

Поведох Ревъл по заобиколен маршрут, за да избегнем места, където можеше да се натъкнем на гости, и стигнахме до официалния ми кабинет, след като прекъснахме само една недискретна млада двойка и уплашихме един пиян младок, който си търсеше място да дремне. Укорявах се за това колко много хора съм пуснал в дома си, колко много, които знаех само по лице или име, без да ги познавам истински.

А Моли спеше сама и без никой да я пази!

Спрях рязко пред вратата на кабинета ми. Гласът ми беше хриплив от гняв, когато извадих гадния нож, стегнат на ръката ми, и го тикнах към Ревъл. Той залитна назад от страх.

— Вземи го — изръмжах му. — Иди до спалнята ми. Надникни вътре и се увери, че милейди спи необезпокоявана. След това заставаш отвън пред вратата и убиваш всеки, който се опита да влезе. Разбра ли ме?

— Сър. — Той се покашля и преглътна. — Имам нож, сър. Ридъл ме накара да го взема. — Измъкна го непохватно изпод безукорната си куртка. Беше два пъти по-дълъг от този, който му предложих, благородно оръжие, а не малкото приятелче на професионален убиец.

— Тръгвай тогава — казах му и той изчезна.

Забарабаних с пръсти по вратата — знаех, че Ридъл ще ме познае по това, — след което се шмугнах вътре. Той се беше надвесил над нещо. Бавно се изправи.

— Копривка ме прати да взема бутилка от хубавото бренди — каза, че го пазиш тук. Искаше да предложи на лорд Кантърби. Когато видях листовете на пода, а след това кръвта, пратих Ревъл при теб. Виж тук.

Ревъл беше донесъл на пратеничката храна и вино и ги беше оставил на писалището ми. Защо бе отказала да отиде в стая за гости или да дойде при нас в Голямата зала? Беше ли знаела, че е в опасност? Беше изяла поне част от храната, както прецених, преди подносът да бъде запокитен на пода с няколко листа хартия от писалището ми. Падналата винена чаша не се беше пръснала, но бе оставила лунен сърп разлято вино на тъмния излъскан камък на пода. А около тази луна имаше съзвездие от кървави звезди. Размахано острие беше пръснало тези червени капки.

Изправих се и огледах кабинета. Нищо. Никакви разбъркани чекмеджета, нищо преместено или взето. Нищо, което да не беше на мястото си. Нямаше достатъчно кръв, за да е умряла тук, но нямаше и следа от някаква по-нататъшна борба. Никаква капка повече, никаква кървава диря изобщо. Спогледахме се мълчаливо и тръгнахме едновременно към тежките завеси на вратите. Лете понякога ги отварях широко, за да гледам навън към градината с пирен за пчелите на Моли. Ридъл започна да дърпа завесата настрани, но тя се задържа.

— Гънка от нея е затисната от вратата. Минали са оттук.

Извадили ножовете, отворихме вратите и надникнахме навън в снега и тъмното. Половин стъпка беше останала там, където стрехите я бяха заслонили отчасти. Другите дири едва се различаваха — загладени трапчинки в навятия сняг. Както стояхме, нов порив помете снега покрай нас, сякаш самият вятър искаше да им помогне да ни избягат. Двамата присвихме очи във виелицата.

— Двама или повече са — каза той, докато оглеждаше останалото от дирята.

— Да тръгваме, преди да е изчезнала напълно — предложих.

Той погледна окаяно тънката си плющяща на вятъра пола-панталон.

— Добре.

— Не. Чакай. Наобиколи празненството. Виж каквото можеш и предупреди Копривка и момчетата да са нащрек. — Помислих. — Някакви странни хора дойдоха тази вечер, казали, че са менестрели. Но Търпение каза, че не ги е наемала. Уеб говори с една от непознатите. Започна да ми разправя какво му е казала, но ме повикаха другаде. Търсеха някого. Това поне беше очевидно.

Той се намръщи. Обърна се да тръгне, но спря и ме погледна през рамо.

— Моли?

— Пратих Ревъл да пази на вратата.

Той се намръщи още повече.

— Първо ще проверя тях. Ревъл има потенциал, но засега е само потенциал.

Пристъпи към вратата.

— Ридъл. — Гласът ми го спря. Взех бутилката бренди от рафта и му я връчих. — Гледай никой да не помисли, че нещо не е наред. Кажи на Копривка, ако прецениш, че е разумно.

Той кимна. Кимнах му в отговор и той излезе, а аз смъкнах една сабя, окачена на полицата над камината. Вече бе само украса, но някога бе оръжие и щеше да стане отново. Прилягаше хубаво в дланта ми. Нямаше време за наметало или ботуши. Нито за търсене на фенер или факла. Нагазих в снега със сабята в ръка и след двайсет крачки знаех всичко, което трябваше да знам. Вятърът бе заличил дирите им напълно. Стоях, загледан в тъмното, и умът ми се понесе на крилете на Осезанието, надалече в нощта. Никакви хора. Две дребни същества, зайци навярно, се бяха сгушили на завет под затрупани със сняг храсти. Но нищо повече. Никакви дири и извършителят на това вече се беше скрил от погледа ми, извън обхвата на моето Осезание. А и ако бяха непознатите, Осезанието ми нямаше да ги открие дори да бяха наблизо.

Върнах се в бърлогата си и изтупах снега от мокрите си обувки, преди да вляза. Затръшнах вратата и пуснах завесата. Пратеничката ми и вестта, която бе донесла, си бяха заминали. Мъртва ли беше? Или избягала? Беше ли излязъл някой навън, или тя бе пуснала някого вътре? Нейна ли беше кръвта на пода, или на някой друг? Гневът, който бях изпитал преди малко при мисълта, че някой би могъл да извърши насилие над гост в дома ми, се разпали отново. Потиснах го. По-късно можех да си го позволя. Когато намеря цел.

Намери целта!

Излязох от кабинета и затворих вратата. Вървях бързо и безшумно, заличил от ума си години достойнство и днешен обществен ранг. Не издавах никакъв звук и не носех никаква светлина. Сабята държах до бедрото си. Първо, до спалнята ми. Замъци от мисли градях, докато тичах. Вестоноската беше потърсила мен. Независимо дали тя беше нападателката или нападнатата, това можеше да означава, че аз съм бил целта на насилието. Спуснах се надолу по стълбището като тръгваща на лов дива котка, с изострени, парещи сетива. Усетих, че Ревъл бди пред вратата, много преди той да разбере, че идвам. Вдигнах пръст пред устните си, щом се приближих. Той се сепна, като ме видя, но запази мълчание.

— Всичко наред ли е тук? — прошепнах.

Той кимна и отвърна тихо:

— Ридъл беше тук преди малко и настоя да го пусна вътре, за да се увери, че всичко с господарката е наред. — Зяпна сабята ми.

— И беше ли?

Той отново ме погледна в очите.

— Разбира се, сър! Щях ли да стоя тук толкова спокойно, ако не беше?

— Разбира се, че не. Извини ме, че попитах. Ревъл, моля те, остани тук, докато се върна и те освободя, или пратя Ридъл, или някой от синовете на Моли. — Подадох му сабята. Той я взе все едно е нажежен ръжен.

— Но гостите ни… — почна колебливо.

— Никога не са толкова важни, колкото милейди. Пази тази врата, Ревъл.

— Да, сър.

Помислих, че заслужава нещо повече от заповед.

— Все още не знаем чия кръв е пролята. Някой е използвал вратите на кабинета към градината вън. За да влезе или да излезе, не знам. Кажи ми малко повече за външността на вестоноската.

— Беше момиче, сър. В смисъл, повече момиче, отколкото жена. Дребничка и слаба. Руса коса, разпусната. Облеклото ѝ изглеждаше да е било с добро качество някога, но доста употребявано. Беше чужда мода, пелерината стегната на кръста и издута след това, с издути ръкави също така. Беше зелена и изглеждаше тежка, но май не беше от вълна. Имаше кожа по ръба на качулката, от непознат за мен вид. Предложих да взема наметалото и качулката, но тя не пожела да ми ги даде. Носеше широки панталони, може би от същата тъкан, но черни и с бели цветя, извезани на тях. Ботушите ѝ не стигаха до коляното и изглеждаха тънки, стегнати плътно на прасеца.

Толкова много подробности за облеклото ѝ!

— Но как изглеждаше самата тя?

— Млада. Изглеждаше побеляла от студ и беше благодарна, когато разпалих огъня и ѝ предложих горещ чай. Пръстите ѝ бяха побелели като лед на чашата, когато я взе от мен…

Гласът му заглъхна. Изведнъж вдигна очи към мен.

— Не искаше да излезе от кабинета, сър. Нито да ми даде наметалото. Трябваше ли да съобразя, че беше уплашена?

Ридъл наистина ли си беше мислил, че може да направи от този мъж нещо повече от домашен иконом? В кафявите му очи имаше сълзи.

— Ревъл, направил си всичко, което е трябвало да направиш. Ако някой е сгрешил, това съм аз. Трябваше да отида в кабинета веднага щом чух, че има пратеник. Успокой се. Просто попази тук още малко, докато пратя някой да те смени. След това се върни към онова, в което си най-добър. Грижи се за гостите ни. Гледай никой да не заподозре, че нещо не е наред.

— Това мога да го направя, сър. — Каза го тихо. Укорът в кучешките му очи за мен ли беше, или за него? Нямаше време за чудене.

— Благодаря ти, Ревъл — казах, потупах го по рамото и го оставих. Тръгнах бързо по коридора, като вече посягах за Копривка с магията на Умението. В мига, в който мислите ни се докоснаха, гневът на дъщеря ми лумна в ума ми. Ридъл ми каза. Как смее някой да направи това в дома ни! Мама в безопасност ли е?

Да. Идвам към теб. Ревъл пази на вратата ѝ, но бих искал ти или някое от момчетата да го замести.

Аз. Ще се извиня и тръгвам. Кратка пауза, след което добави пламенно: Открий кой е направил това!

Точно това смятам да направя.

Мисля, че хладната ми увереност я удовлетвори.

Тръгнах бързо по коридорите на Върбов лес. Не бях изненадан, когато завих на един ъгъл и заварих Ридъл да ме чака.

— Нещо ново? — попитах.

— Копривка се качи до стаята на майка си. — Погледна над рамото ми. — Знаеш, че вероятно ти си бил целта по някакъв начин.

— Може би. Или самата пратеничка, или съобщението, което е носела, или някой, който иска да навреди на изпратилия съобщението, като го забави или унищожи.

Задвижихме се бързо заедно, затичахме един до друг като вълци по диря.

Обичах това.

Тази мисъл ме изненада и едва не се препънах. Обичах това? Да гоня някой, който е нападнал някой друг в светая светих на собствения ми дом? Защо трябваше да обичам това?

Ние винаги обичахме да ловуваме. Старо ехо от вълка, който бях някога, и вълка, който все още беше с мен. Ловът за месо е най-добър, но всеки лов винаги е Лов и никога не си по-жив, отколкото по време на лов.

— И аз съм жив.

Ридъл ме изгледа питащо, но вместо да зададе въпрос, каза:

— Ревъл лично занесе храната и чая на пратеничката. Двамата пажове, които бяха на предната врата, си спомнят, че са я пуснали. Дошла е пеш и според единия е дошла иззад конюшнята вместо по алеята за впрягове. Никой друг не я е видял, макар кухненският персонал да помни, разбира се, че са приготвили поднос за нея. Нямах възможност да ида до конюшните и да видя какво знаят там.

Огледах се. Не бях облечен добре, за да се появя пред гостите ни.

— Аз ще отида. Предупреди момчетата.

— Сигурен ли си?

— Това е техният дом, Ридъл. И всъщност не са момчета вече. Приказват за напускане от три месеца. Мисля, че напролет ще отлетят.

— А нямате на кого другиго да разчитате, Том. Когато това свърши, ще поговорим отново. Трябват ви няколко домашни войници, няколко мъже, които могат да са жестоки, когато ситуацията го наложи, но могат да отворят врата и да поднесат вино на гост също така.

— Ще поговорим по-късно — съгласих се, макар и с неохота. Не за първи път ми натякваше, че трябва да имам някаква домашна стража за Върбов лес. Съпротивлявах се на тази идея. Не бях вече наемният убиец, живеещ за да пази своя крал и да върши безшумната си работа. Вече бях почтен земевладелец, човек с лозя и стада овце, човек, отдаден на плуг и стрижене, а не на ножове и мечове. И съществуваше, длъжен бях да призная, заблуждението ми, че винаги бих могъл да защитя домакинството си срещу всякакви елементарни заплахи, които биха намерили пътя си до вратата ми.

Но не и тази нощ.

Оставих Ридъл и затичах към конюшните. Нямаше всъщност, казах си, никакъв знак, че проливането на кръв е било смъртоносно. Нито трябваше на всяка цена да е свързано с мен или с близките ми. Може би пратеничката имаше свои врагове, които я бяха проследили. Стигнах до един слугински вход, бутнах тежката врата и се втурнах през заснежения двор към конюшнята. Дори в това късо бягане вратът и устата ми се напълниха със сняг. Хлъзнах лоста на вратите и бутнах едната, колкото да се шмугна вътре.

Посрещна ме топлината от прибраните на сухо животни, приятната миризма на коне и мека светлина от един покрит фенер, окачен на кука. Реагирал на влизането ми, Толман вече куцукаше към мен. Синът му, Толърман, сега надзираваше повечето работа в конюшните, но Толман все още се смяташе за старши. В дни, когато имаше много идвания и заминавания, както беше сега, контролираше строго кои животни къде да бъдат подслонени. Винаги беше загрижен да не останат неразпрегнати животни. Примижа към мен в сумрака на конюшнята и се сепна, щом ме позна.

— Холдър Том! — извика ми с дрезгавия си глас. — Не трябваше ли да танцувате с изтънчените ни гости в голямата зала?

Като при мнозина старци, годините бяха смалили усета му за разликите в ранга ни. Или навярно бе защото беше виждал, че мога да изривам торта от ясла с най-добрите му ратаи, поради което ме зачиташе като равен.

— След малко — отвърнах му. — Танците ще продължат до заранта, знаеш. Но помислих, че ще е добре да наобиколя тук и да се уверя, че всичко е наред в конюшнята в такава буря.

— Всичко е наред тука. Тази конюшня беше построена както трябва преди двайсет години и ще издържи още десет пъти по толкова, смятам.

Кимнах.

— Ревъл каза, че тази вечер сте имали гости, които са ви притеснили.

Озадаченото му изражение се смени с мръщене.

— Да. Ако се държиш като конекрадец, ще говоря с тебе като с конекрадец. Няма да ми се вреш и да надничаш покрай конюшните и после да ми разправяш, че си менестрел. Бяха толкова менестрели, колкото Медник тука е пони. Не ми миришеха никак добре, тъй че ги отведох направо до вратата. — Присви очи към мен. — Онзи приятел Ревъл трябваше да ви е предупредил. Не ги пуснахте вътре, нали?

Трудно беше да го призная. Кимнах.

— Зимният празник е. Пускам всички. — Покашлях се, когато той наведе поглед. — Преди това. Забеляза ли още някой тук при конюшните, някой странен?

— Имате предвид онова чуждоземно момиче ли?

Кимнах.

— Само тя. Влезе тук, сякаш мислеше, че това е къщата. „Трябва да говоря с господаря“, каза на един от ратаите, тъй че той я доведе при мен, мислеше, че мен търси. Но тя ме погледна и рече: „Не, с господаря с кривия нос и косата като на язовец“. Тъй че, да ме прощавате, разбрахме, че сте вие, и я пратихме в къщата.

Отпуснах ръката си, която несъзнателно се вдигна да опипа отдавна чупения ми нос. Всичко ставаше все по-странно и странно. Изчезнала пратеничка, която бе дошла да ме търси само по описание, вместо да знае името ми?

— Това ли е всичко? — попитах.

Той се намръщи замислено.

— Да. Освен ако не искате да чуете за търговеца Котълби, дето се опита да ме накара да прибера конете му в конюшнята, след като и двата имат признаци на краста. Горките същества. Прибрах ги на сушина в бараката за дърва, но до нашите животни няма да се доближат. А ако кочияшът му рече да се оплаква, ще му кажа какво мисля за конярството му. — Погледна ме свирепо, сякаш можех да оспоря благоразумието му.

Усмихнах му се.

— Малко добрина, Толман, заради конете. Намажи ги с малко от мехлема, който правиш.

Той ме изгледа за миг, след което кимна рязко.

— Може. Не са виновни животните, че са се грижили зле за тях.

Понечих да си тръгна, но се обърнах отново.

— Толман. Колко време изтече между момента на пристигането на момичето и на тримата, които си взел за конекрадци?

Той вдигна мършавите си рамене и ги отпусна отново.

— Тя дойде преди да пристигне Кол Тоули. После дойдоха шивачът и сестрите Върбово, на ония техни еднакви понита. Тия дами никога не се возят в карета, нали? После момчетата Медникови и майка им и…

Осмелих се да го прекъсна.

— Толман. Мислиш ли, че са преследвали нея?

Той замълча. Изчаках нетърпеливо, докато премисли каквото знаеше. После кимна, свил устни. Изглеждаше ядосан, когато призна:

— Сам трябваше да се сетя. Същите ботуши, и дойдоха направо до конюшнята и се опитаха да надникнат вътре. Не гледаха дали има коне за крадене, а търсеха онова момиче. — Изгледа ме сърдито. — Наранили ли са я?

— Не знам, Толман. Изчезнала е. Ще видя дали онези тримата още са тук.

— Направете го. Ако не са, не може да са далече в това време. Ако искате, да взема да пратя едно момче до чифлика на Стокър, да помолим да ни заемат ловните си кучета? — Поклати глава и добави горчиво: — Казвал съм го много пъти: нямаше да е зле да си имаме наша ловна глутница.

— Благодаря, Толман, но кучета не. Както пада този сняг, едва ли има диря, която да се проследи.

— Ако премислиш, Том, кажи ми. Мога да накарам сина ми да вземе ония хрътки за нищо време. И… — Извика след мен, щом започнах да се отдръпвам: — И ако ти дойде умът да си гледаме наши кучета, кажи ми! Знам една страхотна кучка, ще имаме кутретата ѝ до пролетта! Само ми кажи!

— По-късно, Толман! — викнах му в отговор и устата ми се напълни със сняг. Още валеше и вятърът се усилваше. Изведнъж изпитах увереност, че тези, които търся, все още са във Върбов лес. Никой не можеше да е толкова безразсъден, че да се опита да избяга в тази виелица. Пресегнах се с Умението си към Копривка. Всичко наред ли е с майка ти?

Оставих я да спи, Пламен е при нея. Казах му да залости вратата след мен и чух, че го направи. Аз съм с Ридъл и Справедлив с гостите. Не сме открили нищо необичайно. Няма и следа от вестоноската.

Мъртва? Избягала? Криеше се във Върбов лес? Трябваше да е едно от трите. Имаше трима менестрели, които дойдоха късно. Двама мъже и една жена. Уеб изглеждаше притеснен от тях. Още ли са сред гостите ни? Нарисувах ги в ума си за нея.

Видях ги. Не ми приличаха на музиканти, нито се държаха като такива. Не дадоха знак, че искат ред на подиума.

Прати Справедлив при мен, моля те. Ще претърсим незаетите крила. И ми съобщи, ако с Ридъл намерите тримата непознати.

Със Справедлив си разделихме Върбов лес и обходихме стаите, оглеждайки за някакви следи от нахлуване в незаетите участъци на имението. Не беше лесна задача в старата криволичеща сграда и разчитах на своето Осезание, колкото и на очите си, да ми каже дали поредната стая наистина е празна. Копривка и Ридъл не намериха и следа от тримата странници, а когато тя питаше други наши гости дали са ги видели, отговорите бяха толкова противоречиви, че ставаха безполезни. Дори слугите ни, които понякога ме дразнеха с острото внимание, което обръщаха на фамилните неща, нямаха какво да докладват. Тримата и вестоноската бяха изчезнали все едно изобщо не ни бяха гостували.

Към малките часове на нощта, когато гостите ни се бяха наситили на храна и музика и заминаваха по домовете си или търсеха стаите, които им бяхме предложили, отмених претърсването. Ридъл и момчетата отидоха с Ревъл да проверят дали всички външни врати са залостени, а след това направиха тиха обиколка на южното крило, където бяхме настанили гостите. Докато го правеха, реших да се пъхна в кабинета си в западното крило. Оттам щях да имам достъп до една шпионска мрежа, за която знаехме само Търпение, Моли и аз. Намерението ми беше да я избродя тази нощ и да надникна в стаите със спящите ни гости, за да видя дали някой от тях не е предложил на непознатите подслон.

Такова беше намерението ми. Но когато стигнах до вратата на кабинета си, настръхнах. Още преди да съм пипнал дръжката на вратата разбрах, че не е заключена. Някой беше влизал след като аз бях излязъл. Помнех ясно, че бях затръшнал вратата преди да тръгна с Ревъл, за да отидем при Ридъл.

Извадих ножа си и открехнах вратата. В стаята беше сумрачно, свещите пращяха и гаснеха, огънят догаряше. Постоях малко, докато проучвах стаята със сетивата си. Вътре нямаше никого, казваше Осезанието ми, но си спомних, че по-рано странниците се бяха оказали почти прозрачни за Уеб, човек с много по-фино настроена магия от моята. Тъй че стоях неподвижно, нащрек, и чаках. Но това, което надуших, ме разяри. Кръв! В бърлогата ми!

Тръгнах с ножа напред. С лявата си ръка запалих нова свещ и след това разбърках огъня. Огледах стаята. Идвали бяха тук. Бяха идвали тук, в бърлогата ми, и нечия пролята кръв все още не се беше съсирила. Надуших забърсано от нея на ъгъла на писалището ми, а до разбърканите ми листове имаше кафяво-червено петно.

Ако Сенч не беше ме обучил с хиляди упражнения да помня едно помещение точно така, както съм го напуснал, влизането им можеше да остане незабелязано. Но дори без миризмата на кръв и малките следи от нея — бяха идвали тук, бяха пипали документите ми, преместили бяха свитъка, който превеждах. Бяха се опитали да отворят чекмеджето на писалището ми, но не бяха намерили скритото резе. Някой беше вдигнал каменното спомен-ваяние, което Шутът ми бе направил преди десетилетия, и го беше върнал на полицата над камината със страната, показваща моето лице. Вдигнах го, за да го наглася правилно, и изръмжах. На образа на Шута нечий груб пръст беше оставил кръв, размазана на бузата му. Гневът, който ме обзе, нямаше рационално оправдание.

Усетих прилива на спомените, побрани в камъка. Последните думи на Шута към мен, скътани в него, привлякоха вниманието ми. Затворих ума си срещу онова послание. Не сега.

И колкото и глупаво да беше, опитах се да изтрия кръвта от лицето му с палец.

Паметният камък, или камъкът-спомен, е особена материя. В старо време тесният кръг хора на Умението са ваяли дракони от него, насищали са камъка със спомените си, преди да бъдат погълнати от изваяните същества, за да им придадат подобие на живот. Виждал съм го веднъж да става. Искрен, моят крал, се беше отдал на каменен дракон и след това се надигна в този облик, за да донесе ужас и война на враговете на Шестте херцогства.

Самият аз бях отслабил дремещите дракони от предишни поколения с кръвно жертвоприношение и мобилизиране на Осезание и Умение, вплетени в една магия.

Кръв на паметния камък и моят допир. Умението и Осезанието, кипнали в мен. Петното кръв потъна в камъка.

Шутът отвори широко уста и изкрещя. Видях как устните му се изопнаха, видях оголените му зъби и вкочанения език. Беше крясък на несекваща болка.

Никакъв звук не стигна до ушите ми. Беше по-интимно от това. Безначална и трайна, прониза ме вечната, безнадеждна, безмилостна болка на систематично изтезание. Изпълни цялото ми тяло и прокънтя в кожата ми все едно, че бях стъклена чаша, напълнена до ръба със златисто бренди. Спомените му, моите спомени, вплетени в изкривена, споделена агония. Изваяните му очи се взряха в мен слепешком. За миг погледите ни се срещнаха и след това всичко помръкна и очите ми пламнаха. Треперещите ми ръце заопипваха ваянието. Едва не го изпуснах, но го сгуших до себе си и рухнах на колене. Задържах го до гърдите си и усетих как един много далечен вълк надигна муцуната си и изръмжа яростно. „Съжалявам, съжалявам, съжалявам!“ — заломотих слепешком, сякаш бях наранил самия Шут. Пот изби от всяка пора на тялото ми и ме намокри. Смъкнах се на хълбок, все още притиснал ваянието до себе си. Зрението бавно се върна в широко отворените ми раздрани очи. Взрях се в гаснещия огън, изтерзан от образи за мътночервени инструменти, натопени в пламъците, надушил кръв, стара и нова, смесена с острата пиклива воня на страх. Спомних си как да затворя очите си. Усетих вълка, дошъл да застане над мен и заплашващ да разкъса всеки, който се доближи. Ехото на болката бавно отмина. Поех си дъх.

Кръвта има силата да пробужда паметния камък, все едно дали е изваян древен дракон или бюстът, който бе изваял Шутът. И в тази кратка връзка разбрах, че момичето е мъртво. Усетил бях ужаса ѝ, докато я гонеха и обкръжаваха, спомена ѝ за прежни страдания и агонията на смъртта ѝ. С това разбрах, че е момичето вестоноска на Ревъл, а не опитната жена боец, който бях видял с двамата мъже. Бяха я проследили, бяха я издебнали в дома ми и я бяха убили. Не знаех защо, нито какво съобщение бяха попречили да стигне до мен, но щях да ги намеря и щях да разбера.

Превъртях се на корем, все още притиснал ваянието до гърдите си. Главата ми се въртеше. Надигнах се, а след това успях да се изправя, опрян на писалището. Залитнах към стола си и седнах. Поставих ваянието на писалището пред мен и го погледнах. Не се беше променило. Бях ли си въобразил онова движение, беззвучния писък на Шута и изцъклените очи? Бях ли споделил някоя далечна преживелица на Шута, или ваянието бе изразило ужаса и болката, оставена от вестоноската в смъртта ѝ?

Понечих да го вдигна, да го опра до челото си и да видя отново простите спомени, които ми бе съхранил. Но ръцете ми затрепериха и отново го оставих на писалището. Не сега. Ако по някакъв начин бях влял болката на момичето в камъка, не исках да го узная сега, нито да споделя тази агония отново. Точно сега трябваше да тръгна на лов.

Върнах ваянието на мястото му на полицата. Все още малко разтреперан, тръгнах да огледам бърлогата си за други следи. Не намерих нищо.

Някой беше дошъл тук, в личното ми свърталище, отворил беше вратите и беше влязъл, за да наруши някои мои много съкровени неща. Малко неща докосваха сърцето ми така, както това ваяние, малко драгоценни неща, които ме свързваха с минало, когато бях служил на моя крал с двамата най-скъпи приятели, които бях познавал изобщо. Този някой, непознат, дръзнал да ги опипа и оскверни с кръв, която бе пролял, ме доведе до ръба на убийствена ярост и когато помислих, че едно или две неща като нищо може да са откраднати, всичко пред очите ми почервеня.

Тръснах ядосано глава и си наложих хладнокръвие. Мисли! Как бяха намерили това място? Беше очевидно. Когато бяха пратили Ревъл да ме намери, го бяха проследили. Но ако истинската им цел е била да намерят мен, защо не ме бяха нападнали тогава? И как не ги бях усетил? Бяха ли Претопени, както бе заподозрял Уеб отначало, човешки същества, откъснати от всякаква връзка с човешкото? Съмнявах се. Бяха се движили на група в балната зала, с предпазливост и сдържаност, каквито никога не бях виждал в Претопените. Бяха ли, в такъв случай, прикрили по някакъв начин жизнените си знаци? Не знаех за магия, която би могла да направи това. Когато моят вълк беше жив, се бяхме научили да съхраняваме дискретно общуването си. Но това едва ли беше същото като да мога напълно да прикрия същността си от усета на друг, надарен с Осезанието.

Оставих тази грижа настрана. Пресегнах се за Копривка с Умението и бързо споделих с нея каквото знаех. Не споменах за кръвта по ваянието. Това беше лично.

Аз съм с майка. Ридъл взе Пламен и Справедлив със себе си. Каза на Справедлив да пази вратата на Търпение, докато те с Пламен проверят всяка празна стая в къщата.

Чудесно. Как е майка ти?

Още спи. Изглежда както винаги и не мога да засека нищо нередно с нея. Но бях много разтревожена, когато припадна. Много по-притеснена, отколкото исках да види. Баща ѝ е умрял, когато е бил само с две години по-стар, отколкото е тя сега.

Беше съсипал здравето си с пиене и с шумните кавги и премеждия, които вървят с това.

Майка ѝ е умряла много млада.

Притиснах очите си с длани и разтърках челото си с пръсти. Беше твърде плашещо. Не можех да мисля за това. Стой с нея, моля те. Има само още няколко места, които искам да претърся, а след това ще дойда да те сменя.

Добре съм тук. Няма нужда да бързаш.

Подозираше ли какво се канех да направя? Едва ли. Само Търпение, Моли и аз знаехме скрития лабиринт от тайни проходи във Върбов лес. Макар шпионските дупки в прохода да не ми даваха гледка към всяка отделна спалня, щяха да ми позволят да погледна в много от тях, да видя дали някоя от тях е приютила повече гости, отколкото бяхме поканили.

Когато излязох от проходите, беше по-близо до разсъмване, отколкото до среднощ. Целият бях покрит с паяжини, измръзнал до кости и уморен. Нищо не бях открил, освен че поне две от домашните слугинчета бяха готови, от любов или по-вероятно за някоя монета, да прекарат нощта не в своите легла. Видях една млада жена да плаче в шепите си, докато мъжът ѝ хъркаше пиян в леглото им, и една стара двойка, която пушеше наркотик, толкова силен, че дори малкият лъх от него в тайните ми проходи ме замая.

Но от странните менестрели или от тялото на вестоноската нямаше и следа.

Върнах се в стаята си и освободих Копривка да се прибере в нейната. Тази нощ не спах, нито легнах дори, а седнах на един стол до камината, гледах Моли и размишлявах. Нямаше никаква следа от натрапниците във Върбов лес. Бяха ли толкова безумни, че да избягат в снежната буря, взели тялото на вестоноската със себе си? Поне един от тях беше останал във Върбов лес, за да проследи Ревъл и да влезе в свърталището ми. Защо? С каква цел? Нищо не беше взето оттам, никой член на домакинството ми не бе пострадал. Бях решен да стигна до дъното на тази загадка.

Но през следващите няколко дни все едно, че бяхме сънували странстващите менестрели и вестоноската. Моли се съвзе за пир, танц и смях с гостите ни до края на Зимния празник, без никакъв признак за болест или слабост. Чувствах се мръсен от това, че бях затаил проклетото си знание от нея, и още по-зле от това, че бях обвързал синовете ѝ към мълчание, но и Копривка, и Ридъл се съгласиха с мен. Точно сега нямаше нужда от още тревоги.

Снегът продължаваше да вали ден и нощ, скривайки всякакви дири от всеки, който можеше да е дошъл или заминал. След като кръвта бе изчистена от пода, не остана никаква следа от чуждестранните ни посетители. Ревъл ме изненада със способността си да запази мълчание за странните събития, защото с Ридъл и Копривка бяхме решили, че дискретните разпитвания биха могли да ни спечелят повече информация, отколкото ако огласим гръмко тревогите си. Но освен малцината гости, коментирали за чуждоземците, дошли и напуснали празненството, без да се включат във веселбите, не открихме нищо. Уеб нямаше какво ново да ми каже. Беше му се сторило странно, че жената отказала да му каже името на „приятеля“, когото търсела. И това бе всичко.

С Копривка и Ридъл обсъдихме дали да кажем на Сенч за инцидента. Аз не исках, но накрая те ме убедиха. В първата спокойна вечер след Зимния празник, след като гостите ни си бяха заминали и във Върбов лес бе сравнително спокойно, отидох до кабинета си. Копривка ме придружи, и Ридъл с нея. Седнахме, тя свърза мислите си с моите и заедно отпратихме с Умение разказа си на Сенч. Копривка присъстваше тихо, докато поднасях подробния си доклад. Бях сметнал, че би могла да предложи някоя подробност, но усетих от нея само кротко потвърждение на разказа ми. Сенч зададе няколко въпроса, но усетих, че грижливо събира всеки детайл. Все пак се изненадах, когато каза:

— Съветвам ви да изчакате. Някой е изпратил вестоноската и този някой би могъл отново да стигне до вас, след като тя не се върне. Ридъл да иде до Върбово и да прекара там няколко вечери из кръчмите. Ако има нещо за чуване, ще го чуе. А аз ще поразпитам дискретно. Иначе, направили сте всичко възможно. Освен че, разбира се, както и преди, съветвам ви да обмислите дали да не добавите още няколко домашни войници към персонала си. Които да могат да поднесат чаша чай и да прережат гърло с еднакво умение.

— Едва ли е необходимо — заявих твърдо и долових далечната му въздишка.

— Както прецениш — приключи той и оттегли ума си от нашите.

Направих както ме посъветва. Ридъл отиде в кръчмите, но не чу нищо. Не дойде никакво послание с въпрос какво се е случило с една млада вестоноска. Известно време ходех настръхнал, наострил сетива за всичко, което можеше да е и в най-малка степен необичайно. Но докато дните и месеците отминаваха, премеждието постепенно избледня в ума ми. Предположението на Ридъл, че може би никой от тях не е бил това, което твърдяха, и че сме се оказали случайни свидетели на нечие уреждане на сметки, бе толкова валидно, колкото всяко друго, което можех да си въобразя.

Години по-късно щях да се удивлявам на глупостта си. Как бях могъл да не го разбера? От толкова години бях очаквал и копнял за послание от Шута. А когато най-сетне то бе дошло, не го бях получил.

3.

Изсичането на Звездопад

Една тайна е само твоя докато не я споделиш. Кажи я на един човек и тя вече не е тайна.

Сенч Звездопад

Пилци кудкудякаха, хлапета крещяха и вкусната миризма на цвърчащо месо се носеше в летния въздух. Синьо лятно небе се извисяваше над сергиите на Крайречни дъбове, най-голямото тържище близо до имението Върбов лес. Крайречни дъбове беше градче на кръстопът, с добър достъп до околните ферми в долината и добре поддържания Кралски път, който водеше до едно пристанище на река Бък. Стоките идваха както надолу, така и нагоре по реката, а и от далечни затънтени селца. На десетия ден тържищата бяха най-оживени и фермерски коли изпълваха пазарния кръг, докато по-дребни продавачи бяха изпънали сергиите си или проснали одеяла на селската морава под широките дъбове, които даваха името на селището. По-бедните търговци нямаха нещо повече за предлагане от пресни зеленчуци или домашни изделия, подредени на черги на земята, докато фермерите с повече земя подреждаха временни скамейки, които да поберат кошове с вапцана вълна, пити сирене и резени пушено свинско.

Зад пазарните сергии бяха местните търговци на Крайречни дъбове. Имаше обущарница, дюкян за платове, калайджия и голяма ковачница. Ханът „Кралските псета“ бе подредил пейки и маси отвън под сянката. Търговецът на платове бе напълнил рафтовете с топове тъкани и чилета боядисана прежда, ковашкият дюкян предлагаше стоки от калай, желязо и мед, а обущарят беше изнесъл пейката си пред дюкяна, седеше и шиеше червена дамска пантофка. Приятната глъч на пазарящ и клюкарстващ народ се отцеждаше и напираше на вълни в ушите ми.

Бях се настанил на една от кръчмарските пейки под дъба, с халба сайдер до лакътя. Бях изпълнил поръчките си. Бяхме получили вест от Справедлив — първата стигнала до нас от много месеци. С Пламен бяха напуснали дома преди почти три години и с присъщата младежка пренебрежителност за тревогите на старите пращаха съобщения само спорадично. Беше завършил първата си година чирачество при един майстор на коли във Високи хълмове и майсторът му беше много доволен от него. Беше написал, че Пламен се е хванал на работа на един речен сал и бил доволен от нея. Двамата с Моли се бяхме възрадвали на тази новина. Но момчето беше добавило и че е загубило любимия си нож, с костена дръжка и тънко, леко извито острие, което ковачът в Крайречни дъбове му бе направил, когато бе на тринайсет. Бях направил поръчката за нов нож преди две седмици и днес го прибрах. Това единствено малко пакетче беше в краката ми с още няколко други покупки, които Моли вече беше събрала.

Гледах обущаря и се чудех дали на Моли ще ѝ харесат червени пантофки. Но явно този чифт бе уговорен. Пред очите ми стройна млада жена с гъсти палави къдрици излезе от пазарската навалица и застана пред обущаря. Не можех да чуя какво си говореха, но мъжът направи още три шева и възел, отхапа нишката и ѝ предложи пантофката и другарката ѝ. С лице, грейнало от весела усмивка, тя остави няколко медника на пейката и седна, за да опита новите си обувки. Стана, вдигна полите си почти до коленете и опита няколко танцови стъпки направо на прашната улица.

Ухилих се и се огледах за някой, с когото да споделя веселието си от дръзкото безочие, с което младата хубавица изразяваше радостта си. Но двамата стари орачи на другия край на пейката се чудеха дали ще завали дъжд, или не, а моята Моли беше там някъде сред другите купувачи и се наслаждаваше на ден в пазарене с търговци. В миналото, докато момчетата бяха по-малки и Търпение бе жива, пазарните дни бяха доста по-сложни начинания. Но за малко повече от година бяхме загубили мащехата ми и бяхме видели как момчетата поеха всяко по своя път. Мисля, че почти година и двамата бяхме стъписани от рязката промяна в живота ни. Едва наскоро предпазливо бяхме започнали да проучваме новите си възможности. Днес се бяхме измъкнали от житейските си ограничения като господарка и арендатор за имението, за да си позволим един ден за себе си. Бяхме го замислили добре. Моли си имаше списък с неща, които искаше да купи. Аз нямах нужда от списък, за да ми напомня, че това е моят ден на безгрижие. Очаквах музика по време на вечеря в странноприемницата. Ако се забавехме прекалено, можехме дори да отседнем за нощта и да започнем пътуването си обратно до Върбов лес на следващата заран. Разсеяно се зачудих защо мисълта за двама ни с Моли сами през нощта в един хан избуя в ума ми по-уместно за петнайсетгодишно момче, отколкото за мъж на петдесет. Накара ме да се усмихна.

Фицрицарин!

Пресягането с Умение бе като вик в ума ми, тревожен вик, останал нечут за всеки друг на пазара. Разбрах мигновено, че е Копривка и че е изпълнена с тревога. Магията на Умението е такава: побира за миг безкрайно много информация. Част от ума ми забеляза, че ме нарече „Фицрицарин“, не Том Беджърлок, нито дори Сенчестия вълк. Никога не ме наричаше „татко“. Загубил бях правото на това обръщение преди години. Но „Фицрицарин“ говореше за неща, които имаха повече общо с короната на Пророка, отколкото с фамилните ни връзки.

Какво има?

Отпуснах се на пейката и изписах празна усмивка на лицето си, докато мислите ми и Умението се пресягаха в далечината към замъка Бъкип на брега. Виждах извисените клони на дъба на фона на синьото небе, но също имах усещането за потънала в сумрак стая около Копривка.

Сенч. Мислим, че е паднал и може би си е ударил главата. Намерили са го проснат на стъпалата на Краличината градина тази сутрин. Не знаем колко дълго е бил там и не успяваме да го събудим. Крал Предан иска да дойдеш веднага.

Тук съм — уверих я. — Нека да го видя.

Сега го докосвам. Не можеш ли да го усетиш? Аз не можах, и Предан не можа, А Шишко беше напълно озадачен. „Виждам го, но го няма“ — така ни каза.

Студени пипала на страх плъзнаха от корема към сърцето ми. Стар спомен за Кетрикен, падаща от същите онези стъпала, жертва на заговор да бъде убито нероденото ѝ дете при падането, изпълни ума ми. Мигновено се зачудих дали падането на Сенч е било злополука. Опитах се да скрия мисълта от Копривка, докато посягах през нея, за да се домогна до Сенч. Нищо. Не мога да го усетя. Жив ли е? — попитах, докато се мъчех да се вкопча в някакво подобие на спокойствие. Изтласках Умението и още по-силно усетих стаята, където Копривка седеше до легло с балдахин. Прозорците със спуснатите пердета я държаха в сумрак. Някъде гореше малък мангал — надуших пронизващия дим на горящи лековити билки. Седях на открито, на свежия въздух, ала усещах задуха на затворената стая около себе си. Копривка си пое дъх и ми показа Сенч през очите си. Старият ми наставник лежеше под завивките, толкова вцепенен, все едно беше положен на погребална клада. Лицето му беше бледо, очите му хлътнали, оток затъмняваше слепоочието му и издуваше челото му на същата страна. Можех да видя съветника на крал Предан през очите на дъщеря ми, но нямах по-пълно усещане за него.

Той диша. Но отказва да се събуди и никой от нас няма усет за това, че е тук. Все едно докосвам…

Пръст — довърших мисълта ѝ. Точно така го бе изразил преди години Шишко, когато бях помолил него и Предан да се пресегнат с Умението и да ми помогнат да намерим Шута. Беше мъртъв за тях. Мъртъв и вече връщащ се в земята. Но той диша, нали?

Казах ти, че диша! Трескаво нетърпение, граничещо с ярост, обагри думите ѝ. Фиц! Нямаше да се пресегнем към теб, ако това бе просто лечение. А ако беше мъртъв, щях да ти кажа. Предан иска да дойдеш веднага, колкото може по-скоро. Дори след като Шишко им зае силата си, кръгът на Умелите не можа да достигне до него. Щом не можем да го достигнем, не можем да го изцерим. Ти си последната ни надежда.

Аз съм на тържището Крайречни дъбове. Ще трябва да се върна във Върбов лес да опаковам няколко неща и ще тръгна. До три дни или по-малко ще съм при вас.

Това няма да свърши работа. Предан знае, че идеята няма да ти хареса, но иска да дойдеш през каменните портали.

Не правя това. Заявих го твърдо, макар вече да знаех, че заради Сенч ще рискувам, както не го бях правил през всичките тези години, откакто се бях изгубил в Камъните. Мисълта да навляза в онази блещукаща чернота ме накара да настръхна. Уплаших се до призляване дори само като си го помислих. Бях ужасѐн. И изкусѐн.

Фиц. Трябва да го направиш. Това е единствената ни надежда. Знахарите, които повикахме, са напълно безполезни, но за едно за съгласни. Сенч потъва. Не можем да достигнем до него, а те твърдят, че целият им опит им казва, че до няколко дни ще умре, очите му са се изцъклили. Ако пристигнеш след три дни, ще е за да го видиш как гори на клада.

Ще дойда. Оформих мисълта вяло. Можех ли да се насиля да го направя? Трябваше.

През Камъните, настоя тя. Ти си в Крайречни дъбове, не си далече от техния Съден камък на Хълма на бесилото. Картите, които имаме, показват, че има глиф за нашите Свидетелски камъни. Можеш да си тук преди свечеряване.

През Камъните. Помъчих се да затая и горчивината, и страха си. Майка ти е тук на пазара с мен. Дойдохме с каретата с големите колела. Ще трябва да я пратя вкъщи сама. Разделени за пореден път от работа на Пророка, простото удоволствие от споделена храна и вечер с песни на музиканта в хана — грабнати от нас.

Тя ще разбере — опита се да ме утеши Копривка.

Да. Но ще се разсърди. Откъснах мислите си от Копривка. Не бях затворил очи, но все едно ги отворих. Свежият въздух и шумът на летния пазар, ярката слънчева светлина, пъстрееща през дъбовите листа, дори момичето с червените пантофки ми се сториха като внезапно нахлуване в по-мрачната ми реалност. Осъзнах, че докато съм бил в Умението, невиждащият ми поглед се е спрял на девойката. Сега тя отвръщаше на него с питаща усмивка. Припряно наведох очи. Време беше да тръгвам.

Изпих последната глътка сайдер, тупнах празната халба на масата, станах и затърсих Моли в навалицата. Някога тя беше крехка и нежна като момичето с червените пантофки. Сега беше жена, подминала средните години на живота си. Движеше се уверено, макар и не бързо през тълпата, нисичка набита жена със светлокафяви очи и стегнати решително устни. Носеше надиплена мека сива тъкан на ръката си все едно, че беше трудно спечелен военен трофей. За миг видът ѝ прогони от ума ми всички други съображения. Просто стоях и гледах как идва към мен. Усмихна ми се и потупа покупката си. Съжалих търговеца, станал жертва на пазаренето ѝ. Открай време беше пестелива. Това, че беше станала лейди Моли, владетелката на Върбов лес, изобщо не го беше променило. Слънчевата светлина блещукаше по среброто, прошарило тъмните ѝ някога къдрици.

Спрях се, за да вдигна пакетите от по-ранните ѝ покупки. Имаше гърне меко сирене — тя много го обичаше — и кесийка листа кълкий за ароматизиране на свещи, и грижливо увит пакет светлочервени чушлета, които ме бе предупредила да не пипам с голи ръце. Бяха за бабата на градинаря ни. Тя твърдеше, че знае формула са отвара, която може да облекчи възлите в стари кокалчета на пръстите. Моли искаше да я опита. Напоследък страдаше от болки в кръста. Освен това имаше затворено гърненце с подсилващ кръвта чай.

Докато се обръщах, неволно се блъснах в момичето с червените пантофки.

— Извинете — казах и се отдръпнах, но тя вдигна очи и ме погледна с весела усмивка.

— Няма нищо — увери ме и кривна глава. Усмивката ѝ се разшири и тя добави: — Но ако искате да се отплатите за това, че за малко не настъпихте новите ми пантофки, бихте могли да купите халба сайдер и да я споделите с мен.

Зяпнах я стъписано. Беше помислила, че я гледам, докато боравех с Умението. Е, всъщност да, бях зяпнал в нея, но тя погрешно го беше приела като мъжки интерес към хубаво момиче. Каквото беше. Хубаво и младо, много по-младо, отколкото бях осъзнал в първия момент. Точно както аз бях много по-стар, отколкото допускаше заинтригуваният ѝ поглед. Поканата ѝ беше едновременно ласкаеща и изнервяща.

— Ще трябва да се примирите и да приемете извинението ми. Тръгнал съм да посрещна милейди съпругата си. — Кимнах към Моли.

Момичето се обърна, погледна към Моли и отново се извърна към мен.

— Лейди съпругата ви? Или искате да кажете майка ви?

Взрях се в момичето. Всякакъв чар, който хубостта и прелестта ѝ бяха вдъхнали в мен, изчезна от сърцето ми.

— Извинете ме — казах хладно, отдръпнах се от нея и пристъпих към Моли. Позната болка стегна сърцето ми. Беше страх, с който се борех всеки ден. Моли се състаряваше и отдалечаваше от мен, годините я отдалечаваха все повече и повече, в бавно и неумолимо течение. Наближавах петдесет, но тялото ми настойчиво упорстваше да задържи чертите на трийсет и пет годишен мъж. Подсиленият от Умението цяр от миналите години все още имаше енергията да се пробуди и да закипи в мен всеки път, когато се нараня. Под неговата власт рядко боледувах и всички рани и отоци се изцеряваха мигновено. Миналата пролет бях паднал от един сеновал и си счупих едната ръка. Легнах да спя с лошо натрошена кост под лакътя и се събудих прегладнял и измършавял като вълк зиме. Ръката ме болеше, но можех да я движа. Нежеланата магия ме поддържаше здрав и младолик — ужасен благослов, докато виждах как Моли бавно се изгърбва под тежестта на годините. След онова припадане на Зимния празник това като че ли се ускоряваше. Тя се изморяваше по-лесно и от време на време имаше пристъпи на замайване, започваше да недовижда. Това ме натъжаваше, защото бе решила да не мисли за тези неща и да не ги обсъжда с мен.

Докато се приближавах към Моли, забелязах, че усмивката ѝ е замръзнала. Размяната на погледи и думи между момичето и мен не ѝ беше убягнала. Заговорих преди тя да е успяла, насочвайки думите само за нейните уши сред пазарната глъч.

— Копривка ме потърси с Умението. Сенч е пострадал лошо. Искат да ида в Бъкип.

— Трябва да тръгнеш до вечерта, така ли?

— Не. Веднага.

Тя ме погледна. На лицето ѝ се изписа раздразнение. Гняв. А след това — ужасно примирение.

— Трябва да отидеш.

— Да, трябва.

Тя кимна сдържано и взе част от покупките от ръцете ми. Тръгнахме заедно през пазара и към хана. Малката ни двуколка беше разпрегната там. Прибрал бях коня в конюшнята, понеже се бях надявал, че ще прекараме нощта в хана. Докато намествах покупките под седалката, казах:

— Не е нужно да бързаш за вкъщи, знаеш. Можеш да останеш и да се позабавляваш до края на пазарния ден.

Тя въздъхна.

— Не. Ще повикам коняря да доведе коня веднага. Не дойдох за пазара, Фиц. Дойдох за един ден с тебе. И той свърши. Ако тръгнем веднага, ще можеш да потеглиш преди вечерта.

Покашлях се, преди да ѝ поднеса новината.

— Твърде спешно е за това. Ще трябва да използвам камъка на Хълма на бесилото.

Тя ме зяпна стъписано. Погледнах я в очите, мъчех се да скрия собствения си страх.

— Иска ми се да не го правиш — прошепна тя.

— Иска ми се да не се налагаше — отвърнах.

Очите ѝ се задържаха още малко на лицето ми. За миг присви устни и помислих, че ще спори с мен. Но тя каза сковано:

— Доведи коня. Ще идем заедно.

Беше лек път, но не възразих. Искаше да е с мен. Искаше да види как влизам в камъка и изчезвам от погледа ѝ. Никога не беше виждала да го правя и никога не беше искала да види, че го правя. Но щом трябваше, сега щеше да види как отивам. Знаех мислите ѝ. Можеше да е последният път, в който щеше да ме види, ако Умението ми пропаднеше. Предложих ѝ единствената утеха, която можех.

— Ще накарам Копривка да прати птица от Бъкип веднага щом стигна там. Тъй че да не се тревожиш.

— О, ще се тревожа. За ден и половина, докато птицата стигне Върбов лес. Най ме бива да се тревожа.

Сенките тъкмо бяха започнали да се издължават, когато ѝ подадох ръка да слезе от двуколката, горе на Хълма на бесилото. Държахме се за ръце по стръмната пътека нагоре. Крайречни дъбове не се гордееше с кръг изправени камъни като Бъкип. Тук беше само старата бесилка с нацепеното посивяло дърво, опърлено от лятната слънчева светлина, с нелепо и весело поникнали маргаритки около подножието ѝ. А зад нея, на самия връх на хълма, единственият изправен камък, лъснал черен и прошарен със сребристите жилки на паметен камък.

Беше висок поне три човешки боя. Имаше пет повърхности и на всяка от тях имаше всечен глиф. Откакто бяхме открили същинското предназначение на изправените камъни, крал Предан беше изпратил екипи мъже да разчистят всички камъни и да запишат глифовете и ориентацията на всеки. Всеки глиф означаваше крайна цел. Някои вече знаехме, повечето — не. Дори след десетилетие изучаване на ръкописи за забравената магия на Умението повечето практикуващи смятаха пътуването през порталните камъни за опасно и изтощително.

С Моли обиколихме заедно камъка, вдигнали погледи към него. Слънцето блестеше в очите ми, когато видях глифа, който щеше да ме отведе до Свидетелските камъни близо до Бъкип. Взрях се в него и усетих ледената буца на страха в корема си. Не исках да правя това. Трябваше да го направя.

Камъкът се извисяваше черен и безмълвен, мамеше ме като тиха езерна вода в горещ летен ден. И като дълбоко езеро, можеше да ме притегли към дълбините си и да ме удави завинаги.

— Върни се при мен веднага щом можеш — прошепна Моли. А след това ме прегърна и ме задържа в пламенната си прегръдка. Заговори тихо, притиснала лице до гърдите ми: — Мразя дните, когато трябва да сме разделени. Мразя задълженията, които все още те теглят, и начина, по който сякаш винаги ни откъсват един от друг. Мразя как се втурваш на мига, за да ги свършиш. — Изричаше думите яростно и всяка беше като нож, забит в мен. После добави: — Но те обичам затова, че все още правиш каквото трябва да се прави. Нашата дъщеря те зове и ти отиваш при нея. Както и двамата знаем, че трябва. — Пое си дълбоко дъх и поклати глава. — Фиц, Фиц. Все още съм толкова ревнива за всяка минута от времето ти. И докато остарявам, като че ли ми се иска да се вкопча в теб още повече. Но иди. Иди, направи каквото трябва и се върни при мен толкова бързо, колкото можеш. Но не през Камъните. Върни се при мен безопасно, скъпи мой.

Прости думи, а и до ден-днешен не знам защо укрепиха така куража ми.

— Всичко ще е наред — уверих я. — Когато се изгубих в Камъните, беше само защото ги бях използвал прекалено често в предишните дни. Това ще е лесно. Ще вляза тук и ще се измъкна навън през Свидетелските камъни над град Бъкип. И веднага ще наредя да пратят птица до Върбов лес, за да ти съобщи, че съм там.

— И ще отнеме поне ден, докато стигне тук. Но ще я чакам.

Целунах я отново и се отдръпнах от нея. Коленете ми трепереха и изведнъж съжалих, че не бях облекчил мехура си. Изправянето пред внезапна и непозната опасност е различно от това да се хвърлиш във вече изпитана, застрашаваща живота задача. Представете си да скочите съзнателно в бушуваща клада. Или да прехвърлите перилото на кораб в буря. Можеше да умра. Или още по-лошо — да остана завинаги в онази студена черна неподвижност.

Само четири стъпки. Не можех да се уплаша. Не можех да си позволя да издам ужаса си. Камъкът беше само на две стъпки от мен. Вдигнах ръка и махнах на Моли за сбогом, но не посмях да я погледна през рамо. Устата ми бе пресъхнала от страх. Опрях длан на изправения камък, точно под глифа, който щеше да ме пренесе до Бъкип.

Камъкът беше хладен. Умението се вля в мен по неописуем начин. Не пристъпих в камъка. Той ме погълна. Миг на черно и искрящо нищо. Неопределимо усещане за блаженство ме погали и изкуси. Бях на ръба на разбирането на нещо възхитително. След миг щях да го проумея напълно. Нямаше просто да го осъзная. Щях да съм то. Напълно. Безметежен за всичко и за всекиго, завинаги. Изпълнен.

След това се изтърколих навън. Първата цялостна мисъл, която ме сполетя щом паднах извън камъка на влажния тревист склон на хълма над Бъкип, беше същата като последната ми мисъл преди да вляза. Зачудих се какво ли е видяла Моли, когато я оставих.

Бях на колене, разтреперан. Дори не се опитах да помръдна. Вдигнах очи и вдишах въздух, в който се долавяше мирисът на морска сол от залива Бъкип. Тук беше по-хладно и въздухът бе по-влажен. Дъжд беше валял наскоро. На склона пред мен пасяха овце. Една беше вдигнала глава да ме погледне. Сега пак я наведе към тревата. Можех да видя задните стени на замъка Бъкип отвъд каменистото пасище и разкривените от ветровете дървета. Крепостта от черен камък се издигаше все едно е съществувала винаги, кулите ѝ даваха широк изглед към морето. Не можех да го видя, но знаех, че на стръмните канари под крепостта градчето Бъкип се е вкопчило като пълзящ лишей от хора и постройки. Дом. Бях си у дома.

Пулсът ми бавно се върна към нормалното. Скърцаща кола се появи и пое към портите на замъка. С критично око одобрих бавната крачка на стража на стената над нея. Мир беше сега, но Предан все пак поддържаше охраната. Добре. Халкида можеше да изглежда твърде обременена от грижи с гражданската си война, но херцогинята вече контролираше повечето си непокорни провинции. И веднага щом се окажеше в мир със себе си, Халкида отново щеше да потърси война със съседите си.

Отново погледнах стълба на Умението. Обзе ме внезапното желание да вляза отново в него, да се потопя отново в онова безпокойно наслаждение на искрящия мрак. Имаше нещо там, нещо необятно и възхитително, нещо, с което копнеех да се слея. Можех да пристъпя отново вътре и да го намеря. Чакаше ме.

Поех си дълбоко дъх и се пресегнах с Умението към Копривка. Пусни птица да отлети до Върбов лес. Съобщи на Моли, че съм тук и в безопасност. Избери най-бързата птица, която ще намери път дотам.

Готово. А защо не ми съобщи преди да влезеш в камъка? Чух, че говори с някого в стаята:

— Той е тук. Прати момче с кон за него, веднага. — След това отново се съсредоточи върху мен. А ако беше излязъл безчувствен и ням, както правеше всички тези години?

Оставих упрека ѝ да ме подмине. Беше права, разбира се, и Сенч щеше да ми се ядоса. Не. Мисълта ме споходи със смразяваща тревога. Сенч можеше никога вече да не ми се ядоса. Закрачих към цитаделата и не можах да се овладея и да не затичам. Пресегнах се отново към Копривка с Умението. Стражите на портата знаят ли, че идвам?

Самият крал Предан им нареди да очакват холдър Беджърлок с важно съобщение за мен от майка ми. Никой няма да те задържи. Ще пратя момче с кон.

Ще стигна там преди да е излязъл от конюшнята.

Затичах.

Спалнята на Сенч беше огромна. И тиха като смърт. Беше на същия етаж с кралския апартамент на Предан и се съмнявах, че покоите на краля са толкова разкошни като тези на стария убиец, превърнат в кралски съветник. Стъпалата ми потънаха в дебелите мъхнати зелени пътеки. Тежките завеси над прозорците не пропускаха нито лъч дневна светлина. Вместо нея примигващи свещи изпълваха стаята с аромата на топящ се пчелен восък. В тлеещия месингов мангал до леглото дим от тонизиращи билки сгъстяваше въздуха. Покашлях се и тръгнах почти слепешком към леглото. До него имаше кана и пълна чаша.

— Чиста вода ли е? — попитах суетящите се около Сенч знахари и някой потвърди. Изпих чашата и се изкашлях отново. Все още се мъчех да си оправя дъха от стремглавото тичане нагоре по широките стъпала на замъка.

Крал Предан идваше някъде зад мен, както и Копривка. Шишко седеше на столче в ъгъла, простодушното му лице беше подпухнало от тъга и сълзи. Музиката му на Умение бе приглушена погребална песен. Той примижа към мен, а после жабешката му уста се разтвори в добродушна усмивка.

— Знам те — каза ми.

И аз те знам, стари приятелю, изпратих му с Умение. Изтласках от мислите си това, че се е състарил толкова бързо. С тези като него става така. Вече бе живял по-дълго, отколкото биха очаквали знахарите на Бъкип.

Сенч се прави на умрял, предаде ми той разтревожено.

Ще направим каквото можем да го събудим, уверих го.

Стабилен, брат на моята Копривка и вече част от котерията на Умелите на краля, стоеше от едната му страна. Кимнах му за поздрав. Бях се проврял между суетящите се знахари и всевъзможните им помощници, за да стигна до леглото на Сенч. Стаята беше наситена с миризмата на разтревожени хора. Притискаха сетивото ми на Осезанието все едно газех през кошара, пълна с чакащи да бъдат заклани животни.

Не се поколебах.

— Дръпнете завесите и отворете прозорците. Пуснете светлина и въздух!

Един от знахарите се обади:

— Преценихме, че тъмното и тишината най-добре биха подпомогнали…

— Отворете ги! — отсякох, защото внезапен порой от спомени за първия ми крал, крал Умен, в една задушна стая, пълна с тежки миризми и дим от опиати, ме изпълни със страх.

Знахарите се вторачиха в мен, враждебни и неподвижни. Кой беше този непознат, да нахълта в покоите на лорд Сенч, да пие от чашата му и след това да им се разпорежда? Закипя негодувание.

— Отворете ги — отекна гласът на краля от прага и знахарите и помощниците им скочиха да се подчинят.

Обърнах се към Предан и попитах:

— Може ли да ги разкараш всичките?

Някой ахна.

— Кралю, моля ви — добавих припряно.

В напрежението на мига бях забравил, че гледат на мен просто като на Том Беджърлок, владелеца на Върбов лес. Напълно възможно беше да нямаха никаква представа защо съм повикан на съвет за здравето на Сенч. Помъчих се да се овладея. Видях как горчива и уморена усмивка трепна в ъгъла на устните на Предан, докато се разпореждаше стаята да се разчисти от струпалите се знахари. Щом светлината, и въздухът освежиха стаята и тълпата намаля, напрежението над сетивата ми се облекчи. Без да моля за разрешение, дръпнах завесите на леглото и ги разтворих широко. Копривка ми помогна. Последните лъчи на залеза паднаха над леглото и на лицето на моя стар наставник, стария ми приятел, стария ми роднина Сенч Звездопад. В гърдите ми се надигна отчаяние.

Беше смъртноблед. Устата му беше отворена, долната челюст увиснала и изкривена настрани. Затворените му очи бяха хлътнали. Отокът, който бях успял да зърна при връзката си с Копривка, се бе разширил и бе затъмнил половината му лице. Хванах ръката му и бях възнаграден с Осезание за живота му. Усещането не беше силно, но го имаше. Беше прикрито от струпалите се лечители при влизането ми. Устните му бяха напукани, езикът му — посивял. Взех чиста кърпа, намокрих я в каната и я допрях до устните му, после му затворих устата. Избърсах набръчканото му лице. Беше използвал Умението, за да забави ерозията на годините, но никаква магия не може да обърне нишката на времето, нито дирите, които то оставя по тялото. Опитах се да предположа истинската му възраст. Смятал го бях за старец още когато ме взе за свой чирак преди четирийсет години. Реших, че не искам да знам, и насочих ума си към по-полезни задачи. Намокрих отново кърпата и внимателно я сложих на отока. Попитах:

— Опитахте ли се да изцерите това? Дори да не можем да стигнем до него с Умението, изцеряването на тялото би могло да освободи ума му да се върне при нас.

— Разбира се, че опитахме. — Простих на Предан раздразнението в гласа му. — Опитахме се да проникнем в него, но напразно.

Оставих кърпата и седнах на ръба на леглото. Ръката на Сенч в моята бе топла. Затворих очите му. През пръстите си почувствах костите, мускулите и плътта. Помъчих се да пробия през физическото усещане и да стигна до възприятията на Осезание, каквито не бях изпитвал от години. Помъчих се да навляза в тялото му с мислите си, да се домогна до онова, което беше здраво и добро в потока на кръвта и в дъха му. Не можех. Натисках, но преградите не поддаваха.

Прегради. Отдръпнах се от тях и отворих очи. Изрекох на глас стъписването си.

— Преграден е. Изолиран е от Умението. Както Рицарин е направил на Бърич.

Шишко се поклащаше в ъгъла. Погледнах го и той се присви. Погледна ме с гуреливите си очички.

— Я. Я! Затворено като сандък. Не мога да вляза.

Поклати важно глава и езикът му се изви над горната устна.

Кралят стоеше смълчан до леглото на Сенч, младият му вълкохрът бе опрял глава на коляното му. От кралската котерия тук бяха само Копривка и Стабилен. Това ми подсказа, че официалната котерия вече е сляла силата си и са се опитали да проникнат в Сенч. И се бяха провалили. Това, че Копривка бе прибягнала до мен и че бе довела Шишко, говореше ужасно много. Като Майсторка на Умението за краля, тя беше решила, че всички обичайни приложения на магията са неефикасни. Тези, които бяхме тук сега, бяхме хората, които щяха, ако им се заповядаше, да навлязат в опасни и непознати приложения на Умението.

Шишко, обичният ни полуидиот, беше изумително силен в магията, макар и не изобретателен. Самият крал притежаваше значителна дарба за нея, докато най-силният талант на Копривка беше в манипулирането на сънища с Умението. Брат ѝ Стабилен пък беше за нея резервоар от сила и тя можеше да му довери всякаква тайна. Но всички те гледаха мен, Самотника, копелето Пророк с необуздан и изменчив талант, сякаш аз бях единственият, който знае какво да направи.

Но аз не знаех. Не знаех повече за това, отколкото последния път, когато се бяхме опитали да изцерим заслонен човек с Умението. Не бяхме успели. Бърич беше умрял. В младостта си Бърич бил дясната ръка на Рицарин и източник на сила за бъдещия крал. Тъй че Бърич бил откъснат от своя крал, за да не го използват враговете на Пророците като проводник, през който да разкрият тайни на Рицарин. Вместо това стената го бе оставила недостъпен за магията, която можеше да го спаси.

— Кой е направил това? — Не можах да прикрия обвинението в гласа си. — Кой го е откъснал от Умението така?

Измяна от средата на самата котерия беше най-вероятното обяснение. Смразих се при тази мисъл. Умът ми на убиец вече бе свързал откъсването с падането му. Двойно коварство, за да бъде убит старецът. Отрязваш го от магията му, за да не може да извика за помощ, а след това го нараняваш тежко. Ако Сенч се бе оказал целта на такова коварство, кралят ли беше следващата мишена?

Крал Предан изпухтя от изненада и стъписване.

— За първи път чувам за това, ако си прав. Но не може да си прав. Само преди няколко дни двамата направихме малък експеримент с Умението. Достигнах го без усилие. Не беше заслонен. Въпреки цялата си практика никога не е бил изключително силен с Умението, но е много вещ с дарбата, която има. — Предан придърпа един стол от другата страна на леглото на Сенч, седна и ме погледна. — Казваш, че някой му е направил това?

— Какъв беше „малкият експеримент“? — настоях.

Всички се бяха взрели в краля.

— Нищо тъмно! Имаше блокче от черния камък, паметния камък от древната крепост на остров Аслевял. Той запечата мисъл в него, а след това я даде на вестоносец, който ми я донесе. Успях да извлека посланието му. Беше просто едно малко стихче, нещо за това къде растат теменужки в замъка Бъкип. С Умението потвърдих, че съм прав. Тъй че със сигурност можеше да прилага Умение достатъчно добре, за да го впечата в паметния камък и да получи отговора ми. Тъй че не беше заслонен в онзи ден.

Леко движение привлече окото ми. Стабилен беше отворил устата си и я затвори отново. Не беше кой знае каква диря, но трябваше да я проследя. Изгледах го рязко, изпънах пръст към него и настоях:

— Какво ти каза Сенч, което да не казваш на никого?

Устата му отново се отвори, само за един издайнически миг, и пак се затвори. Той поклати безмълвно глава и челюстта му се стегна. Беше син на Бърич. Не можеше да лъже. Поех си дъх и понечих да го притисна, но сестра му се оказа по-бърза. Копривка прекоси стаята на две крачки, пресегна се, сграбчи по-малкия си брат за широките рамене и опита да го разтърси. Беше все едно да видиш котенце да напада бик. Стабилен не помръдна при атаката ѝ, само отпусна глава.

— Кажи тайната! — настоя тя. — Познавам това изражение. Кажи тайната веднага, Стабилен!

Той наведе глава и затвори очи. Беше приклещен все едно по средата на мост, с двата края откъснати от брега. Не можеше да излъже и не можеше да наруши обещанието си. Заговорих бавно и спокойно, повече на Копривка, отколкото на него:

— Стабилен няма да наруши обещанието си. Не го моли за това. Но нека направя едно предположение. Талантът на Стабилен е да заема сила на някой, който може да борави с Умение. Да служи като човек на краля, ако на краля му потрябва допълнителна сила в момент на голяма нужда от Умение.

Стабилен кимна, явно в съгласие с онова, което вече знаехме за него. Някога и аз бях служил в това качество на крал Искрен. В миг на нужда и в своята неопитност бях позволил да ме изцеди и той се беше ядосал от това как за малко щеше да ми нанесе трайна вреда. Но Стабилен не беше като мен. Беше обучен специално за тази служба.

С усилие изградих логически замък от онова, което знаех за Сенч.

— Тъй че Сенч те призова. И взе от силата ти, за да… направи какво? Да направи нещо, което да изгори силата от него?

Стабилен стоеше съвсем неподвижен. Не беше това. Изведнъж разбрах.

— Сенч е извлякъл от силата ти, за да си постави преграда сам?

Стабилен неволно наведе за миг глава в знак на съгласие. Предан се намеси, разгневен от предположението ми.

— Това е безсмислено! Сенч винаги искаше повече от Умението, а не да бъде лишен от него.

Въздъхнах тежко.

— Сенч обича тайните си. Сенч живее живота си в замък от тайни. Умението е път към ума на човек. Ако един силен Умел хване човек неусетно, може да му внуши каквото си иска и човекът ще го повярва. Кажи му, че корабът му е изправен пред голяма буря, и той ще обърне назад към безопасен пристан. Убеди един военачалник, че войската му е превъзхождана числено, и той ще смени тактиката си. Вашият баща, крал Искрен, прекара много от дните си, като прилагаше Умението точно така, за да отпрати Алените кораби от бреговете ни. Помислете за всички начини, по които сме използвали Умението през годините. Всички знаем как да вдигаме стени срещу други Умели, за да съхраним личното в живота си. Но ако знаете, че другите са по-силни в Умението от вас… — Не довърших думите си.

Предан изпъшка.

— Тогава ще потърсиш помощ, за да вдигнеш по-могъща стена. Такава, която няма да бъде разбита без твое съгласие, която само ти можеш да смъкнеш по своя воля.

— Ако си буден или в достатъчно съзнание, за да го направиш.

Изрекох последните думи тихо. По страните на Стабилен се стичаха сълзи. Толкова много приличаше на баща си, че буца заседна в гърлото ми. Копривка бе престанала да се опитва да ядоса по-младия си брат. Стоеше, отпуснала чело на гърдите му. Магическата музика Умение на Шишко забушува в буря от отчаяние. Пробих си път през нея, подредих мислите си и зададох въпрос на Стабилен:

— Знаем какво е станало. Не си нарушил обещанието си да не казваш. Но въпросът ми сега е друг. Щом си помогнал на боравещ с Умението да се прегради, знаеш ли как да пробиеш преградата?

Той стисна устни и поклати глава.

— Този, който е достатъчно силен да построи стена, би трябвало да е достатъчно силен да я разруши — заяви твърдо Предан.

Стабилен поклати глава. Когато заговори, гласът му бе натежал от болка. След като вече знаехме тайната, разбираше, че може да сподели подробностите.

— Лорд Сенч прочете за това в един от старите ръкописи. Става дума за защита, предложена за котерията най-близо до краля или кралицата, тъй че котерията да не може никога да бъде подкупена. Прави стена, която може да отвори единствено самият Умел. Или кралят, или кралицата, или който знае ключовата дума.

Погледът ми се впи в Предан. Той заговори веднага:

— Не я знам! Сенч никога не ми е споменал за такова нещо! — Опря лакът на коляно, отпусна чело на ръката си и изведнъж отново заприлича на разтревожено момче. Лошо.

Копривка се намеси:

— Ако не е казал на крал Предан, тогава ти трябва да я знаеш, Фиц. Ти винаги беше най-близо до него. Трябва да е един от двама ви. На кого другиго би я доверил?

— На мен не е — отвърнах рязко. Не добавих, че не бяхме говорили със Сенч от няколко месеца, дори и през Умението. Не беше разрив, а само въпрос на време. Бавно и постепенно се бяхме откъснали един от друг през годините. О, в изключително смутни времена той не се колебаеше да се пресегне към ума ми и да поиска мнението ми, или дори помощта ми. Но през годините трябваше да приеме, че нямаше да бъда притеглен отново в сложния танц, какъвто бе животът в замък Бъкип. Сега съжалявах за отдалечаването ни.

Потърках чело. Обърнах се към Шишко.

— Лорд Сенч казвал ли ти е някоя специална дума, Шишко? Която да запомниш?

Помъчих се да се усмихна успокоително. Чух как вратата на стаята се отвори зад мен, но задържах вниманието си върху Шишко.

Той почеса едното си малко ухо и изплези език, докато размишляваше. Наложих си търпение. След това той се усмихна и изправи рамене. Наведе се напред.

— Моля. Каза ми да запомня „моля“. И „благодаря“. Думи, за да получиш каквото искаш от някой. Не просто да грабнеш. Кажи „моля“, преди да вземеш нещо.

— Би ли могло да е толкова просто? — попита учудено Копривка.

— Свързано със Сенч? — чух гласа на Кетрикен. — И толкова просто? Абсолютно не. Този човек никога не прави нищо просто. — Обърнах се да погледна някогашната си кралица и въпреки сериозността на положението ни не можах да се сдържа да не ѝ се усмихна. Стоеше все така изправена и царствена. Както винаги, майката на краля бе облечена с простота, която щеше да изглежда по-подходяща за слугинче, само дето я носеше с невероятно достойнство. И властност. Русата ѝ коса, вече леко посребрена, се спускаше волно по гърба ѝ, покрай раменете на робата ѝ със синия цвят на Бъкип. Поредна аномалия. Беше окуражила Шестте херцогства да разширят търговията и през живота си бях видял как кралството ни прие с охота всичко, което по-широкият свят имаше да предложи. Екзотични храни от Острова на подправките, особени стилове облекло от Джамайлия и земите отвъд нея и чуждестранни техники за работа със стъкло, желязо и керамика бяха променили всеки аспект от живота в замъка Бъкип. Шестте херцогства изнасяха жито и овес, желязна руда и слитъци, бренди от Сандседж и чудесните вина от вътрешните херцогства. Горите на Планинското кралство се превръщаха в дървен материал и на свой ред се изнасяха в Джамайлия. Процъфтявахме и възприемахме с охота всяка промяна. Но тук беше бившата ми кралица, неподатлива на промените, които бе окуражавала, облечена просто и старомодно като слугиня от детството ми, без дори диадема, която да означи ранга ѝ като майка на краля.

Станах и се озовах в здравата ѝ прегръдка.

— Фиц — промълви тя в ухото ми. — Благодаря ти. Благодаря ти, че дойде и че пое такъв риск, като дойде толкова бързо. Когато чух, че Предан е предал на Копривка, че трябва да дойдеш веднага, бях ужасена. И изпълнена с надежда. Колко себични сме — да те откъснем от добре заслуженото ти място и да настоим, че трябва да дойдеш отново и да помогнеш.

— Винаги сте добре дошли за всякаква помощ, която мога да окажа. — Всякакво задържало се раздразнение, което бях изпитал от това, че бях принуден да използвам каменния стълб, изчезна при думите ѝ. Това бе нейното дарование. Кралица Кетрикен винаги бе признавала жертвите, които правеха хората в служба на трона на Пророците. В замяна на това винаги бе готова да пожертва собственото си удобство и сигурност за верните ѝ хора. В този момент благодарността ѝ изглеждаше честна отплата за опасността, пред която се бях изправил.

Тя ме пусна и се отдръпна.

— Тъй. Смяташ ли, че можеш да му помогнеш?

Поклатих глава със съжаление.

— Сенч си е поставил сам преграда, като онази, с която Рицарин е откъснал Бърич от Умението. Ако можеше да пробием през нея, сигурно бихме могли да помогнем на тялото му да се изцери, като обединим Умението си. Но той ни е изключил и е лишен от съзнание, за да ни допусне или да се изцери сам.

— Разбирам. А как е той?

— Губи сила. Усещам отпадане в жизнеността му дори за краткото време, откакто съм тук.

Тя трепна от думите ми, но знаех, че цени искреността. Разпери ръце и се обърна към всички ни:

— Какво можем да направим?

— Почти нищо — отвърна кралят. — Можем да върнем знахарите, но те като че ли само се дърлят помежду си. Един казва да го охладим с мокри кърпи, друг — да разпалим камината и да го завием с одеяла. Един искаше да му пуснем кръв. Не мисля, че някой от тях всъщност има цяр за такова нараняване. Ако не направим нещо, подозирам, че ще умре преди да са изтекли още две нощи. — Смъкна короната си, прокара длани през косата си и отново я нахлузи на главата си. — О, Сенч — отрони той с укор и молба в гласа. После се обърна към мен. — Фиц. Сигурен ли си, че не си имал съобщение от него, било на хартия или с Умението, в което би могло да се намеква за ключа, с който да го отворим за нас?

— Нищо. Нищо от месеци.

Кетрикен ни огледа един по един, после каза:

— Един от нас знае. — Изрече го бавно и уверено. И добави: — Мисля, че най-вероятно си ти, Фиц.

Вероятно беше права. Погледнах Стабилен и попитах:

— Как човек използва тази ключова дума, ако я знае?

Той изглеждаше неуверен.

— Не ми обясни това, но подозирам, че е нещо, което му изпращаш с Умение, и то ти позволява да проникнеш.

Сърцето ми изведнъж се сви. Беше ли имал Бърич ключова дума, нещо, което би ми позволило да стигна до него? Ключ, който Рицарин да е отнесъл в гроба си след така наречената „злополука“? Изведнъж ми призля, понеже разбрах, че съм можел да спася Бърич от смърт, ако бях знаел ключа му. Е, това нямаше да се повтори. Кетрикен беше права. Сенч беше твърде умен, за да е заключил, без да довери ключа на някого от нас.

Хванах ръката на Сенч с две ръце. Вгледах се в изпитото му лице, в устните му, които леко потрепваха при всеки изпуснат дъх. Съсредоточих се и отново се пресегнах с Умението. Духовната ми хватка върху него се изплъзваше все едно се опитвах да задържа стъклено кълбо с насапунисани ръце. Стиснах зъби и направих нещо, което той винаги бе порицавал. Намерих го с Осезанието си, съсредоточих се върху дивия живот, който усещах, че глъхне в него, а след това проникнах с Умението. Започнах със списък от имена. „Рицарин. Искрен. Умен. Звездопад. Пророка. Бърич. Кетрикен“. Изредих всеки, който ни е скъп, с надеждата да трепне някакъв отклик. Нямаше нищо. Завърших с „Лейди Дайми. Лорд Златен. Слинк“.

Отказах се от списъка и отворих очи. Стаята бе тиха. Крал Предан още седеше от другата страна на леглото. В прозореца зад него слънцето потъваше на хоризонта.

— Отпратих другите — каза той тихо.

— Нямах късмет.

— Знам. Слушах.

Вгледах се в моя крал в този миг на уязвимост. Двамата с Копривка бяха почти на една възраст и си приличаха в дискретни неща, стига човек да знае как да ги потърси. Имаха тъмната къдрава коса, присъща за родословната линия на Пророка. Копривка имаше прав нос и решително стегната уста, както и той. Но Предан бе израснал по-висок от мен, докато Копривка не беше много по-висока от майка си. Сега седеше, събрал длани в молитвен жест, и очите му бяха тъжни. Моят крал. Третият крал Пророк, комуто служех.

Той се изправи, изпъшка и разкърши гръб. Хрътката му повтори движенията му — надигна се и се протегна. Кралят отиде до вратата, отвори я и каза:

— Храна, моля. И паница вода за Ловец. И бренди също. Две чаши. Уведомете лейди майка ми, че още нямаме никакъв успех. — Затвори вратата и отново се обърна към мен. — Какво? Защо се усмихваш?

— Какъв крал си станал, Предан! Искрен щеше да се гордее с теб. Същият беше, можеше да каже „моля“ и на най-низшия слуга, без нотка ирония. Тъй. Не сме говорили от месеци. Как е короната?

В отговор той я смъкна, тръсна глава и прокара пръсти през косата си. Остави я на масичката до леглото на Сенч и рече:

— Тежка е понякога. Дори тази, а официалната, която трябва да нося, когато отсъждам, е още по-зле. Но трябва да се носи.

Знаех, че няма предвид същинската ѝ тежест.

— А кралицата ти? И принцовете?

— Те са добре. — Въздъхна. — Липсва ѝ домът и свободата да бъде нарческа вместо кралицата на Шестте херцогства. Взе момчетата да посетят майчиния ѝ дом. Знам, че е обичайно за народа им майчиното родословие да е важното, но и майка ми, и Сенч са убедени, че съм глупав да излагам наред толкова често и двамата си сина на риск по море. — Усмихна се със съжаление. — И все пак ми е трудно да ѝ откажа каквото поиска. А и тя изтъква, че са толкова нейни синове, колкото и мои. След като Благоденствие падна лошо на един лов миналата зима, тя сравни това, което правя с тях, с взимането им отвъд морето. И се терзае, че все още не е родила дъщеря за майчиния си дом. Докато за мен беше почти облекчение, че имаме само синове. Ако не се налагаше изобщо да се изправям пред проблема къде ще бъде отгледана дъщеря ми, щях да го смятам за благословия. Но тя се тревожи, че вече изкара четири години без бременност. Е… — Въздъхна.

— Млада е все още — казах. — Ти си… на колко, едва трийсет? А тя е още по-млада. Имате време.

— Но имаше две помятания… — Думите му заглъхнаха и той се вторачи в сянката в ъгъла. Кучето в краката му изскимтя и ме погледна обвинително. Предан отпусна ръка на гърба му. За миг всички се смълчахме. После, явно за да смени насоката на разговора ни, кралят кимна към Сенч. — Той потъва, Фиц. Какво ще правим?

Почукване на вратата ни прекъсна. Станах и отидох да я отворя. Влезе паж с поднос с храна. Последваха го други трима, един с гарафа с топла вода, леген и парцали, а другият с брендито и чашите. Момичето влезе последно, понесло масичка и малко запъхтяно от усилието. Двамата с Предан се бяхме смълчали, докато поставяха яденето ни и водата за измиване. Пажовете се подредиха, поклониха се едновременно и изчакаха да получат благодарностите на Предан, преди да се оттеглят. Когато вратата се затвори, махнах към масичката. Ловец вече беше до купата си с вода и лочеше шумно.

— Ще ядем. Ще пием. И ще опитваме отново — казах.

Посред нощ, на светлината на свещите, накиснах кърпа и навлажних устните на Сенч. Чувствах се като бдящ до леглото на смъртник. Вече отдавна се бях отказал от изреждането на характерни думи и просто подех дълъг монолог за всички неща, които си спомнях, че бях правил с него по време на чирачеството ми за убиец. Бях почнал от времето, когато ме учеше да смесвам отрови, и бях стигнал до дивата ни езда до Фордж. Бях изредил дълъг низ от стихове за целебните свойства на билки. Бях припомнил споровете ни, както и миговете, когато сме били най-близки, все с надеждата, че някоя случайна дума би могла да се окаже ключът. Нищо не беше подействало. Предан беше останал на бдение с мен. Другите бяха идвали и си бяха отивали през нощта, влизаха и излизаха като сенки. Шишко поседя с нас известно време, предлагаше ни безполезно думи, които вече бяхме опитали. Копривка отиде в стария кабинет на Сенч и прерови свитъците и другите неща на масата му. Донесе ги, за да ги огледаме. Нищо не ни даде следа. Надеждата ни се беше разхлабила като подгизнала превръзка върху забрала рана. Преминал бях от плах оптимизъм към желанието всичко да свърши.

— Опитахме ли с имената на билки?

— Да. Не помниш ли?

— Не — призна Предан. — Твърде съм уморен. Не мога да мисля какво сме опитали и какво не сме.

Оставих ръката на Сенч върху бавно надигащите му се и падащи гърди и се преместих до масата, където бяха струпани негови вещи. На светлината на полуизгорелите свещи видях свитък на Умението за влагане на послание в камък, свитък за правене на сирене и стар ръкопис за гадаене на бъдещето в купа с вода. Освен тях имаше блок от паметен камък без нищо, вложено в него, острие от счупен нож и винена чаша с повехнали цветя в нея. Предан бавно се приближи и застана до мен.

— Счупеният нож? — попита.

Поклатих глава.

— Маловажно е. Винаги избързваше и се опитваше да отваря разни неща с нож. — Бутнах с пръст паметния камък. — Откъде е това? От Аслевял?

Предан кимна.

— Направи няколко пътувания през последните пет години. Беше развил силно любопитство за всичко, което ти му беше казал. Никой от нас не одобряваше авантюрите му, но познаваш Сенч. Не му трябва ничие одобрение освен собственото му. След това изведнъж спря да ходи. Подозирам, че се е случило нещо, което го е уплашило и го е върнало към благоразумието, но така и не каза за него. Твърде горд беше, подозирам, и не искаше някой от нас да получи удовлетворението да каже: „Предупредихме те“. При едно пътуване намерил пръснати блокове паметен камък и донесе цяла торба. Някои пазеха спомени, повечето поезия и песни. Други бяха празни.

— И е сложил нещо в един от тях и ти го е пратил.

— Да.

Гледах го. Той се надигна бавно, отчаянието на лицето му се бореше с облекчението.

— О, това е ключът, нали?

— Помниш ли какво гласеше?

— Абсолютно. — Отиде до Сенч, седна и хвана ръката му, за да направи контакта на Умение по-лесен. Заговори високо: — „Където цъфнат теменужки в дамски скут, там паяк стар и хитър примката си сплита“.

И двамата се усмихвахме. Но след миг усмивката на Предан помръкна и аз попитах:

— Какво не е наред?

— Никакъв отклик. Невидим е за Умението ми.

Бързо седнах и аз и хванах другата ръка на Сенч. Съсредоточих се и използвах и глас, и Умение.

— Където цъфнат теменужки в дамски скут, там паяк стар и хитър примката си сплита.

Нищо. Ръката на Сенч лежеше отпусната в моята.

— Може би е твърде слаб, за да реагира — предположи Предан.

— Шшт. — Замислих се. Теменужки в дамски скут. Теменужки в дамски скут. Имаше нещо, нещо отдавнашно. И изведнъж се сетих. Статуята в Женската градина. В задния ъгъл на градината, сред гъсталак от сливови дръвчета. Там, където сенките бяха дълбоки и прохладни дори в разгара на лятото, имаше статуя на Еда. Седнала, с отпуснати в скута ѝ ръце. Спомних си малките стръкчета папрат, израснали в мъхестите гънки на роклята ѝ. И да — теменужки в скута ѝ.

— Трябва ми факла. Знам къде е скрил ключа. Трябва да ида до Женската градина и статуята на Еда.

Сенч изведнъж вдиша дълбоко. За миг се уплаших, че това е сетният му дъх. А Предан възкликна:

— Това е ключът! Старият паяк е Сенч. Еда, в Женската градина.

Щом изрече името на богинята, все едно тежки завеси се раздвоиха и Сенч се отвори за Умението. Предан отпрати призив Умение за Копривка, Шишко и Стабилен.

— Има ли силата за това? — попитах, защото знаех добре как едно насилено изцеряване изгаря безмилостно всички резерви на човешкото тяло. Самата магия не лекува. Тя само принуждава тялото да ускори процеса.

— Можем да оставим това, което е останало от силата му, бавно да бъде погълнато от умирането, или да я изгорим, опитвайки се да го изцерим. Ако ти беше Сенч, кое щеше да предпочетеш?

Стиснах зъби. Не знаех. Знаех, че Сенч и Предан веднъж бяха взели това решение вместо мен, и все още живеех с последствията. Тяло, което настойчиво възстановяваше всяка нанесена му щета, все едно дали го исках, или не. Но разбира се, можех да спестя тази съдба на Сенч. Щях да разбера кога да спра лечението. Взех това решение и отказах да мисля дали е изборът, който би направил самият Сенч.

Подсилих връзката си на Умение с Предан и двамата потънахме в Сенч. Усетих смътно, че Копривка дойде да се присъедини към нас, а после Шишко, сънлив, но подчинил се на зова, и най-сетне Стабилен, нахлул да добави силата си в слятото ни усилие.

Поведох аз. Не бях най-силният от Умелите тук. Най-силният беше Шишко, с природния му талант, прикрит от фасадата на простодушието му. Стабилен беше следващият, кладенец на сила за боравещ с Умение, но като че ли неспособен да бръкне в самия себе си и да я приложи сам. Предан беше по-добре обучен в различните приложения на Умението от мен, а Копривка, дъщеря ми, по-интуитивна в боравенето с магията. Но поведох аз, заради годините си и трудно натрупаното знание как е сглобено човешкото тяло. Сенч лично ме беше учил, макар и не като лечител, а като професионален убиец, за да знам къде един притиснат пръст може да задави човек или малко острие да накара да блика кръв с всеки удар на сърцето му.

Въпреки това не „погледнах“ в тялото на Сенч с Умението си. По-скоро се вслушах в тялото му и усетих къде то се бори да се изцери само. Влях сила и цел в това усилие и използвах знанието си, за да я приложа там, където нуждата бе най-голяма. Болката не винаги е най-добрият показател за едно увреждане. По-голямата болка може да заблуди ума да помисли, че е на мястото на най-голямото увреждане. И тъй, както се бяхме свързали към Сенч, заплувахме срещу прилива на болката и страха му, за да видим скритите повреди зад костта на черепа му, мястото на свиване там, където кръвта преди беше текла свободно, гънката с насъбрала се кръв, станала отровна.

Разполагах с общата сила на обучена котерия, нещо, което не бях изпитвал никога. Усещането беше замайващо. Привлякох вниманието им към онова, което исках да се възстанови, и те обединиха силата си, за да убедят тялото на Сенч да съсредоточи енергията си там. Беше толкова лесно! Изкусителните възможности се разгърнаха пред мен в пищно пано. Какво можех да постигна! Можех да пресътворя човек, да го върна в младостта! Но нямах право да похарча монетите на плътта на Сенч. Имахме сила за това в излишък, но Сенч нямаше. И тъй, когато почувствах, че сме отдали на тялото му толкова от силата, колкото то можеше да усвои и насочи добре, оттеглих котерията, изкъшках ги извън плътта на Сенч като пилци, нахлули в градина.

Отворих очи в помръкналата стая насред кръг от тревожни, осветени от пламъчетата на свещи лица. Вадички пот браздяха лицето на Стабилен, яката на ризата му беше мокра от нея. Дишаше като вестоносец, току-що донесъл спешно съобщение. Копривка беше отпуснала брадичка в дланите си, пръстите ѝ закриваха лицето ѝ. Шишко беше зяпнал, а косата на краля беше потна и полепнала по челото му. Примигнах и усетих далечния барабанен тътен на идващото главоболие. Усмихнах им се.

— Направихме каквото можем. Сега трябва да го оставим на спокойствие и да позволим на тялото му да си свърши работата без бързане.

Изправих се бавно.

— Вървете си. Идете да си отдъхнете. Точно сега няма какво повече да се направи. — Прогоних ги от стаята въпреки неохотата им да напуснат. Стабилен вече се беше отпуснал на ръката на сестра си. — Нахрани го — прошепнах, докато минаваха покрай мен, и дъщеря ми кимна. Шишко се ухили и ги последва. Само Предан дръзна да ми се опълчи. Настани се отново до леглото на Сенч. Кучето му въздъхна и се смъкна на пода в краката му. Поклатих им глава, седнах пак, пренебрегнах ги и посегнах към съзнанието на Сенч.

Сенч?

Какво се е случило? Какво стана с мен? Умственият му допир беше замаян и объркан.

Паднал си и си си ударил главата. Беше в безсъзнание. И тъй като се беше затворил за Умението, се оказа трудно да те достигнем и изцерим.

Усетих мигновената му паника. Той се пресегна към тялото си. Напомни ми за човек, който опипва джобовете си, за да се увери, че някой джебчия не го е обрал. Разбрах, че е намерил дирите, които бяхме оставили, и е видял колко са широки. Толкова съм слаб. Едва не умрях, нали? Дай ми вода. Защо ме остави да затъна толкова дълбоко?

От укора му в душата ми припламна искра гняв. Казах си, че не е моментът сега. Поднесох чашата до устните му и подпрях главата му с ръка. Без да отваря очи, той опря немощно устни до ръба на чашата и шумно засърба. Напълних я отново и този път Сенч пи по-бавно. Когато завъртя глава в знак, че е пил достатъчно, оставих чашата настрана и попитах:

— Защо направи такава глупост? Дори не каза на някого от нас, че си се блокирал срещу Умението. И защо изобщо трябваше да го правиш?

Все още беше твърде слаб, за да говори. Хванах отново ръката му и мислите му докоснаха моите.

За да защитя краля. Знам твърде много от тайните му. Твърде много тайни на Пророка. Не можем да оставим такава пролука в бронята. Всички котерии трябва да се затворят.

Тогава как бихме се достигали един друг?

Заслонен само когато спя. Ако съм буден, ще усетя кой се пресяга към мен.

Ти не спеше. Беше в безсъзнание и имаше нужда от нас.

Едва ли. Просто… лош късмет. А и ти дойде. Разбра гатанката.

Мислите му гаснеха. Знаех колко е изтощен. Собственото ми тяло бе започнало да ми крещи за отдих. Боравенето с Умение е сериозна работа. Изтощително като лов. Или битка. Беше битка, нали? Нахлуване в личната територия на Сенч…

Трепнах и се събудих. Все още държах ръката на Сенч, но той вече спеше дълбоко. Предан се беше отпуснал на стола си от другата страна на леглото и похъркваше. Кучето вдигна глава, изгледа ме за миг и отново смъкна глава на предните си лапи. Всички бяхме изтощени. На сетните пламъчета на догарящите свещи огледах изтерзаното лице на Сенч. Изглеждаше сякаш е постил седмици — виждах очертанията на черепа му. Ръката, която все още държах, беше снопче кости в торбичка кожа. Щеше да оживее, но щяха да му трябват дни, докато възстанови теглото и силата си. Е, утре щеше да има вълчи апетит.

Гърбът ме болеше от спането в стола. Килимите на пода бяха дебели и подканящи. Проснах се на пода до леглото като вярно куче. Заспах.

Събудих се, понеже Шишко ме настъпи по ръката. Надигнах се с ругатня и едва не избих подноса от ръцете му.

— Не се спи на пода! — сгълча ме той.

Вдигнах се, свил натъртените си пръсти под мишницата си. Трудно беше да се оспори забележката на Шишко. Смъкнах се отново в познатия ми стол. Сенч беше седнал в леглото. Приличаше на скелет и усмивката му заради моето неудобство беше наистина плашеща. Столът на Предан беше празен. Шишко сложи подноса в скута на Сенч. Надуших чай, сухари и затоплен конфитюр. В купа на подноса имаше рохко сварени яйца, намазани с масло и поръсени със сол и пипер, и няколко дебели резена бекон. Искаше ми се да ги грабна и да ги излапам. И всичко друго. Мисля, че ми е проличало, защото костеливата усмивка на Сенч се разшири. Не проговори, но махна с ръка да ме разкара.

Някога щях да тръгна право към кухните. Като момче бях галеникът на готвача там. Като юноша и младеж се бях хранил с дворцовата стража в шумната им и разхвърляна трапезария. Сега потърсих крал Предан с Умението и го попитах дали вече се е нахранил. Веднага бях поканен да ида при него и майка му в един частен салон. Тръгнах натам с предчувствието за вкусна храна и приятния разговор, който щеше да я придружи.

Кетрикен и Предан ме очакваха. Кетрикен, вярна на планинското си потекло, беше станала рано и бе хапнала леко. Все пак сподели масата с нас, с фина чашка със светъл чай, димяща пред нея. Предан беше гладен като мен и дори по-уморен, тъй като беше станал рано, за да сподели с майка си подробностите около лечението на Сенч. Влезе малък керван от пажове с храна и ни я подредиха на масата. Предан ги освободи, вратата се затвори и останахме донякъде насаме. Освен поздрава за добро утро Кетрикен запази мълчание, докато пълнехме първо блюдата, а след това — коремите си.

След като опразнихме първите си блюда Предан заговори, понякога с пълна уста, докато аз се хранех. Знахарите посетили лорд Сенч, докато бях спал. Ужасили се, като видели колко е изтощен, но апетитът и сприхавото му настроение ги убедили, че ще се оправи. На Стабилен височайшо му бяха забранили да отдава сила на Сенч при всякакъв опит отново да се заключи. Предан се надяваше, че това ще е достатъчно, за да се предотвратят бъдещи злополуки. Лично аз подозирах, че Сенч винаги би могъл да намери начин да подлъже Шишко да му помогне.

Когато позабавихме темпото на тъпченето, Кетрикен ни наля чай за трети път и заговори тихо:

— Още веднъж, Фицрицарин, ти се отзова на отчаяния ни зов. Разбираш колко много все още се нуждаем от теб. Знам, че сега се наслаждаваш на кроткия си живот, и няма да споря, че си го заслужил. Но ще те помоля да обмислиш дали да не прекарваш може би по един месец всеки сезон тук в замък Бъкип с нас. Сигурна съм, че лейди Моли ще се радва да е по-близо до Копривка и Стабилен през тези периоди. Пъргав също наминава често. Синовете ѝ сигурно ѝ липсват, а знам, че за нас би било чудесно да си тук.

Беше стар спор. Тази покана ми беше правена много пъти, под всевъзможни форми. Бяха ми предлагани покои в цитаделата, чудесна къща на върха на скалите с възхитителна гледка над водите долу, уютна къщичка на края на овчарските ливади, а сега — предложението да наминаваме като гости четири пъти в годината. Прочетоха отговора в очите ми.

За мен не беше въпрос това къде живея. Въпросът беше, че не исках да съм ежедневно в течение на политиката като един от Пророците. Преди време Предан бе изказал мнението, че е минало достатъчно време и едва малцина ще се интересуват дали Фицрицарин Пророка чудодейно е възкръснал от мъртвите, с колкото и безчестие да беше свързано това за мен. Съмнявах се. Но дори като холдър Том Беджърлок, дори като лорд Беджърлок, както бяха предложили, не желаех да заплувам отново в тези води. Теченията им неизбежно щяха да ме повлекат надолу и надалече от Моли и да ме удавят в политиката на Пророците. Те го знаеха толкова ясно, колкото и аз.

Тъй че казах само:

— Ако имате спешна нужда от мен, винаги ще дойда. Мисля, че съм го доказвал това, непрекъснато. И след като веднъж съм използвал камъните, за да пристигна тук бързо, ако нуждата ме притисне, вероятно бих го направил отново. Но не мисля, че ще живея повече между стените на крепостта, нито че ще бъда съветник на трона.

Кетрикен си пое дълбоко дъх, сякаш се канеше да заговори, но Предан каза кротко:

— Майко.

Не беше упрек. Може би напомняне, че сме тъпкали по тази пътека и преди. Кетрикен ме погледна и се усмихна.

— Мило е от ваша страна, че ме поканихте — казах ѝ. — Наистина. Ако не бяхте, щях да се опасявам, че вече ме смятате за безполезен.

Тя отвърна на усмивката ми и с Предан си довършихме яденето. Когато станахме, казах:

— Ще навестя Сенч и ако ми се стори достатъчно силен, за да не се боя за него, искам да се върна във Върбов лес днес.

— През Камъните ли? — попита Кетрикен.

Исках ужасно да съм си у дома. Затова ли толкова ме изкушаваше тази мисъл? Или беше съблазънта на течението Умение, което се носеше така дълбоко и бързо зад онези мрачни повърхности? И двамата ме гледаха съсредоточено. Предан заговори тихо:

— Спомни си какво ти каза Черния. Използването на Камъните твърде често в бърза последователност е опасно.

Нямаше нужда да ми се напомня. Споменът как бях изгубил седмици в един каменен стълб ме смрази. Поклатих глава, едва способен да повярвам, че изобщо съм помислил да използвам порталите на Умението за връщането си.

— Мога ли да заема кон?

Предан се усмихна.

— Можеш да имаш всеки кон в конюшнята, Фиц. Знаеш това. Избери си добър жребец за разплод.

Знаех това. Но не беше нещо, което да мога да приема за подразбиращо се.

Следобеда отидох да видя стареца. Сенч седеше подпрян на многобройни възглавнички във всякакви оттенъци на зелено кадифе. Завесите на леглото му бяха издърпани и стегнати с тежки въжета от сукана коприна. Въженцето на звънеца бе поставено така, че да му е подръка, както и една нощна масичка с купа плодове. Имаше и плодове и ядки, които не познавах, свидетелство за оживената ни търговия с нови партньори на юг. Косата му бе току-що сресана и вързана на воинска опашка. Беше прошарена със сиво, когато за пръв път го срещнах. Сега блестеше като чисто сребро. Моравата подутина и отокът бяха изчезнали и на мястото им бе останала само жълтеникавокафява сянка. Зелените му очи грееха ярки като излъскан нефрит. Но тези признаци на здраве не можеха да възстановят плътта, която бе изгубил от принудителното ни лечение. Беше много жизнен скелет, но все пак скелет, помислих си. Щом влязох в стаята, той остави настрани един свитък.

— В какво си се облякъл? — попитах с любопитство.

Той се огледа без ни най-малка сянка на гузност.

— Мисля, че се казва спален жакет. Дар от една джамайлийска благородничка, която пристигна с търговски пратеник преди няколко месеца. — Приглади с пръсти тежко извезания ръкав. — Доста удобен е всъщност. Замислен е да пази раменете и гърба топли, ако човек реши да остане в леглото и да чете.

Придърпах едно столче до леглото му и седнах.

— Изглежда доста специализирано облекло.

— Доста по джамайлийски, да. Знаеш ли, че те имат специални халати, които носят, докато се молят на своя двулик бог? Носиш го от едната страна, ако молиш за нещо мъжкия аспект, и го обръщаш, ако се молиш на женския аспект. И… — Поизправи се в леглото и лицето му стана по-оживено, както ставаше винаги, когато го завладееше някой от интересите му. — Ако една жена е бременна, носи един вид облекло, за да си осигури момче, и друг — за дъщеря.

— И това действа? — попитах невярващо.

— Предполага се, че помага, но не абсолютно. Защо? Вие с Моли още ли опитвате за дете?

Сенч никога не беше смятал никоя част от живота ми за лична, откакто бе научил за съществуването ми. И никога нямаше да го направи. Беше по-лесно да му кажа, отколкото да го укоря.

— Не всъщност. Не ни е останала никаква истинска надежда. Тя казва, че вече е преминала годините си за раждане. Копривка ще е единствената ни дъщеря.

Лицето му омекна.

— Съжалявам, Фиц. Знаех, че искаше…

Прекъснах го.

— Отгледах Хеп. И с Копривка тръгна добре, а Моли сподели всичките си по-малки деца с мен. Видях как Пламен и Справедлив отраснаха и станаха мъже, видяхме как двамата тръгнаха по пътя си. Това бяха добри години, Сенч. Не е добре човек да скърби по изгубени шансове. Имам Моли. И наистина, тя ми е достатъчна. Тя е моят дом.

И ето, че го отрязах успешно, преди да ме е замолил настойчиво да остана за седмица или две или да се преместя отново в замъка Бъкип, просто за един сезон, или за година-две. Увещанията му ми бяха толкова познати, колкото и тези на Кетрикен, но повече обагрени с вина, отколкото с дълг. Беше старец, а все още имаше много, на което да ме научи. Винаги съм бил най-обещаващият му ученик. Предан все още се нуждаеше от вещ убиец, а бях уникално оръжие с това, че младият крал можеше да говори с мен безмълвно чрез Умението. А и самото Умение. Все още имаше толкова много загадки за разкриване. Толкова много преводи да се направят, толкова много тайни и техники да се изровят от съкровището от ръкописи, които бяхме прибрали от Аслевял.

Знаех всичките му аргументи и основания. През годините ги бях чул всичките. И устоявах на всичките. Многократно. Но все пак играта трябваше да се изиграе. Беше се превърнала в нашия ритуал на сбогуване. Както и задачите, които ми възлагаше.

— Добре, щом няма да останеш и да свършим работата заедно — рече той все едно вече бяхме обсъдили всичко, — ще вземеш ли поне част от бремето със себе си?

— Както винаги — уверих го.

Той се усмихна.

— Лейди Розмарин е опаковала набор от свитъци за теб и е уредила муле от конюшните, което да ги носи. Мислеше да ги сложи в торба, но ѝ казах, че ще пътуваш с кон.

Кимнах мълчаливо. Преди години Розмарин беше заела мястото ми като негов чирак. Беше му служила двайсет години, вършейки „тихата работа“ на професионален убиец и шпионин за кралската фамилия. Не. Повече от двайсет. Неволно се зачудих дали и тя си е взела чирак.

Но гласът на Сенч ме върна към настоящето — той изброяваше някакви билки и корени, които искаше да му събера тайно. Отново подхвърли идеята си, че Короната трябва да прати чирак, ползващ Умението, във Върбов лес, за да осигурява бърза връзка със замък Бъкип. Напомних му, че като ползващ Умението бих могъл да я осигурявам и сам, без да приемам поредния му шпионин в домакинството си. Той се усмихна и отклони разговора към това колко често може да се използват Камъните и колко е безопасно. Като единственият жив човек, изгубвал се в Камъните и оцелял, обикновено бях по-резервиран от вечния експериментатор Сенч. Този път поне той не оспори мнението ми.

Покашлях се.

— Тайният ключ е лоша идея, Сенч. Щом трябва да имаш такъв, нека да е написано и оставено под опеката на краля.

— Всичко написано може да бъде прочетено. Всичко скрито може да бъде намерено.

— Това е вярно. Ето ти още нещо, което е вярно — мъртвият е мъртъв.

— Бил съм верен на Пророците през целия си живот, Фиц. Смъртта ми е за предпочитане пред това да бъда използван като оръжие срещу краля.

Болезнено бе да осъзная, че съм съгласен. И все пак казах:

— Тогава, по твоята логика, всеки член на котерията му би трябвало да е заключен за Умението. Всеки с отделна дума, която може да се открие, като се отговори на гатанка.

Пръстите му запълзяха по завивката като костеливи паяци.

— Така навярно би било най-добре, да. Но докато не успея да убедя останалите от котерията, че е необходимо, ще предприема стъпки да защитя най-ценния член на котерията от поквара.

Самомнението му както винаги беше високо.

— И това ще да си ти, така ли?

— Разбира се.

Погледнах го. Той се наежи.

— Какво? Не си ли съгласен с тази оценка? Знаеш ли колко много тайни тая за нашата фамилия? Колко много фамилна история и родословни линии, колко много знание за Умението вече са побрани в ума ми и на няколко прашасали свитъка, повечето от които са почти нечетливи? Представи си да попадна под нечия власт. Представи си някой да плячкоса мислите ми за тези тайни и да ги използва срещу царуването на Пророка.

Смразих се, щом осъзнах, че е абсолютно прав. Помислих и попитах:

— Можеш ли просто да ми кажеш думата, която ще използваш за своя ключ, и да ми се довериш, че ще я опазя в тайна?

Вече приемах, че ще намери начин да го направи отново.

Той леко се наведе към мен.

— Ще се съгласиш ли на заключване на ума ти от Умението?

Поколебах се. Не исках да го правя. Помнех твърде живо как бе умрял Бърич, изключен от помощта, която можеше да го спаси. И как Сенч за малко щеше да умре. Винаги бях вярвал, че при избор между изцеление с Умението и смърт вече бих избрал смъртта. Въпросът му ме накара да се сблъскам с истината. Не. Бих искал да има избор. И щеше да има повече, ако умът ми не бе заключен за тези, които можеха да ми помогнат.

Сенч се покашля.

— Добре, докато не си готов, ще направя каквото смятам за най-добре. Както и ти, сигурен съм.

Кимнах.

— Сенч, аз…

Той махна пренебрежително с ръка. Когато проговори, гласът му бе хриплив.

— Вече знам това, момче. И ще съм малко по-внимателен. Залавяш се с онези ръкописи колкото се може по-скоро, нали? Преводите ще са сложни, но не и извън способностите ти. А сега трябва да си отдъхна. Или да ям. Не мога да реша дали съм по-гладен или по-уморен. Лечението с Умение… — Поклати глава.

— Знам — казах. — Ще връщам веднага всеки преведен свитък. И ще пазя копие, скътано във Върбов лес. Ти си почивай. Трябва.

— Добре — обеща той.

Отпусна се на многото си възглавнички и уморено затвори очи. Измъкнах се безшумно от стаята. И преди слънцето да е залязло вече бях на път към дома.

4.

Съхраняване

Не знаех кой е баща ми, докато не пристигнах в замъка Бъкип. Майка ми била пехотинка в армията на Пророка през двете години, в които силите на Шестте херцогства се струпали на границата на Фароу и Халкида. Казваше се Хиацинт Звездопад. Родителите ѝ били земеделци. В годината на задушаващата болест и двамата умрели. Майка ми не можела да поддържа стопанството сама, тъй че дала земята под наем на братовчедите си и отишла в Байслоу да потърси препитание. Там станала войник за херцогиня Ейбъл от Фароу. Учили я на фехтовка и тя показала известни умения. Когато в пограничните земи избухнала война и кралят на Шестте херцогства дошъл лично, за да поведе войските си в бой, тя била там. Останала със силите на границата, докато армията на нашествениците не била изтласкана и не била установена нова граница.

Върнала се във фермата си във Фароу и ме родила. Един мъж, Рогон Здравите ръце, дошъл с нея и тя го взела за съпруг. Били служили заедно. Обичаше я. Към мен, нейния син копеле, не изпитваше особена обич и аз отвръщах на чувствата му съответно. При все това и двамата обичахме майка ми и бяхме обичани от нея, тъй че ще говоря за него честно. Той не разбираше нищо от земеделие, но се стараеше. Той беше бащата, когото знаех до деня, в който майка ми умря, и макар да беше груб човек, който ме смяташе за неприятна досада, съм виждал и много по-лоши бащи. Той правеше каквото смяташе, че един баща би трябвало да прави с момче. Учеше ме да се подчинявам, да работя здраво и да не оспорвам властимащите. Нещо повече, трепеше се с мама да съберат пари, за да мога да отида при местния писар и да се науча да чета и да смятам, умения, които той не притежаваше, но които майка ми смяташе за жизненоважни. Не мисля, че изобщо е разсъждавал дали ме обича, или не. Държеше се добре с мен. Мразех го, разбира се.

Все пак през онези последни дни от живота на майка ми двамата бяхме заедно в скръбта си. Смъртта ѝ стъписа и двама ни с толкова безсмислената и глупава орис, сполетяла една силна жена. Докато се качваше на плевника над обора с кравите, майка ми се хлъзна на старата стълба и една треска се заби дълбоко в китката ѝ. Тя я извади и почти не потече кръв. Но на другия ден цялата ѝ ръка беше отекла, а на третия ден тя умря. Толкова бързо. Погребахме я заедно. На следващата сутрин той ме качи на едно муле с пътна чанта, в която имаше ябълки, сухари и дванайсет резена сушено месо. Даде ми и два сребърника и ми каза да не се отбивам от Кралския път и че по него ще стигна до замъка Бъкип. Тикна в ръцете ми свитък, много овехтял, и ми каза да го предам на краля на Шестте херцогства. Лично. Знам, че Рогон Здравите ръце беше неук. Свитъкът сигурно беше написан от майка ми. Прочетох само единия ред на външната му страна: „Да се отвори само от краля на Шестте херцогства“.

„Детство“, Сенч Звездопад

Нахлуването на Сенч бе като шепот в ухото ми. Само че не можех да проспя този шепот. Нахлуването с Умение не може да се пренебрегне. Съжаляваш ли изобщо, че записваш всичко това, Фиц?

Сенч никога не спеше. Не спеше още когато бях момче и ми се струваше, че колкото по̀ остаряваше, толкова по-малко сън му трябваше. Поради това смяташе, че аз също никога не спя, и дори да задремех след ден изтощителен труд, с преградите, стегнати здраво около ума ми, той нахлуваше в спящите ми мисли с не повече усет за правото ми на личен живот, отколкото при влизанията му в спалнята ми, когато живеех в замъка Бъкип. Когато бях момче, той просто отключваше тайната врата към стаята ми и слизаше по скритото стълбище от закътаната си стая в кулата. Сега, цял живот по-късно и на дни разстояние, можеше просто да пристъпи в мислите ми. Умението, помислих си, е наистина чудесна магия, но и невероятна досада в ръцете на един старец.

Завъртях се в леглото си. Бях объркан. Гласът му отекваше в мислите ми все така властно и настойчиво, както докато бях момче, а той беше по-млад и мой наставник. Но не беше просто силата на думите му. Беше това, че контактът му с ума ми носеше отпечатъка на впечатлението, което бе оставил в мен. Точно както Копривка веднъж бе видяла в мен повече вълк, отколкото човек, и усещането ѝ, че съм див и настръхнал звяр, все още обагряше разговорите ни с Умение, така и със Сенч щях винаги да съм дванайсетгодишен и чирак, напълно на негово разположение.

Събрах силата си за Умение и на свой ред се пресегнах към него. Бях заспал.

Не е чак толкова късно! Добих представа за обкръжението му. Уютна стая. Беше се отпуснал на тапициран стол и гледаше огъня в камината. До лакътя му имаше масичка и подуших гъсто червено вино — той вдигна чашата — и миризмата на ябълкови дърва, горящи в камината му. Всичко това — толкова различно от ателието му на убиец над момчешката ми спалня в замъка Бъкип. Тайният шпионин, който бе служил на фамилията на Пророците, вече бе уважаван стар държавник, съветник на крал Предан. Понякога се чудех дали привилегиите на високия му сан го отегчават. Определено не!

Не толкова късно през нощта за теб, старче. Но аз прекарах часове в работа над архивите на Върбов лес тази вечер, а утре трябва да стана на разсъмване, за да отида на пазара на Крайречни дъбове да говоря с един изкупвач на въ̀лна.

Нелепо. Какво знаеш ти за въ̀лна и овце? Прати някой от овчарите си да говори с него.

Не мога. Моя задача е, не тяхна. Всъщност научих доста за овцете и въ̀лната през времето си тук. Отдръпнах се внимателно от Моли, преди да отметна завивките, и затърсих със стъпало халата, който бях хвърлил на пода. Намерих го, вдигнах го с крак и се загърнах. Минах безшумно през тъмната стая.

Макар и да не говорех на глас, не исках да рискувам да обезпокоя Моли. Не спеше добре напоследък и на няколко пъти я бях уловил, че ме гледа умислено. Нещо обсебваше мислите ѝ през деня и я оставяше неспокойна нощем. Копнеех да науча тайната ѝ, но бях достатъчно благоразумен, за да не настоявам. Когато станеше готова, щеше да я сподели с мен. Тази нощ поне спеше дълбоко и бях благодарен за това. Животът бе по-тежък за Моли, отколкото за мен. Болежките и неволите на стареенето ѝ налагаха дан, каквато аз не трябваше да плащам. „Нечестно“, помислих си, а после, щом се измъкнах от спалнята в коридора, прогоних тази мисъл.

Твърде късно.

Моли не е добре ли?

Нищо ѝ няма. От годините е.

Сенч, изглежда, се изненада. Не е нужно да изпитва тези болки. Котерията с радост би помогнала с малко преподреждане на тялото ѝ. Не голяма промяна, просто…

Тя не би приела подобна намеса, Сенч. Обсъждали сме го и това бе решението ѝ. Справя се с остаряването по своя си начин.

Както желаеш. Усетих, че според него отказът ми от намесата е глупав.

Не. Както желае тя. Умението наистина можеше да прогони много от болежките ѝ. Самият аз си лягах с болки, които на заранта изчезваха. Цената на тези малки изцерявания беше, че ядях като невидял. Не ме събуди заради здравето на Моли, нали? Добре ли си?

Да. Е, все още се възстановявам след лечението. Но иначе съм добре.

Тръгнах безшумно към малко използваното южно крило на къщата. Със свиването на домакинството ни с Моли сметнахме, че главната къща и северното крило са повече от достатъчно пространство за двама ни и за редките ни гости. Южното крило беше най-старата част на къщата, мразовито през зимата и прохладно лете. След като бяхме затворили повечето от него, се беше превърнало в последно убежище за скърцащи столове, клатещи се маси и всичко друго, което Ревъл сметнеше за твърде похабено за ежедневна употреба, но все още твърде добро, за да се изхвърли. Потръпнах, забързан по един тъмен коридор. Отворих тясна врата и в мрака се спуснах по слугинското стълбище. Продължих по още по-тесен коридор, върховете на пръстите ми забърсаха стената, а после отворих вратата на личния си кабинет. Няколко въглена още примигваха в камината. Заобиколих покрай раклите със свитъци и клекнах до огъня. Разбърках го, добавих още няколко цепеници, а след това седнах до него разтреперан, докато изчакам пламъците да се разбудят. Прозях се шумно. Давай по същество, старче!

Не. Не те събудих, за да обсъждаме Моли, макар да съм загрижен за здравето ѝ, тъй като влияе на щастието ти и на съсредоточеността на Копривка. Събудих те, за да ти задам един въпрос. Всичките ти записки и дневници, писани през годините… съжалявал ли си някога за всичкото това писане?

Замислих се за миг. Светлината от треперливите пламъчета на свещите танцуваше игриво по краищата на отрупаните с ръкописи лавици зад мен. Много от тънките свитъци бяха стари, някои — почти древни. Ръбовете им бяха опърпани, веленът зацапан. Копията ми на тези свитъци напоследък бяха направени на фина хартия, често подвързани заедно с преводите ми. Съхраняването на написаното на опърпаните велени беше работа, която ми носеше удоволствие и — според Сенч — все още беше мой дълг към него.

Но не за тези писания ме питаше Сенч. Имаше предвид многобройните ми усилия да съставя хроника на дните от своя живот. Видял бях много промени в Шестте херцогства, откакто бях отишъл в замъка Бъкип като кралско копеле. Видял бях как се променихме от изолирано и, човек би казал, изостанало кралство в могъщ търговски център. През годините бях станал свидетел на измяна, породена от зло, и на вярност, заплатена с кръв. Видял бях убийство на крал и като убиец бях потърсил своето възмездие. Бях пожертвал живота си и смъртта си за своята фамилия, неведнъж. Видял бях да умират приятели.

На определени интервали през живота си се бях опитвал да запиша всичко, което бях видял и сторил. И твърде често припряно бях унищожавал тези записки от страх, че може да попаднат в неподходящи ръце. Потръпнах, щом си помислих за това. Съжалявам само за времето, което похабих в писане, след като трябваше да ги изгарям. Винаги си мисля за онова време, прекарано в грижливо писане, само за да изгори след това на пепел за няколко минути.

Но винаги започваше да пишеш отново. Да записваш.

Почти се засмях на глас. Да. И всеки път, когато го правех, откривах, че историята се е променила с промяната на гледната ми точка към живота. Имаше няколко години, през които си въобразявах, че съм голям герой, и други времена, когато се виждах като злочест и несправедливо угнетен от живота. Мислите ми се зареяха за миг. Пред целия кралски двор бях погнал убийците на моя крал из замъка Бъкип. Храбро. Глупаво. Нелепо. Необходимо. Не бих могъл да изброя начините, по които бях мислел за онзи инцидент през годините.

Млад, предположи Сенч. Млад и изпълнен с праведен гняв.

Наранен и с разбито сърце, предположих аз. Отчаян от препятствията, пред които се изправях. Отчаян от това да съм обвързан от правила, които никой друг не е длъжен да спазва.

Това също, съгласи се той.

Изведнъж ми се дощя да не мисля за онзи ден, нито кой бях тогава, нито какво бях направил и най-вече защо го бях направил. Беше от друг живот, който вече не можеше да ме засегне. Нали? Защо питаш? Да не мислиш да запишеш спомените си за своя живот?

Може би. Нещо за вършене, докато се възстановявам. Мисля, че вече разбирам малко по-добре защо ни предупреди за благоразумното използване на изцеряванията с Умение. Кълна се в топките на Ел, твърде много време ми отне, докато започна да се чувствам като себе си. Дрехите ми са така провиснали, че почти ме е срам да ме виждат. Тътря се като човек, направен от пръчки. Изведнъж усетих как измести разговора от себе си, почти все едно го върна към мен. Той не обичаше да признава каквато и да било слабост. Когато записваше онези неща, защо го започваше? Винаги записваше какво ли не.

Лесен въпрос. Беше Федрен. И лейди Търпение. Писарят, който ме учеше, и жената, която бе копняла да бъде моя майка. Двамата често казваха, че някой би трябвало да напише изрядна история на Шестте херцогства. Възприех думите им в смисъл, че аз трябва да го направя. Но всеки път, когато понечвах да пиша за кралството, накрая започвах да пиша за себе си.

Кой мислеше, че би прочел това? Дъщеря ти ли?

Друга стара рана. Отговорих честно. Отначало не мислех кой би могъл да го прочете. Пишех го за себе си и така можех да го осмисля. Всички стари приказки, които бях чувал някога, добиваха смисъл. Доброто побеждаваше или може би героят умираше трагично, но постигаше нещо със смъртта си. Тъй че описвах живота си все едно беше приказка и търсех щастливия край. Или усещането за него.

Умът ми се зарея. Върнах се назад през годините, чак до момчето, което бе взето като чирак на убиец и което можеше да служи на фамилията, която нямаше никога да го признае като син. До воина, който се биеше с брадва срещу кораби, пълни с нашественици. До шпионина, до мъжа, служещ на своя липсващ крал, докато всичко около него потъваше в хаос. Аз ли бях това? Чудех се. Толкова много изживени животи. Толкова много имена бях носил. И винаги — винаги — бях копнял за различен живот.

Пресегнах се отново към Сенч. Заради всичките години, през които не можех да говоря с Копривка и Моли, понякога си казвах, че някой ден бих могъл да го напиша и да разберат защо не съм бил с тях. Дори никога да не се върнех при тях, може би някой ден щяха да узнаят, че винаги съм го искал. Тъй че отначало, да, беше като едно дълго писмо до тях, обясняващо всичко, което ме е държало далече от тях. Затегнах стените си, защото не исках Сенч да долови интимната ми мисъл, че може би не съм бил толкова честен в онези ранни опити, колкото съм могъл да бъда. Бях млад, оправдах се, а кой не се поставя в най-добрата възможна светлина, когато поднася разказа си на някой, когото обича? Или извиненията си към някой, когото е онеправдал. Избих тази мисъл и отправих въпрос към Сенч.

За кого ти би написал своите спомени?

Отговорът му ме стъписа. Може би и за мен е същото. Замълча, а когато заговори отново, усетих, че е премислил какво да ми каже. Може би пиша за теб. Толкова си ми близък, че все едно си мой син. Може би искам да знаеш кой бях аз, когато бях млад. Може би искам да ти обясня защо оформих живота ти така. Може би искам да оправдая пред теб решенията, които съм взимал.

Тази идея ме порази, и не защото искаше да говори за мен като за син. Искрено ли вярваше, че не знаех и не разбирах мотивите му за това, на което ме учеше, за всичко, което бе искал от мен? Исках ли да ми се обясни? Смятах, че не. Прикрих мислите си, докато намеря подходящ отговор. Тогава усетих насмешката му. Добродушна насмешка. Това нагледен урок ли беше?

Смяташ, че подценявам Копривка. Че тя не би имала нужда, нито би искала да ѝ се разкрия напълно.

Да. Но също така разбирам подтика ти да се обясниш. По-трудно ми е да разбера как се принуждаваш да седнеш и да го правиш. Опитвал съм, защото смятам, че е нещо, което имам нужда да направя, повече за себе си, отколкото за който и да било друг, който може да дойде след мен. Може би, както ти казваш, да наложа някакъв ред или смисъл на миналото си. Но е трудно. Какво да включа, какво да пропусна? Откъде започва разказът ми? Какво да дойде най-напред?

Усмихнах се и се отпуснах в стола си. Обикновено започвам с опит да пиша нещо друго, а накрая започвам да пиша за себе си. Изведнъж ме споходи прозрение. Сенч, наистина бих искал да го напишеш. Не за да го обясниш, а просто защото има толкова много неща за теб, за които винаги съм се чудил. Разказвал си ми за някои късчета от живота си. Но… защо реши да станеш кралски убиец? Кой беше учителят ти?

Лъхна ме внезапен студен вятър и за миг имах чувството, че ме задавя безмилостно. Както внезапно започна, така и спря, но усетих стената, която Сенч бързо бе издигнал. Тъмни, жестоки спомени имаше там, зад нея. Възможно ли беше да е имал наставник, вдъхвал му страх и ужас толкова, колкото Гален на мен? Гален се беше интересувал повече от възможността да ме убие безшумно, отколкото да ме научи как да боравя с Умението. И тъй нареченият „учител по Умение“ почти беше успял. Под прикритието, че създава нова котерия на Умението, за да помага на крал Искрен в усилията му срещу нашествениците на Алените кораби, Гален ме беше мачкал и унизявал и почти бе премахнал целия ми талант за магия. И беше покварил верността на котерията към истинския монарх Пророк. Гален се бе оказал инструментът на кралица Желана и след това на принц Славен, докато се опитваха да се отърват от копелето на Пророка и да поставят Славен на трона. Мрачни дни. Знаех, че Сенч може да разбере накъде са тръгнали мислите ми. Признах му го с надеждата да го измъкна малко навън. Добре. Има един „стар приятел“, за когото не бях помислял от години.

Едва ли приятел. Но като стана дума за стари приятели, имал ли си вест от стария си съратник напоследък? От Шута?

Съзнателно ли смени темата така рязко, опитвайки се да ме хване беззащитен? Подейства. Когато го преградих от реакцията си, разбрах, че защитният ми импулс му каза толкова, колкото всичко, което се опитвах да скрия от него. Шутът. Не бях имал вест от Шута от години.

Усетих, че съм се взрял в последния дар на Шута за мен, ваянието на трима ни, той, аз и моят вълк Нощни очи. Вдигнах ръка към него, но веднага я отдръпнах. Не исках никога повече да видя лицето му променено, без вечната му леко присмехулна усмивка. Исках да го запомня така. Бяхме странствали през живота заедно много години, понасяли бяхме заедно трудности и се бяхме озовавали на ръба на смъртта. Моят вълк беше умрял, а моят приятел се бе разделил с мен без сбогом и с никаква вест оттогава. Зачудих се дали мисли, че съм мъртъв. Едва ли. Често ми беше казвал, че е много по-стар, отколкото си мисля, и че очаква да живее много по-дълго от мен. Беше изтъквал това като причина да ме остави. Беше ме предупредил, че ще си замине преди да сме се разделили окончателно. Беше вярвал, че ме освобождава от връзка и задължение, че ме оставя свободен най-сетне да последвам собствените си влечения. Но недовършената раздяла бе оставила рана и през годините тя се бе превърнала в един от онези белези, които наболяват при смяна на сезоните. Къде беше той сега, защо не ми беше пратил дори едно съобщение? Ако беше повярвал, че съм мъртъв, защо беше оставил подарък за мен? Ако беше вярвал, че отново ще се появя, защо така и не се беше свързал с мен? Отдръпнах погледа си от ваянието.

Не съм го виждал, нито съм получил вест от него, откакто напуснах Аслевял. Беше, колко, преди четиринайсет години? Петнайсет? Защо питаш сега?

Така си и мислех. Помниш, че се интересувах от легендите за Белия пророк много преди Шутът да се обяви за такъв, нали?

Да. За първи път чух за него от тебе. Сдържах любопитството си и не зададох въпрос. Когато Сенч бе започнал да ми показва писания за Белия пророк, ги бях сметнал за поредната странна религия от някое далечно място. Еда и Ел разбирах съвсем добре. Ел, морският бог, беше бог, когото е най-добре да не дразниш, безмилостен и властен. Еда, богинята на ниви и пасища, беше щедра и майчинска. Но дори към тези богове на Шестте херцогства Сенч не ме беше научил на много почит, а още по-малко към Са, двуликия и двуполов бог на Джамайлия. Тъй че увлечението му към легендите за Белия пророк ме беше озадачило. Ръкописите предсказваха, че на всяко поколение се раждало безцветно дете, което щяло да е надарено с прозрение и със способността да влияе на посоката на света чрез манипулиране на събития, големи и малки. Сенч беше заинтригуван от тази идея и от легендите за Бели пророци, които предотвратявали войни или събаряли крале чрез предизвикване на мънички събития, които се преливали в големи. Един от разказите твърдеше, че Бял пророк живял трийсет години край една река само за да може да предупреди самотен пътник в една определена нощ, че мостът ще се срути, ако се опита да мине по него по време на буря. Пътникът, разкриваше разказът, след това станал баща на велик пълководец, който се оказал съдбоносно важен за спечелване на битка в някаква далечна страна. Вярвах във всичките тези очарователни глупости, докато не срещнах Шута.

Когато се беше обявил за Бял пророк, бях скептичен, а още повече — когато заяви, че аз съм щял да бъда неговият Катализатор, който щял да промени хода на историята. И все пак несъмнено го бяхме направили. Ако не беше присъствал в Бъкип през живота ми, щях да съм умрял. Неведнъж някоя негова намеса беше опазвала живота ми. В Планините, когато лежах в треска и умирах в снега, той ме беше отнесъл до къщичката си и се беше грижил за мен, докато оздравея. Беше ме опазил жив, та драконите да бъдат върнати на подобаващото им място в света. Все още не бях сигурен дали това е благоприятно за човечеството, но не можеше да се отрече, че без него не би се случило.

Осъзнах колко дълбоко съм потънал в спомените си, когато мислите на Сенч отново ме стреснаха.

Наскоро някакви странни хора минали през Бъкип. Преди двайсетина дни. Чух за тях едва след като си бяха заминали, иначе щях да намеря начин да науча повече. Според този, който ми разказа за тях, твърдели, че са пътуващи търговци, но единствените стоки, които имали, били евтини дрънкулки и много простовати неща за размяна, стъклени накити, месингови гривни, такива неща. Нищо с истинска стойност и макар да твърдели, че били изминали дълъг път, познатият ми каза, че за него стоките им били най-обикновени, каквито някой градски търговец би могъл да занесе на селски панаир, за да има нещо за момче или девойче само с половин медник за харчене. Никакви подправки от далечни земи или изключителни драгоценни камъни. Само боклуци.

Значи според шпионина ти те само са се престрували на търговци. Постарах се да не издавам нетърпение. Сенч залагаше на подробното описание, защото истината може да се открие само в подробностите. Знаех, че е прав, но ми се искаше този път да скочи направо в сърцевината на проблема, а след това да разкраси нещата.

Той смяташе, че всъщност са се надявали по-скоро да купят, отколкото да продадат, или още по-добре — да чуят безплатна информация. Разпитвали дали някой не се е натъквал на техен приятел, много светъл човек. Но странното е, че имало няколко описания на „светлия приятел“. Един казал, че бил млад мъж, пътуващ сам. Друг казал, че била жена вече на години, с бяло лице и светла коса, и пътувала с младеж с рижа коса и лунички. Друг пък разпитвал за двама млади мъже, единият много рус, а другият тъмнокос, но с бяла кожа. Сякаш единственото описание, с което разполагали, било, че търсят пътник, който е неестествено блед, който може да е пътувал сам или със спътник.

Или са търсили хора, които може да пътуват предрешени. Изглежда така, все едно са търсили Бял пророк. Но защо в Бъкип?

Изобщо не са използвали израза „Бял пророк“ и не са приличали на благочестиви поклонници. Помълча. Познатият ми като че ли смяташе, че са наемници, пратени на мисия, или може би наемни ловци, на които е обещана награда за плячката им. Един от тях се напил една вечер и когато приятелите му дошли в кръчмата да го извлекат навън, ги наругал. На халкидски.

Интересно. Не мислех, че Белите пророчества имат последователи в Халкида. Все едно, Шутът не е живял в Бъкип от десетилетия. А когато бе тук за последен път, беше по-скоро смугъл, отколкото блед. Представяше се за лорд Златен.

Да, разбира се! Знам всичко това! Прие разсъжденията ми като сръгване на застаряващата му памет и се подразни. Но малцина други го знаят. Все едно, въпросите ми напомниха някои стари приказки за крал Умен и дворцовия му шут. Но търговците не се интересуваха от такива стари новини. Търсеха новини за някой, който е минал през Бъкип наскоро.

И ти си помисли, че може би Шутът се е върнал?

Хрумна ми и се зачудих. И си рекох, че ако се е върнал, първо щеше да потърси теб. Но щом нямаш вест от него, ами, остава си трудно решима загадка.

Накъде са заминали търговците?

Долових безсилието му. Сведението стигна късно до мен. Познатият ми не беше осъзнал колко много ще ме интересува. Според слуховете тръгнали по Речния път навътре в сушата.

Към Върбово. Каза преди двайсет дни. И няма повече вести за тях?

Изглежда, са изчезнали доста ефикасно.

Значи не са търговци.

Не са.

Помълчахме известно време, замислени над малкото късчета информация, с която разполагахме. Ако крайната им цел бе Върбов лес, трябваше вече да са пристигнали. Може би бяха, а след това да са минали през градчето и да са продължили към по-далечна цел. Нямаше достатъчно факти, за да се състави дори загадка, още по-малко — да се реши.

Ето ти още нещо интересно. Когато шпионите ми донесоха, че нямат вест нито за светъл пътник, нито за онези търговци, един ме попита дали ме интересуват истории за други странно светли хора. Отвърнах, че ме интересуват, и той ми каза за едно убийство по Кралския път преди четири години. Две тела били намерени, и двете в чуждоземно облекло. Открити били от Кралската гвардия по време на обичаен патрул. Единият бил пребит до смърт. До него било намерено друго тяло, описано като на младо момиче, бяло като рибешки корем и с коса с цвят на ледена висулка. Тя също била мъртва, но по нея нямало никакви следи от насилие. Изглеждала като умряла от изтощителна болест. Приличала на скелет, но явно била умряла след мъжа, защото била откъснала ивици плат от наметалото си, за да се опита да превърже раната му. Навярно спътникът ѝ се е грижил за нея, а след като бил убит, е умряла и тя. Намерили я недалече от неговия труп, до малък лагерен огън. И да са имали припаси или коне, били са откраднати. Никой така и не дошъл да пита за тях. На шпионина ми това убийство му се струваше странно. Убили са мъжа, но са оставили жената жива и недокосната. Що за пътни разбойници биха направили това?

Разказът странно ме смрази. Може би се е криела, когато са нападнали. Може да не е нищо.

О, може да е нещо. Разсъдливият тон на Сенч ме подкани да се замисля. Малко информация. Тя била с жълти ботуши. Като твоята вестоноска.

По гърба ми полазиха ледени тръпки. Онази нощ на Зимния празник отново нахлу в ума ми. Как беше описал Ревъл вестоноската? Ръцете бели като лед. Бях помислил, че са били обезкървени от студа. А ако е била Бяла? Само че новината на Сенч за убийство беше отпреди четири години. Моята пратеничка беше дошла преди три. А шпионите му бяха донесли новина за друг пратеник, или може би двама, само преди двайсет дни. Тъй че какво? Вероятно последователност от пратеници, вероятно Бели. Вероятно от Шута? Искаше ми се да помисля над това сам. Искаше ми се нещата да не са така. Мисълта за пропуснато съобщение късаше сърцето ми. Отричах я. А би могло да е нещо, което да няма абсолютно нищо общо с никого от нас.

Някак си се съмнявам в това. Но сега ще те оставя да си легнеш. Липсата на сън винаги те е правила раздразнителен.

Виждал си го достатъчно често, отвърнах и той ме подразни още повече със смеха си. Изчезна от ума ми.

Една от свещите вече пращеше. Угасих я с пръсти. Утрото не беше далече. Защо да не си запаля нова, след като повече сън за мен нямаше да има? Защо ме беше събудил Сенч с Умението? Да ме попита за писането или да ме подразни с малко новини за чуждоземни пътници, които можеше да са или да не са свързани с Шута? Нямах достатъчно информация, за да разсъждавам над нея, само толкова, че да ме държи буден. Можех да седна на писалището и да продължа с превода. Определено нямаше да намеря покой тази нощ — заради Сенч. Станах бавно и огледах стаята. Беше разхвърляна. Празна чаша за бренди на писалището, две пера, които бях развалил, докато ги острех предната нощ. Трябваше да подредя. Не позволявах на слугите да влизат тук. Всъщност бих се изненадал да разбера, че друг от слугите освен Ревъл знае колко често използвам тази стаичка. Рядко идвах тук през дневните часове или в дългите вечери, които споделяхме с Моли. Не. Това място беше убежището ми от неспокойни нощи, от времената, в които сънят не идваше или ме нападаха безмилостни кошмари. И винаги идвах тук сам. Сенч ми беше втълпил навика да се промъквам крадешком, навик, който така и не ме беше напуснал. Бях единственият уредник на тази стаичка в малко използвано крило на къщата. Донасях дървата и изнасях пепелта. Метях и подреждах… е, понякога метях и подреждах. Стаята беше вече в ужасна нужда от такова внимание, но някак си не можех да събера енергията точно за това.

Вместо това се протегнах, а после се спрях, както бях изпънал ръце над главата си и с поглед, впит в меча на Искрен на лавицата на камината. Ход го беше направила за него, а тя бе най-добрият ковач, който Бъкип бе познавал. Беше загинала, бранейки крал Искрен. После Искрен бе отдал човешкия си живот за своя народ, когато влезе в своя дракон. Сега спеше в камък, недостижим за мен завинаги. Внезапното жегване от загубата бе почти физическо. Изведнъж изпитах желание да се махна от стаята. Твърде много неща имаше между тези стени, неща, които ме свързваха с миналото. Позволих си още веднъж погледът ми бавно да обходи стаята. Да. Тук бях складирал своето минало и всички смущаващи чувства, които то пораждаше в мен. Тук се бях опитвал да осмисля своята лична история. И също така тук можех да я барикадирам зад една залостена врата и да се върна към живота си с Моли.

И за първи път ми хрумна да се замисля защо. Защо я бях побрал тук, в подражание на старите покои на Сенч в замък Бъкип, и защо все пак идвах тук, сам и безсънен, да размишлявам над трагедии и нещастия, които не можеше да се поправят? Защо не напуснех тази стая, да затворя вратата зад себе си и никога повече да не се върна? Жегна ме чувство на вина. Защо? Защо бе мой дълг да си спомням онези, които бях загубил, и все още да скърбя за тях? Толкова упорито се бях борил да си спечеля свой собствен живот и бях победил. Вече си беше мой, беше в ръцете ми. Стоях тук, в стая, пълна с прашасали свитъци, развалени пачи пера и спомени за миналото, докато на горния етаж една топла жена, която ме обичаше, спеше сама.

Погледът ми се спря на последния дар на Шута за мен. Тристранното ваяние от паметен камък на лавицата над камината. Всеки път, щом вдигнех очи от работата си на писалището, погледът на Шута ме срещаше. Насилих се и бавно го вдигнах. Не го бях държал от онази нощ на Зимния празник преди три години, когато бях чул писъка. Сега го взех и се взрях в изваяните му очи. Потръпнах от страх, но опрях палец на челото му. „Чух“ думите, които винаги ми изричаше. „Никога не съм бил разумен.“ Това бе всичко. Онези думи на сбогуване, с неговия глас. Изцеляващи и разкъсващи едновременно. Внимателно поставих ваянието на лавицата.

Отидох до единия от двата високи тесни прозореца. Дръпнах настрани тежкото перде и погледнах надолу към кухненската градина на Върбов лес. Беше скромна гледка, подходяща за стаичка на писар, но въпреки това чудесна. Имаше луна и седефената светлина обагряше листата и израсналите дъхави треви. Пътеки с бели камъчета минаваха между лехите и сякаш притегляха светлината. Вдигнах очи и зареях поглед отвъд градините. Зад голямото имение на Върбов лес имаше хълмисти ливади, а в далечината — обраслите с гори склонове на планините.

В тази чудесна лятна нощ и в тази кротка долина овцете бяха оставени навън в пасището. Обагнилите се овце бяха по-големи петна, агънцата се бяха струпали до тях. Над всичко това звездите блещукаха в черното небе като друго стадо. Не можех да виждам лозята на хълмовете зад пасището за овце, нито Върбова река, която лъкатушеше между имотите, за да се влее в река Бък. Да се нарече река беше доста преувеличено, защото на повечето места кон лесно можеше да прецапа през нея, и все пак никога не пресъхваше лете. Шумният ѝ поток захранваше тучната малка долина. Върбов лес беше мирно и кротко имение, място, където дори един професионален убиец можеше да се размекне, докато пасе стадата. Можех да кажа на Сенч, че трябва да ида до градчето, за да обсъдя цените на въ̀лната, но всъщност той беше прав. Старият овчар Лин и тримата му синове повече ме търпяха, отколкото да разчитат на мен. Бях научил много от тях, но настояването ми да навестя Върбово и да говоря с изкупвача на въ̀лна беше главно заради собствената ми гордост. Лин щеше да ме придружи, както и двама от синовете му, и макар ръкостискането ми да можеше да затвърди споразумението, до което стигнехме, именно кимването на Лин щеше да ми каже кога да протегна ръка.

Много добър си беше животът, който си имах. Когато ме обземеше меланхолия, знаех, че не е заради нещо в настоящето ми, а само мрак от миналото. И онези мрачни съжаления бяха само спомени, безсилни да ме наранят. Помислих за това и изведнъж се прозях. Реших, че вече мога да поспя.

Пуснах пердето да падне и изкихах от облака прах, който вдигна. Стаята наистина имаше нужда от основно чистене. Но не тази нощ. Може би не и никоя нощ. Може би щях да я оставя тази нощ, да оставя вратата да се затвори зад мен и миналото да си стои само. Поиграх си с тази мисъл както някои мъже си играят с мисълта, че ще откажат пиенето. Щеше да е добре за мен. Може би щеше да е по-добре за Моли и мен. Знаех, че няма да го направя. Не можех да кажа защо. Бавно угасих с пръсти догарящия пламък на свещта. Някой ден, обещах си — и знаех, че лъжа сам себе си.

Затворих вратата зад себе си и хладният мрак на коридора ме погълна. Подът беше студен. Блуждаещо течение лъхаше из коридорите. Въздъхнах. Върбов лес беше разхвърляно място, което имаше нужда от постоянно поддържане и ремонт. Винаги имаше нещо за вършене, нещо, което да държи холдър Беджърлок зает. Усмихнах се. Какво, да не би да съжалявах, че среднощният призив на Сенч не беше поръчка да убия някого? Много по-добър си беше утрешният проект да обсъдя с Ревъл запушения комин в гостната.

Забързах през спящата къща. Отворих безшумно вратата на спалнята и я затворих колкото се може по-тихо. Халатът ми се смъкна отново на пода и се пъхнах под завивките. Топлото тяло на Моли ме притегляше. Потреперих, докато изчаквах одеялата да ме стоплят, и се стараех да не я будя, но тя се обърна към мен и ме притегли в прегръдката си. Малките ѝ топли ходила кацнаха върху ледените ми крака и тя отпусна глава под брадичката ми.

— Не исках да те будя — прошепнах.

— Не си. Събудих се и те нямаше. Чаках те. — Говореше тихо, но не шепнешком.

— Извинявай. — Тя изчака. — Сенч ме потърси с Умението.

Усетих, но не чух въздишката ѝ.

— Всичко наред ли е? — попита тя кротко.

— Наред е — уверих я. — Просто един измъчван от безсъница старец, който си търси компания.

— Мм. Мога да разбера това. Аз също не спя толкова добре, колкото на младини.

— Вярно е и за мен. Остаряваме.

Тя въздъхна и се притисна в мен. Прегърнах я и затворих очи.

Тя се покашля тихо.

— Стига да не си заспал… и ако не си много уморен…

Раздвижи се подканящо до мен и както винаги дъхът ми заседна в гърлото. Усмихнах се в тъмното. Това беше моята Моли, каквато я знаех отпреди много време. Напоследък беше станала толкова умислена и кротка, че се бях уплашил да не би да съм наранил някак чувствата ѝ. Но когато я попитах, тя само поклати глава и се усмихна.

— Не съм готова да ти го кажа все още — подразни ме.

По-рано през деня бях влязъл в стаята, където тя изцеждаше меда и правеше свещите за наша лична употреба. Бях я хванал да стои неподвижна, с дългата восъчна свещ, която капеше отпусната и забравена от пръстите ѝ, докато тя бе зареяла поглед в далечината.

Тя се покашля и осъзнах, че аз съм се отплеснал този път. Целунах я по шията и тя измърка тихо.

Придърпах я към себе си.

— Не съм уморен много. И се надявам никога да не бъда толкова стар.

И за известно време бяхме толкова млади, колкото някога, само дето с годините опит заедно нямаше никаква непохватност или колебание. Навремето познавах един менестрел, който се хвалеше, че имал хиляда жени, по веднъж всяка. Никога нямаше да узнае това, което знаех аз — че да имаш една жена хиляда пъти и всеки път да намираш в нея различна наслада е много по-добре. Знаех вече какво блясва в очите на стари двойки, щом се видят един друг от двата края на стая. Неведнъж бях срещал погледа на Моли в пълно с гости семейно събиране и бях разбирал от извивката на усмивката ѝ и пръстите ѝ, докосващи устата, точно какво има наум за нас, след като останем насаме. Близостта ми с нея беше по-мощен любовен еликсир от всякаква отвара, продавана от странстващите вещици на пазара.

Проста и добра беше любовната ни игра, и много истинска. След това косата ѝ се разпиля по гръдта ми, гърдите ѝ се бяха притиснали топли до мен. Унесох се, стоплен и доволен. Тя заговори тихо в ухото ми, дъхът ѝ го погъделичка.

— Любими?

— Мм?

— Ще си имаме бебе.

Очите ми се отвориха рязко. Не с радостта, която някога се бях надявал, че ще изпитам, а със стъписване и страх. Вдишах три пъти бавно, докато се мъчех да намеря думи. Чувствах се все едно, че съм стъпил от топлия плясък на вода край речен бряг в студеното дълбоко течение. Че съм паднал и се давя. Мълчах.

— Буден ли си? — настоя тя.

— Да. А ти? Насън ли говориш, скъпа?

Зачудих се дали не се е унесла в сън и може би си спомня друг мъж и друго време, когато е прошепнала такива знаменателни думи и те са били верни.

— Будна съм. — И малко подразнена добави: — Чу ли какво ти казах?

— Чух. — Стегнах се. — Моли. Знаеш, че не може да е така. Ти самата ми каза, че възрастта ти за раждане вече е минала. Години минаха, откакто…

— И грешах! — Този път раздразнението в гласа ѝ не можеше да се сбърка. Сграбчи китката ми и сложи ръката ми на корема си. — Трябва да си видял, че наедрявам. Усетих бебето да мърда, Фиц. Не исках да казвам нищо, докато не съм абсолютно сигурна. И вече съм. Знам, че е странно, знам, че изглежда невъзможно да съм бременна толкова много години след като течението ми е спряло. Но знам, че не греша. Усетих раздвижването. Нося твое дете, Фиц. Преди да е свършила зимата, ще имаме бебе.

— О, Моли…

Гласът ми трепереше. Притиснах я до себе си, ръцете ми трепереха. Целунах лицето и очите ѝ.

Тя ме прегърна.

— Знаех, че ще се зарадваш. И че ще се уплашиш — каза щастливо и се притисна в мен. — Ще накарам слугите да свалят люлката от тавана. Ходих да я потърся преди няколко дни. Чудесен стар дъб е, нито една сглобка не се е разхлабила. Най-сетне ще се напълни! Търпение щеше толкова да се зарадва да разбере, че ще има дете на Пророка във Върбов лес. Но няма да използвам нейната стая. Прекалено е далече от спалнята ни. Мисля да направя на детето една от стаите на наземния етаж. Може би стаята на Врабеца. Знам, че като наедрея, няма да искам да качвам стълбите много често…

Продължи на един дъх да изрежда подробно плановете си. Говореше за параваните, което щяла да премести от старата стая за шиене на Търпение и как паната и чергите трябва да се почистят добре, и говореше за агнешка вълна, която трябвало да се изпреде тънко и да се боядиса специално за детето ни. Слушах я онемял от ужас. Отнасяше се от мен, умът ѝ бе заминал някъде, където моят не можеше да го последва. Виждал я бях как се състарява през последните няколко години. Забелязал бях отичането на кокалчетата на пръстите ѝ и как понякога се спираше на стълбите, за да си поеме дъх. Чувал я бях неведнъж да нарича Тавия, кухненската слугиня, с името на майка ѝ. Напоследък започваше някоя работа и след това я зарязваше наполовина свършена. Или влезе в някоя стая, огледа се и ме попита:

— Ох, аз за какво дойдох?

Бяхме се смели на подобни случки. Но нищо смешно нямаше в тези пропуски на ума ѝ. Държах я плътно до себе си, докато бърбореше за плановете си, които явно бе съставяла от месеци. Ръцете ми я прегръщаха и държаха, но се боях, че я губя.

И тогава щях да съм сам.

5.

Пристигане

Общоизвестно е, че щом е подмине годините си за раждане, жената става по-уязвима на всякакви болести на плътта. След като месечните течения се смалят, разредят и след това секнат, много жени изпитват внезапни вълни на топлина или пристъпи на силно изпотяване, често случващи се нощем. Сънят може да им бяга и ги обзема обща умора. Кожата на дланите и стъпалата става по-тънка и раните по крайниците стават по-обичайни. Страстта обикновено повяхва, а някои жени могат всъщност да добият мъжки облик, със смалени гърди и косми по лицето. Дори най-силните селски жени са по-малко способни, отколкото са били в тежките си работи, които някога са вършели с лекота. Костите се чупят по-лесно, от едно просто подхлъзване в кухнята. Жената може да загуби и зъбите си. Някои започват да се прегърбват и зрението им отслабва. Всички тези неща са обичайни при остаряването на жените.

По-малко известно е, че някои жени могат да станат податливи на пристъпи на меланхолия, гняв или глупави импулси. В едно напразно вкопчване в изгубената младост дори най-стабилните жени могат да се поддадат на труфила и разточителни практики. Обикновено тези бури отминават за по-малко от година и жената възстановява достойнството и спокойствието си, след като приеме остаряването си.

Понякога обаче тези симптоми може да предшестват умственото ѝ поражение. Ако започне да забравя, да бърка имената на хората, да оставя обичайни задачи недовършени и, в крайни случаи, да започне да не разпознава членовете на собственото си семейство, тогава семейството ѝ трябва да осъзнае, че повече не бива да се разчита на нея. Малки деца не бива да се поверяват на грижите ѝ. Забравено готвене може да причини кухненски пожар, или домашните животни да останат ненапоени и ненахранени. Възражения и упреци няма да променят тези поведения. Жалостта е по-уместна реакция от гнева.

Нека на такава жена да ѝ се дава работа от по-малка важност. Нека да седи край огъня и да преде, или да върши някоя задача, която няма да застраши никой друг. Много скоро телесният упадък ще последва умствената недостатъчност. Семейството ще изпита по-малко скръб при смъртта ѝ, ако са се отнасяли с нея с търпение и доброта в годините на угасването ѝ.

Ако стане изключително неприятна — да отваря врати нощем, да се скита навън в дъждовни бури или да проявява изблици на гняв, когато вече не може да разбира заобикалящата си среда, тогава ѝ дайте силен чай от валериан, който да я успокои. Този лек би могъл да донесе мир както за старата жена, така и за семейството, уморено от грижи за нея.

„За остаряването на плътта“, Лечител Молингал

Лудостта на Моли беше още по-трудно поносима поради това, че тя си оставаше прагматична и чувствителна във всички други части от живота си.

Месечните течения на Моли бяха престанали рано по време на брака ни. Тогава ми беше казала, че никога повече не би могла да зачене. Бях се опитал да утеша и нея, и себе си, като изтъкнах, че имаме обща дъщеря, макар за жалост да съм пропуснал детството ѝ. Глупаво беше да искаме повече от онова, с което бяхме вече дарени. Казах ѝ, че приемам, че няма да имаме друго дете, и искрено мислех, че тя също го е приела. Имахме пълноценен и удобен живот. Трудностите, които бяха усложнявали ранния ѝ живот, бяха нещо от миналото, а аз се бях отделил от политиката и интригите на двора в замък Бъкип. Най-сетне имахме достатъчно време един за друг. Можехме да каним странстващи менестрели, да си позволим каквото пожелаем и да празнуваме отминаващите празници толкова разкошно, колкото си поискаме. Излизахме да яздим заедно, да оглеждаме стадата овце, разцъфналите овощни градини, ливадите и лозята. Връщахме се, когато се уморим, вечеряхме каквото ни се прище и спяхме до късно, когато си поискаме.

Домашният ни иконом Ревъл беше станал толкова компетентен, че ме правеше почти ненужен. Ридъл го беше избрал добре, въпреки че той така и не се беше превърнал във войника при вратата, както Ридъл се беше надявал. Икономът се срещаше веднъж седмично с Моли да поговорят за храни и припаси и ме тормозеше толкова често, колкото дръзнеше, със списъци на неща, които смяташе, че трябва да се ремонтират или преработят, или, кълна се в Еда, променят просто защото той обожаваше промените. Изслушвах го, отпусках средствата и оставях работата в общо взето способните му ръце. Имението носеше достатъчно доход, за да не се притеснявам. Все пак следях сметките грижливо и заделях колкото можех за бъдещите нужди на Копривка. Няколко пъти тя ме укори, че харча от личните си средства за ремонти, които имението е могло да плати. Но Короната ми беше отпуснала щедър дял в замяна на годините ми в служба на принц Предан. Наистина, имахме много, че и отгоре. Бях повярвал, че сме в тихото пристанище на дните си, време на мир и за двама ни. Падането на Моли на онзи Зимен празник ме беше разтревожило, но бях отказал да приема, че е предвестник на онова, което предстоеше.

В годината след като Търпение умря Моли стана по-умислена. Често изглеждаше унесена и разсеяна. Два пъти имаше пристъпи на замайване, а веднъж прекара три дни на легло. Отслабна и движенията ѝ се забавиха. Когато и последните ѝ синове решиха, че е време да тръгнат по своите пътища, тя ги отпрати с усмивка за тях и кротки сълзи с мен вечерта.

— Щастлива съм за тях. Това е тяхното време за начало. Но за мене е край, и то труден.

Започна да прекарва повече време в кротки занимания, беше много деликатна с мен и показваше повече от нежната си страна, отколкото в предишни години.

Следващата година се посъвзе. Когато дойде пролетта, почисти кошерите, които беше занемарила, и дори излезе навън и хвана нов рояк. Порасналите ѝ деца идваха и си отиваха, винаги пълни с новини за дейния си живот, водеха внуците ѝ на гости. Радваха се да видят, че майка им си е възвърнала донякъде старата си енергия и дух. Страстта ѝ се върна, за моя радост. Беше добра година и за двама ни. Осмелих се да се надявам, че каквото и да е причинило припадъците, е отминало. Сближихме се, както две дървета, засадени раздалечени едно от друго, след време откриват, че клоните им се достигат и сплитат. Не че децата ѝ бяха толкова преграда между нас, колкото че тя винаги бе отделяла повече мисъл и време за тях. Безсрамно ще призная, че се радвах да се превърна в центъра на нейния свят и правех всичко, което можех, за да ѝ покажа по всякакъв начин, че тя винаги е държала това място в моя живот.

Наскоро беше започнала отново да наедрява. Апетитът ѝ изглеждаше неутолим и докато коремът ѝ се закръгляше, малко я заяждах. Престанах в деня, в който тя ме изгледа и каза, почти с тъга:

— Не мога да бъда вечно млада, както изглежда си ти, любими. Ще остарявам и ще ставам по-дебела, сигурно и по-бавна. Годините ми да бъда момиче отдавна си отидоха, както и годините ми за раждане. Ставам стара жена, Фиц. Само се надявам тялото ми да се предаде преди ума ми. Никакво желание нямам да се задържам след мига, в който няма да помня кой си ти и коя съм аз.

Тъй че, когато ми обяви за своята „бременност“, започнах да се опасявам, че най-лошите нейни и мои страхове се сбъдват. Коремът ѝ натежа. Гърбът я болеше и ходеше по-бавно. Мислите ѝ се отдалечиха от ежедневния ни живот, занемаряваше работите, които преди ѝ носеха радост, и често я заварвах зареяла поглед в далечината, объркана и в същото време умислена.

След като бяха минали няколко седмици и тя настоятелно продължаваше да вярва, че е бременна, отново се опитах да я вразумя. Бяхме си легнали и тя бе в прегръдката ми. И пак говореше за бъдещото ни дете.

— Моли. Как е възможно това? Ти самата ми каза, че…

В изблик на стария си буен нрав тя вдигна ръка и ми запуши устата.

— Знам какво казах. А сега знам нещо друго. Фиц, нося твое дете. Знам колко странно трябва да изглежда за теб, защото самата аз го намирам за повече от странно. Но го подозирах от месеци и си мълчах, защото не исках да ме мислиш за луда. Но е истина. Усетих бебето да се движи в мен. Имам много деца и няма как да сбъркам. Ще имам бебе.

— Моли… — отроних.

Още я държах в прегръдката си, но се чудех дали тя наистина е с мен. Не можех да измисля какво повече да ѝ кажа. Какъвто съм страхливец, не ѝ възразих. Но тя долови съмнението ми. Усетих как се вцепени в ръцете ми и си помислих, че ще се отдръпне от мен.

Но след това усетих как гневът ѝ заглъхна. Тя издиша дълбокия дъх, който бе поела, за да ме упрекне, отпусна глава на рамото ми и заговори:

— Мислиш, че съм луда, и предполагам, че не мога да те обвиня. От години си мислех, че съм пресъхнала черупка, че никога повече няма да родя. Правех всичко от себе си, за да го приема. Но не съм. Това е бебето, за което сме се надявали, нашето бебе, твое и мое, за да си го отгледаме заедно. И всъщност не ме интересува как се е случило, нито дали ти мислиш, че съм луда. Защото много скоро, когато детето се роди, ще разбереш, че съм права. Дотогава може да ме мислиш за луда колкото си щеш, но аз смятам да бъда щастлива.

Отпусна се в ръцете ми и видях в тъмното как ми се усмихна. Постарах се да се усмихна в отговор. Тя заговори тихо:

— Винаги си бил страшно упорит — винаги уверен, че знаеш какво става по-добре от всеки друг. И може би един-два пъти това е било вярно. Но това, за което говоря сега, е женско знание. И в това знам много повече от теб.

Опитах за последен път:

— Когато искаш нещо толкова силно и толкова дълго, а после идва момент, в който се изправяш пред факта, че не можеш да го имаш, понякога…

— Понякога не можеш да повярваш, когато се случи. Понякога те е страх да го повярваш. Разбирам съмненията ти.

Усмихна се в тъмното, доволна, че е обърнала собствените ми думи срещу мен.

— Понякога искането на нещо, което не можеш да имаш, може да те побърка — казах хрипливо, защото се почувствах изкусен да изрека ужасните думи на глас.

Тя въздъхна, но беше с усмивка.

— В такъв случай това, че те обичам, би трябвало да ме е побъркало отдавна. Но не е. Тъй че можеш да си упорит колкото си искаш. Може дори да ме смяташ за луда. Но това е истината. Ще имам твое бебе, Фиц. Преди да свърши зимата в тази къща ще има бебе. Тъй че утре ще е най-добре да накараш слугите да свалят люлката от тавана. Искам да подредя стаята му преди да съм натежала прекалено.

И тъй, Моли остана в моя дом и в леглото ми, и при все това ме напусна, поела на път, по който не можех да я последвам.

Още на другия ден тя обяви състоянието си на няколко от слугините. Разпореди се стаята на Врабеца да се преобразува в детска и всекидневна за нея и въображаемото ѝ дете. Не ѝ възразих, но видях лицата на жените, докато излизаха от стаята. По-късно видях две от тях да си бъбрят. Когато вдигнаха глави и ме видяха, разговорът им замря и ми пожелаха искрено добър ден, като отбягваха да ме погледнат в очите.

Моли преследваше илюзията си с енергия, за която мислех, че отдавна е изгубила. Шиеше нощнички и малки бонета. Надзираваше почистването на стаята на Врабеца. Коминът бе почистен и изметен и тя поръча нови завеси за прозорците. Настоя да предам с Умението новината на Копривка и аз я помолих да дойде да прекара мрачните месеци на зимата с нас, за да ни помогне да посрещнем детето си.

Така че Копривка дойде, макар и да се бяхме съгласили по време на обсъжданията си с Умение, че Моли се самозаблуждава. Отпразнува Зимния празник с нас и остана, докато снегът започна да се сляга и да се показват голи пътеки. Никакво бебе не се роди. Помислих си тогава, че Моли ще се принуди да признае заблудата си, но тя упорито настоя, че просто малко се е заблудила от колко време е бременна.

Дойде пролет и всичко разцъфтя. През вечерите, които прекарвахме заедно, тя понякога оставяше плетивото си и възкликваше:

— Ето! Ето го, мърда, ела да пипнеш! — Но всеки път, когато послушно слагах длан на корема ѝ, не усещах нищо. — Спря — настояваше тя и аз кимвах. Какво друго можех да направя?

— Ще се роди през лятото — уверяваше тя и двама ни, и дрешките, които вече плетеше, бяха леки, вместо топлите вълнени. Докато горещите летни дни се точеха с цвърченето на щурци, дрешките в скрина, който бе определила за въображаемото си дете, се трупаха на пластове.

Есента се проточи в пищно великолепие. Върбов лес е също толкова чудесно място през есента, колкото и през другите сезони, с кафеникави пръски елша и златни брезови листа, като монети, и тънки жълти върбови листа на къдрици, които се сипеха, за да ги отмете вятърът и да ги натрупа в дълбоките дерета в краищата на грижливо окосените ливади. Вече не излизахме заедно на езда, защото Моли настояваше, че може да загуби детето, ако се друса на седлото, но ходехме на разходки. Събирах с нея ядки хикория и слушах плановете ѝ да премести паравани в детската, за да заслони около люлката. Докато дните отминаваха, едва точещата се в долината река се напълни и забърза от дъждовете. Заваля сняг и Моли оплете по-топли неща за илюзорното ни бебе, вече сигурна, че ще е зимно дете и че ще му трябват меки одеялца и вълнени чорапки и шапки. И също както ледът покри и скри реката, така и аз се стараех да скрия от нея нарастващото отчаяние, което изпитвах.

Но съм сигурен, че тя го знаеше.

Имаше кураж. Срещу течението на съмнение, което всички други тласкаха към нея, тя плуваше. Беше наясно какво си приказват слугите. Мислеха я за изкуфяла или луда и се чудеха, че толкова разумна жена, каквато беше преди, може толкова глуповато да подрежда стая за едно въображаемо дете. Тя се държеше с достойнство и сдържаност и с това ги принуждаваше да се отнасят към нея с уважение. Но тя също се отдръпна от тях. Някога беше общувала с местните дребни благородници. Сега не организираше никакви вечери и изобщо не ходеше на пазара на кръстовището. Не молеше никого да плете или шие за бебето ѝ.

Въображаемото ѝ дете я поглъщаше. Нямаше много време за мен, нито за другите неща, които я интересуваха преди. Прекарваше вечерите си, а понякога и нощите, в своята детска-всекидневна. Липсваше ми в леглото, но не настоявах да изкачва стълбите и да дойде при мен. Понякога, вечер, слизах при нея в уютната ѝ стая, понесъл поредния превод, над който работех. Тя винаги ме приемаше радушно. Тавия ни носеше поднос с чаши и билки, слагаше чайника да кипне и ни оставяше сами. Моли обикновено седеше в тапициран стол, отеклите ѝ стъпала бяха отпуснати на възглавнички. Имах масичка в ъгъла за работата си, а ръцете на Моли бяха заети с плетене на дрешки или дантела. Понякога чувах как потракването на иглите за плетене спира. Тогава вдигах глава и я виждах зяпнала в огъня, с ръцете ѝ на корема и с тъжно, умислено лице. В такива моменти закопнявах с цялото си сърце самозаблудата ѝ да се окаже истина. Въпреки възрастта ни смятах, че бихме могли да се оправим с едно бебе. Дори веднъж я попитах какво мисли да си вземем някое намерениче. Тя въздъхна тихо и каза:

— Имай търпение, Фиц. Детето ти расте в мен.

Никога повече не споменах за това. Казах си, че измислицата ѝ носи щастие. И наистина, какво толкова вредеше? Оставих я.

Посред лято същата година получих вест, че крал Ейод от Планините е умрял. Не беше неочаквано, но създаде деликатна ситуация. Кетрикен, бившата кралица на Шестте херцогства, беше наследничка на Ейод, а синът ѝ крал Предан — по ред след нея. Някои в Планините щяха да се надяват, че тя ще се върне при тях, за да царува там, въпреки че често и ясно бе заявявала, че очаква синът ѝ Предан да постави Планините под своя власт като един вид седмо херцогство в монархията ни. Смъртта на Ейод бележеше преход, който Шестте херцогства трябваше да обмислят сериозно. Кетрикен щеше, разбира се, да отпътува дотам, но също и крал Предан и кралица Елиания, и принцовете Благоденствие и Почтен, Майсторката на Умението Копривка и няколко от котерията, лорд Сенч, лорд Любезен… списъкът на тези, които трябваше да присъстват, изглеждаше безкраен и много дребни благородници се прикрепяха към свитата като начин да се подмажат. И моето име беше добавено към него. Трябваше да отида като холдър Беджърлок, младши офицер в армията на Кетрикен. Сенч настоя, Кетрикен помоли, Предан едва ли не ми заповяда, а Копривка помоли настойчиво. Стегнах си багажа и си избрах кон.

През изтеклата година манията на Моли ме беше принизила до уморено приемане. Не бях изненадан, когато тя отказа да ме придружи, защото чувствала, че „вече е много близо“. Отчасти не исках да я оставя, след като умът ѝ беше толкова разстроен, а отчасти копнеех за отдих от задължението да угаждам на заблудата ѝ. Привиках Ревъл и го помолих да обръща специално внимание на исканията ѝ, докато ме няма. Той изглеждаше почти обиден от това, че съм сметнал такава заповед за нужна.

— Както винаги, сър — каза ми и добави лекия си скован поклон, който означаваше „идиот такъв“.

Така че я оставих и напуснах Върбов лес сам, а после кротко се влях в процесията благородници от Шестте херцогства, поели на север към Планините за погребалните ритуали. Беше повече от странно да преживея едно пътуване, което бях направил някога, докато все още нямах и двайсет, и бях пътувал до Планинското кралство, за да поискам Кетрикен за съпруга на бъдещия крал Искрен. Във второто си пътуване до Планините бях избягвал пътищата и бях преминал през страната с моя вълк.

Знаех, че Бък се е променил. Сега видях, че промените са станали из целите Шест херцогства. Пътищата бяха по-широки, отколкото ги помнех, а земите — по-заселени. Там, където някога имаше пасища, сега имаше ниви. Покрай пътя се простираха градчета, тъй че понякога сякаш едно едва свършваше, преди следващото да започне. Повече ханове и селища имаше по пътя, въпреки че понякога големината на групата ни надвишаваше възможностите за подслоняване. Дивите земи се опитомяваха, подложени на оран или оградени за пасища. Чудех се къде ли ловуват вълците сега.

Като един от гвардейците на Кетрикен, облечен в бялото и пурпурното ѝ, яздех близо до кралската свита. Кетрикен никога не беше държала на формалностите и молбата ѝ да яздя до стремето ѝ беше просто приета от онези, които я познаваха. Говорехме тихо и подрънкването на конските сбруи и разговорите на другите пътници ни предлагаха странно усамотение. Разказах ѝ истории за първото си пътуване до Планините. Тя говореше за детството си и за Ейод, не като крал, но като за неин любящ баща. Не казах нищо на Кетрикен за разстройството на Моли. Скръбта за смъртта на баща ѝ беше предостатъчна.

Положението ми като член на гвардията ѝ означаваше, че се настанявах в същите ханове, където отсядаше тя. Често това означаваше, че Копривка също е там и че понякога можехме да си намерим тихо място и време за разговор. Хубаво беше да я виждам, и облекчение да обсъдя откровено с нея колко упорита се е оказала илюзията на майка ѝ. Когато към нас се присъедини Стабилен, не бяхме толкова открити, но изборът за сдържаност беше на Копривка. Не можех да реша дали смята, че по-малкият ѝ брат е твърде млад за такива новини, или че това е най-вече женски проблем. Бърич беше дал добро име на сина си. От всичките му момчета Стабилен носеше най-много от чертите на Бърич и здравото му телосложение и също така споделяше неговата целеустременост и непоклатими качества на доблест и чувство за дълг. Когато той беше с нас, все едно баща му седеше на масата. Забелязах с какво доверие разчита Копривка на силата на брат си — и не само за Умението. Радвах се, че е толкова често до нея, и все пак това ме натъжаваше. Искаше ми се да беше мой син, макар и да се радвах, че баща му живее в него. Мисля, че той усещаше какво изпитвам. Беше почтителен към мен, но все пак имаше моменти, когато черните му очи се впиваха в моите все едно, че можеше да види душата ми. В такива моменти Бърич ми липсваше ужасно.

В Планините ни посрещнаха топло. Светлите здания на Джаампе, столицата на Планините, все още ми напомняха за чашки на цветове. По-старите сгради си бяха както ги помнех, слети с дърветата, сред които бяха построени. Но дори и в Планините беше настъпила промяна и предградията на столицата приличаха повече на градчетата във Фароу и Тилт, здания от камък и дърво. Това ме натъжи, защото усещах, че промяната не е добра, сякаш такива сгради бяха гангрена, растяща над гората.

В продължение на три дни оплаквахме крал, когото бях уважавал дълбоко, не с буйни ридания и океани сълзи, а с кротко споделените разкази за това кой беше той и колко добре беше управлявал. Поданиците му скърбяха за мъртвия си крал, но също толкова радушно посрещаха завръщането на дъщеря му у дома. Бяха щастливи да видят крал Предан, нарческата и двамата принцове. Няколко пъти чух хора да споменават с тиха гордост, че младият Почтен страхотно прилича на брата на Кетрикен, покойния принц Руриск. Не бях видял тази прилика, докато не чух да говорят за нея, и след това не можех да го забравя.

В края на траура Кетрикен застана пред събралите се и им напомни, че нейният баща и кандидат-кралят Рицарин са започнали процеса на мир между Шестте херцогства и Планините. Каза им колко мъдро са осигурили този мир с брака ѝ с Искрен. Помоли да гледат на нейния син, крал Предан, като на своя бъдещ монарх и напомни, че мирът, на който сега се радват, трябва да бъде приеман като най-великия триумф на крал Ейод.

След като формалностите около погребението на крал Ейод приключиха, се започна същинската работа. Ежедневно имаше срещи със съветници на Ейод и имаше дълги обсъждания по изрядното предаване на управлението на Планините. Присъствах на някои от тях, понякога отстрани в помещението като допълнителни очи и уши на Сенч и Предан, а понякога седнал отвън на слънце, затворил очи, но свързан с двамата чрез Умението, по време на срещите на високо равнище. Но вечерите понякога бях освобождаван, за да имам свое лично време.

И тъй стана, че се озовах застанал отвън, пред изкусно изваяна и нарисувана врата, загледан с тъга в творбата на ръцете на Шута. Тук беше къщата, където бе живял, след като сметна, че не е успял да изпълни предопределението си на Белия пророк. В нощта, когато крал Умен бе умрял, Кетрикен беше избягала от Бъкип и Шутът беше заминал с нея. Заедно бяха предприели мъчително пътуване до Планинското кралство, където тя вярваше, че двамата с неродения ѝ син ще са в безопасност в бащиния ѝ дом. Но там съдбата бе нанесла на Шута два удара. Детето на Кетрикен не бе оживяло, а вестта за моята смърт в тъмниците на Славен го бе достигнала. Беше се провалил в усилието си да гарантира династията на Пророка да има наследник. Беше се провалил в усилието си да осъществи своето пророчество. Животът му като Бял пророк беше свършил.

Когато бе повярвал, че съм мъртъв, беше останал в Планините с Кетрикен, живял беше в тази малка къща и се беше постарал да си устрои нищожно битие като дърворезбар и майстор на играчки. След това ме беше намерил, прекършен и издъхващ, и ме беше донесъл тук, в обиталището, което споделяше с Джофрон. Когато ме прибра, тя се беше изнесла. След като се възстанових, двамата с Шута придружихме Кетрикен в безнадежден опит да проследим хладната диря на съпруга ѝ в планините. Шутът беше оставил къщичката и всичките си инструменти за Джофрон. Ако се съдеше по шарените кукли, поклащащи се на прозореца, тя вероятно продължаваше да живее тук и да прави играчки.

Не почуках на вратата, а стоях в дългата лятна вечер и оглеждах изваяните дяволчета и други митични същества, които подскачаха игриво на ръба на кепенците. Като много от старомодните планински къщи, и тази беше боядисана с ярки цветове като детска кутия за „съкровища“. Опразнена кутия за съкровища — моят приятел отдавна си бе отишъл от нея.

Вратата се отвори и навън се изсипа жълтата светлина на лампа. На прага стоеше висок светлокож момък на около петнайсет, русата му коса падаше до раменете.

— Странниче, ако търсиш подслон, трябва да почукаш на вратата и да попиташ. Сега си в Планините.

Говореше с усмивка. Отвори широко вратата, отстъпи встрани и ме подкани с жест вътре.

Пристъпих бавно към него. Чертите му ми бяха смътно познати.

— Джофрон още ли живее тук?

Усмивката му се разшири.

— Живее и работи. Бабо, имаш гост!

Влязох бавно в стаята. Джофрон седеше до прозореца, до лакътя ѝ имаше лампа. Боядисваше нещо с четчица, равни мазки жълто на златарник.

— Момент — каза тя, без да вдига очи от работата си. — Ако го оставя да засъхне между мазките, цветът ще е неравен.

Не казах нищо, само стоях и чаках. Дългата руса коса на Джофрон вече бе прошарена със сребристо и сплетена на четири плитки. Ръкавите на ярко извезаната ѝ блуза бяха навити до лактите. Ръцете ѝ бяха жилести, с петънца боя по тях, жълто, синьо и светлозелено. Мина доста повече от „момент“, преди тя да остави четката, да изправи гръб и да ме погледне. Очите ѝ бяха точно толкова сини, както ги помнех. Усмихна ми се ведро.

— Добре си дошъл, гостенино. От Бък си, както те гледам. Дошъл си да почетеш сетния отдих на нашия крал, разбирам.

— Така е — казах.

Когато проговорих, в очите ѝ блесна разпознаване. Тя въздъхна и поклати бавно глава.

— Ти. Неговият Катализатор. Той открадна сърцето ми и повдигна духа ми за търсене на мъдрост. После дойде ти и ми го открадна. Както си беше редно. — Вдигна зацапан с боя парцал и избърса разсеяно пръстите си. — Не бях и помисляла, че ще те видя под този покрив отново.

Нямаше никаква враждебност в гласа ѝ, а само загуба. Стара загуба.

Намерих думи, които може би щяха да я утешат.

— Когато сметна, че времето ни заедно е свършило, той остави и мен, Джофрон. Почти седемнайсет години минаха, откакто се разделихме, и нито дума или гостуване от него оттогава.

Тя кривна глава. Внукът ѝ затвори тихо вратата. Приближи се колкото да може да чуе разговора ни и се покашля.

— Странниче, можем ли да ти предложим чай? Хляб? Стол за сядане или легло за нощувка?

Младокът явно копнееше да разбере каква връзка имам с баба му и се надяваше да ме примами да остана.

— Да, донеси му стол и чай — каза му Джофрон, без да се допита до мен. Момчето хукна навън и се върна със стол с прав гръб. Когато сините ѝ очи отново се върнаха към мен, бяха пълни със съчувствие. — Наистина ли? Нито дума, нито едно гостуване?

Поклатих глава. Заговорих ѝ с мисълта, че е една от малкото хора в живота ми, които могат да разберат думите ми.

— Каза, че е изгубил дарбата си да вижда бъдещето. Че задачите ни заедно са приключили и че ако останем заедно, можем неволно да развалим нещо от онова, което е постигнал.

Тя прие сведението, без да мигне. После, много бавно, кимна.

Стоях разколебан. Споходиха ме стари спомени за гласа на Джофрон, докато лежах на пода пред камината.

— Май изобщо не ти благодарих, че ми помогна, когато Шутът ме донесе тук преди толкова години.

Тя кимна отново, важно, но ме поправи с думите:

— Помогнах на Белия пророк. Длъжна бях да го направя и никога не съжалих за това.

Тишината между нас отново се проточи. Беше все едно да се опитваш да водиш разговор с котка. Прибягнах до баналност.

— Надявам се, че ти и семейството ти сте добре.

И пак като на котка, очите ѝ се присвиха само за миг. После каза:

— Синът ми не е тук.

— О.

Тя вдигна отново парцала и избърса пръстите си много грижливо. Внукът се върна с малък поднос. Чашка, по-малка от юмрука ми, бе пълна с една от най-ароматните билкови запарки на Планините. Бях благодарен за моментната пауза. Благодарих му и отпих. Чаят беше от диво грозде, с една подправка от дървесна кора, която не бях опитвал от години. Беше превъзходен. Казах го.

Джофрон стана от работната си пейка. Мина през стаята с много изправен гръб. Една от стените беше оформена в барелеф на дърво. Вероятно бе нейна работа, защото не беше така последния път, когато бях отседнал тук. Какви ли не листа и плодове изпъкваха от резбованите клони. Тя вдигна ръка към едно голямо листо, дръпна го настрани, отвори преградка и извади оттам малка кутия.

Върна се и ми я показа. Не беше работа на Шута, но познах дланите, извити да оформят капак над съдържанието на кутийката. Джофрон беше изваяла неговите ръце като капак за кутийката си. Кимнах ѝ, че съм разбрал. Тя задвижи пръстите си и чух отчетливото „щрак“, сякаш се беше отдръпнало скрито резе. Когато отвори кутийката, от нея лъхна ухание, непознато, но изкусително. Видях малки свитъци, поне четири и навярно повече, скътани под тях. Тя взе един и затвори капачето.

— Това е най-отскорошното му писмо до мен — каза.

Най-отскорошното. За миг изпитах най-острата, най-неподправената завист, каквато бях изпитвал. Не ми беше пращал нито едно съобщение по птица, а Джофрон имаше цяла кутийка! Меката кафява хартия беше стегната с тънка оранжева лента. Джофрон я развърза и разгъна свитъка много нежно. Помислих, че ще ми го прочете на глас. Но тя вдигна синия си поглед и го впи в мен неумолимо.

— Това е кратко. Никаква вест за живота му. Никакъв сърдечен поздрав, никакво пожелание за дълго здраве. Само предупреждение.

— Предупреждение ли?

Нямаше никаква враждебност на лицето ѝ, само решимост.

— Предупреждение, че трябва да предпазя сина си. Че не трябва да казвам нищо за него на непознати, които може да питат.

— Не разбирам.

Тя повдигна рамо.

— И аз. Но не ми трябва разбиране, за да се вслушам в предупреждението му. И затова ти казвам: синът ми не е тук. И това е всичко, което ще ти кажа за него.

Мислеше ли, че представлявам опасност?

— Аз дори не знаех, че имаш син. Нито внук. — Мислите ми трополяха като зърна в суха шушулка. — И не попитах за него. Нито съм непознат за теб.

Тя кимаше утвърдително на всяка моя фраза. После попита:

— Хареса ли ти чаят?

— Да. Благодаря.

— Очите ми лесно се уморяват напоследък. Спането помага, защото след това се будя освежена и върша най-добрата си работа на ранна утринна светлина. — Нави късчето кафява хартия и го затегна с оранжевата лента. Прибра го в кутията и затвори капака.

Хората от Планините са много вежливи. Нямаше да ми каже да си вървя. Но щеше да е крайно невъзпитано от моя страна да се опитам да остана. Надигнах се. Навярно ако си тръгнех веднага, щях да мога да се върна на другия ден и да се опитам отново да я помоля да ми каже повече за Шута. Трябваше да си тръгна веднага, тихо и кротко. Знаех, че не бива да питам. Направих го обаче.

— Как стигаха съобщенията до теб? Моля те, кажи ми.

— През много ръце и от далече. — Почти се усмихна. — Този, който ми предаде последното, отдавна си е заминал оттук.

Погледнах я и разбрах, че това е последната ми възможност да разменя думи с нея. Нямаше да ме види на другия ден.

— Джофрон, не съм опасност за теб, нито за семейството ти. Дойдох, за да се сбогувам с един мъдър крал, който се отнасяше добре с мен. Благодаря, че ми каза, че Шутът ти е пращал съобщения. Поне знам, че все още е жив. Ще пазя в сърцето си тази утеха и добротата ти към мен.

Станах и ѝ се поклоних дълбоко.

Мисля, че долових мъничка нотка съчувствие, и видях как се пропука равнодушната ѝ фасада.

— Последното съобщение пристигна преди две години — каза тя. — И беше отнело поне година докато стигне до мен. Тъй че, колкото до съдбата на Белия пророк, никой от двама ни не може да е сигурен.

Думите ѝ вкараха студ в сърцето ми. Внукът ѝ вече беше до вратата. Отвори я.

— Благодаря ви за гостоприемството — казах на двамата.

Оставих чашката на ъгъла на масата, поклоних се отново и излязох. Не се опитах да се върна на другия ден.

Два дни по-късно крал Предан и свитата му потеглиха от Планините. Кетрикен остана, за да има повече време с голямата си фамилия и хората си и да увери народа си, че ще идва по-често, щом започне дългият преход към превръщането на страната в седмото херцогство под короната на крал Предан.

Незабелязан от никого, аз също се задържах, докато и последните от свитата на краля не се изгубиха от погледа ми, а след това изчаках до късния следобед, преди да потегля. Исках да яздя сам и да мисля. Напуснах Джаампе без никаква грижа и мисъл къде ще спя тази нощ или как.

Бях повярвал, че ще намеря малко спокойствие в Планините. Видял бях с какво изящество предадоха своя крал на смъртта, за да отворят място на живота да продължи. Но когато поех на път, отнесох със себе си повече завист, отколкото мир. Бяха загубили своя крал, след като цял живот ги бе управлявал с мъдростта си. Беше умрял с достойнство и с непокътнат ум. А аз губех обичната си Моли и съзнавах с ужас, че ще става само по-лошо, много по-лошо, преди да дойде краят. Бях изгубил Шута, най-добрия приятел, който бях имал, преди години. Мислех си, че съм го приел, че съм станал неуязвим за това, че ми липсва. Но колкото по-дълбоко навлизаше Моли в лудостта, толкова повече ми липсваше той. Шутът винаги беше този, към когото се бях обръщал за съвет. Сенч правеше всичко по силите си, но той винаги беше моят старши и моят наставник. Когато посетих стария дом на Шута, мислех само да го погледам малко, да видя мястото, където някога бях имал приятел, който ме познаваше толкова добре и който все още ме обичаше.

Вместо това бях открил, че може би не съм го познавал толкова добре. Дали приятелството му с Джофрон значеше за него много повече от онова, което бяхме споделяли? Жегна ме стъписваща мисъл. Била ли е тя за него повече от приятелка или последователка на Белия пророк?

Щеше ли да го укориш за това? Че за известно време е живял в настоящето и е имал нещо добро, когато всякаква надежда го бе оставила?

Вдигнах очи. Искаше ми се с цялото ми сърце да видя сива сянка да пробягва между дърветата и да помете покрай пътя. Но, разбира се, нямаше я. Моя вълк го нямаше вече от много години, много преди Шутът да си отиде. Вече живееше само в мен, така както неговото вълче можеше внезапно да нахълта в мислите ми. Поне все още имах това от него. Беше слаба утеха.

— Нямаше да го укоря — казах на глас и се зачудих дали не лъжа, за да не се налага да се срамувам от себе си. Поклатих глава и се помъчих да върна ума си в сегашното. Беше прелестен ден, пътят бе хубав и макар да можеше да ме очакват проблеми, щом се върнех у дома, сега те не бяха с мен. И наистина, това, че днес Шутът ми липсваше, не беше по-различно от начина, по който ми беше липсвал в който и да е от вчерашните дни, които бях прекарал без него. Значи беше пращал писма до Джофрон, а не до мен? Трябваше да е било истина в течение на години, явно. Вече го знаех. Това беше единствената разлика.

Мъчех се да се самоубедя, че този дребен факт е без значение, когато чух тропот на конски копита на пътя зад мен. Някой яздеше в галоп. Вероятно вестоносец. Е, пътят беше достатъчно широк, за да може да ме подмине без усилие. Все пак придърпах коня си по-настрани и се обърнах да видя кой идва.

Черен кон. Ездач. А след три крачки разбрах, че е Копривка на Черна. Мислех, че е заминала с другите, а след това осъзнах, че вероятно бърза да ги догони, понеже се е забавила по някаква причина. Спрях коня си и я изчаках, напълно убеден, че ще ме подмине с едно махване.

Но щом видя, че съм спрял, тя забави и когато стигна до мен, също спря и каза:

— Мислех, че ще останеш за още една нощ, а после разбрах, че си тръгнал, и трябваше да препусна, за да те догоня.

— Защо не си с краля? Къде ти е охраната?

Тя ме изгледа.

— Казах на Предан, че ще съм с теб и не ми трябва друга охрана. Двамата със Сенч се съгласиха.

— Защо?

Тя впи очи в мен.

— Ами, за тях си много компетентен убиец.

Това ме смълча за миг. Все още ли мислеха за мен така?

— Не, имах предвид защо остана да пътуваш с мен? — попитах. — Не че не се радвам да те видя, просто съм изненадан. — Добавих последното, след като погледът ѝ помръкна. — Дори не бях разбрал, че някой е забелязал, че не съм с главната група.

Тя ме изгледа сърдито.

— Щеше ли да забележиш, ако мен ме нямаше?

— Е, разбира се.

— Всички забелязаха, когато се оттегли тихомълком. Предан поговори с мен преди няколко дни, каза, че изглеждаш дори по-мрачен, отколкото би се очаквало на погребение, и че може би ще е най-добре да не оставаш сам. Кетрикен се съгласи с него и добави, че това посещение може да е разбудило у теб стари спомени. Тъжни. Е. Тук съм.

И наистина, тук беше. Бях ѝ почти ядосан, че развали съвършеното ми хубаво униние. И тогава осъзнах, че точно това правя. Че се цупя, защото Шутът е пращал писма на Джофрон, а не на мен. И като малко дете бях подлагал на изпитание хората, които ме обичаха, отдръпвал се бях от тях едва ли не просто за да видя дали някой ще ме потърси.

А тя го бе направила. Ядосах се на собственото си раздразнение и колкото и да знаех, че е глупаво, все пак ме жегна, когато Копривка ми се изсмя.

— Да можеше да си видиш физиономията! — възкликна тя. — Хайде. Толкова ли е ужасно, че след всичките тези години двамата най-после ще имаме няколко дни и нощи, в които да можем да си поговорим, без да ни прекъсват бедствия или малки момчета?

— Хубаво би било — съгласих се и настроението ми изведнъж се оправи.

И нашето пътуване заедно започна.

Никога не бях пътувал с такова угаждане. Взел бях малко продукти с мисълта, че ще поживея скромно на път за дома. Копривка също така пътуваше леко, ако не се броеше една кесийка, пълна със сребърници. Първия път, когато предложих, че ако ще вдигаме бивак за нощта, трябва да започнем да оглеждаме за подходящо място, тя се изправи на стремената, огледа наоколо и след това посочи към вдигащия се в далечината дим.

— Онова там е най-малкото къща, а по-вероятно село с хан, колкото и да е скромен. И там смятам да спрем за нощта, а ако се намери и гореща баня, ще е моя. И добра храна!

И беше права. Имаше ги всичките три неща всъщност, а тя извади сребро за мен и за нея и каза:

— Сенч ми каза да не ти позволявам да се самонаказваш затова, че си тъжен.

Помълчах, докато претегля думите ѝ, за да разбера дали наистина важат за мен. Сигурен бях, че важат, но не можах да измисля нищо за защита. Тя се покашля.

— Искаш ли да поговорим за Хеп? Знаеш ли, разправят, че макар да е менестрел, и странстващ при това, бил любим на Дараткип, и ѝ е верен? Тя е тъкачка в градчето.

Не знаех това, нито повечето от клюките, които ми разказа. Същата вечер, макар да имаше няколко дребни благородници, настанили се в същия хан, Копривка остана с мен. И поседяхме край камината на централната зала дълго след като другите се разотидоха по леглата. От нея научих, че политиката на Бъкип е толкова заплетена и клюките толкова трънливи, колкото винаги. Беше се карала с крал Предан, защото се боеше за сигурността на подрастващите принцове: твърде често пътуваха до Външните острови с майка си. Предан ѝ казал, че не било нейна работа, а тя му отвърнала, че ако е негова работа невъзможността ѝ да се омъжи, защото той непрекъснато излага наследниците си на опасност, то тогава и тя имала право да каже какво мисли по въпроса. Кралица Елиания наскоро била претърпяла спонтанен аборт: детето било момиченце — детето, за което беше мечтала; беше ужасна загуба, както и лоша поличба за майчиния ѝ дом. Някои от херцозите вече започвали да негодуват за това колко често ги няма момчетата. Крал Предан бил заклещен между херцозите си и кралицата си и изглежда не можел да намери компромис.

Когато попитах за Ридъл, Копривка ми каза, че той бил добре последния път, когато го видяла, и след това решително смени темата. Като че ли се бе отказала от всякаква надежда да спечели позволението на крал Предан да се омъжи; и все пак никога не бях виждал да проявява интерес към друг мъж. Копнеех да разбера какво таи в сърцето си и ми се искаше да е по-склонна да го сподели с мен, както правеше някога с майка си.

Но тя насочи разговора към други проблеми, тлеещи по границата ни.

Дракони връхлитаха над Халкида, плячкосваха каквото им падне и бяха започнали понякога да прехвърлят границата и да опустошават стадата в Шоукс и дори във Фароу. Народът на Шестте херцогства очакваше кралската котерия на Умението да прогони драконите или поне да преговаря с тях. Но понятието за дипломация и компромис беше смехотворно за един дракон. Ако се смееха, в което двамата с Копривка се съмнявахме.

Размишлявахме дали човек би могъл да преговаря с дракони и какви последствия би имало от убийството на дракон, и дали плащането на данък на дракони със заклан добитък ще е проява на страхливост или просто прагматично.

Някои от новините ѝ не бяха политически, а семейни. Пъргав и Уеб наскоро бяха посетили Бъкип. Птицата спътник на Пъргав беше здрава и силна. Но чайката на Уеб била толкова окаяна, че той взел стая в градчето Бъкип с изглед към водата. Птицата живеела предимно на перваза; той я хранел, защото вече летяла малко. Идваше краят и двамата го очакваха. Макар самата Копривка да не притежаваше Осезанието, чрез мен и своя брат Пъргав разбираше какво е да загубиш своя спътник в Осезание.

Но не си споделихме само клюки. Говорихме си за храна и музика, които обичахме, и кои стари приказки са ни любимите. Тя ми разказа истории от детството си, най-вече за пакостите, които бяха вършили с братята ѝ. Аз на свой ред и разправях за годините си като момче в Бъкип и колко по-различни бяха и замъкът, и градчето тогава. Бърич присъстваше в много от разказите ни.

Преди да оставим Речния път и да хванем по-тесния, който водеше до Върбов лес, тя ме попита за лорд Златен. Бил ли е наистина някога шут на крал Умен? Беше, да. А ние с него били ли сме… много близки?

— Копривке — казах, докато тя яздеше до мен, загледана право напред. Загорелите ѝ страни бяха малко по-зачервени от обичайното.

— Обичах този човек както не съм обичал никой друг. Не казвам, че го обичах повече, отколкото обичам майка ти. Но начинът, по който го обичах, беше различен. Ако си чула, че е имало нещо нередно във връзката ни, не, нямаше. Не това бяхме един за друг. Каквото имахме с него, надхвърляше това.

Тя не ме погледна в очите, но кимна. После попита тихо:

— А какво стана с него?

— Не знам. Напусна Бъкип, докато аз все още бях изгубен в Камъните. Никога повече не чух вест от него.

Мисля, че гласът ми ѝ каза много повече от думите.

— Съжалявам, тате — отрони тя.

Знаеше ли, че за първи път ме бе удостоила с това обръщение? Запазих мълчание, за да се насладя на мига. А после прехвърлихме последното възвишение и селцето Върбово вече беше пред нас в прелестната долина до реката. Скоро щяхме да стигнем до Върбов лес. Изведнъж съжалих колко бързо свършва пътуването ни. И се уплаших какво ли ще си помисли Копривка за майка си и за това колко са я отдалечили от нас заблудите ѝ.

И все пак гостуването започна добре. Когато пристигнахме, Моли ме прегърна, а после се обърна с радост към най-голямото си дете. Не беше очаквала да се върна толкова скоро и изобщо не бе очаквала, че ще види Копривка. Бяхме пристигнали малко след пладне и бяхме ужасно прегладнели. Отидохме в кухнята и почти хвърлихме слугите в паника, като нападнахме килера за простичко пиршество с хляб, сирене, наденица и ейл, вместо да чакаме да ни приготвят нещо по-изискано. Когато Нътмег, готвачката, се намеси и ни прогони от кухнята си, седнахме на единия край на голямата маса в трапезарията. Разказахме на Моли за пътуването си, за простичките, но трогателни церемонии, които предшестваха погребението на краля, и за решението на Кетрикен да остане известно време в Планините. И както е след всяко пътуване, колкото и официален и дори тъжен да е поводът, имаше весели истории за разправяне, тъй че всички да се посмеем.

Моли също си имаше свои истории за споделяне. Няколко кози успели да нахълтат в лозята и нанесли щети на някои от най-старите лози там. Щели да се оправят, но повечето грозде от тази част на лозята било изгубено. Имало няколко по-големи нахлувания на диви прасета в ливадите; главната щета, която бяха нанесли, беше, че разровили земята дотолкова, че било почти невъзможно да се коси. Лозум от селото довел кучетата си и ги подгонил. Убил един голям глиган, но едно от кучетата му било лошо ранено. Въздъхнах. Сигурен бях, че това е един от първите проблеми, с които трябва да се заема. Никога не съм харесвал лов на глигани, но сега щеше да се наложи. А Толман отново щеше да настоява за свои кучета.

И някак си, докато мълчаливо умувах за глигани, кучета и лов, темата се смени, а после Моли ме дърпаше за ръкава и ме питаше:

— Не искаш ли да видиш какво сме направили?

— Разбира се — отвърнах и се надигнах от жалките останки на импровизирания ни обяд, за да последвам жена си и дъщеря си.

Сърцето ми се сви, когато осъзнах, че ни води към детската стая. Копривка ме погледна скришом, но запазих лицето си безизразно. Тя не беше виждала стаята, откакто Моли я беше заела. А когато отвори вратата, осъзнах, че и аз не я бях виждал.

Стаята първоначално беше дневна, за посрещане на важни гости. В мое отсъствие се беше превърнала в грижливо обзаведена стая, с всички луксове, които една бременна жена би могла да пожелае за бъдещото си дете.

Люлката в средата беше от дъб, изкусно замислена така, че ако човек стъпи на един лост, леко да полюшне детето. Изваян елен на Пророка бдеше над люлката, откъм главата. Вероятно лейди Търпение я беше поръчала в ранните си години във Върбов лес, когато все още се е надявала да зачене. Беше чакала, празна, десетилетия. Сега беше покрита с меки завивки и обкръжена с дантелена мрежа, за да не може никакво насекомо да ужили детето. Ниският диван бе отрупан с дебели възглавници, на които майката да се облегне, за да нахрани детето си, а подът беше застлан с дебели черги. Високите прозорци гледаха към градина, загърната в първия есенен листопад. Дебелото стъкло беше скрито първо зад дантела, после прозрачна коприна, а накрая с плътно изтъкана завеса, които щяха да спират и ярка слънчева светлина, и студа. Имаше преградка от цветно стъкло, която Моли можеше да сложи около лампата, за да приглуши и нейната светлина. Зад изкусен параван с цветя и пчели, от ковано желязо, пламъчетата на малкия огън танцуваха в голямата камина.

Като видя удивлението ни, тя се усмихна.

— Нали е чудесно?

— Красиво е… Такава мирна и спокойна стая — успя да отрони Копривка.

Бях онемял. Бях държал на разстояние фантазията на Моли. Сега бях влязъл в илюзията ѝ. Глупавият копнеж, който мислех, че е изтлял, забуча като огън през овъглени клони. Бебе. Колко сладко щеше да е да имаме свое малко бебенце тук, където да мога да гледам как расте, където да мога да виждам Моли, майката на нашето дете! Покашлях се фалшиво и потърках лицето си. Отидох до лампата и огледах нарисуваните цветя на паравана с интерес, какъвто не заслужаваха.

Моли продължи да говори на Копривка.

— Търпение ми показа тази люлка. Беше горе на тавана. Поръчала да я направят, когато двамата с Рицарин живеели тук, когато си мечтаела, че все още е възможно да зачене. През всички тези години люлката чакала. Беше прекалено тежка, за да я преместя сама, но повиках Ревъл и му я показах. А той я донесе тук и щом излъскаха дървото, видяхме, че е толкова прелестна, че решихме, че наистина цялата стая трябва да се направи толкова хубава детска, колкото заслужава люлката.

Ние с Копривка мълчахме.

— О, погледнете тези ракли. Ревъл ги намери на друг таван, но не е ли чудесно колко си съвпада дървото? Според него може би дъбът е раснал точно тук, във Върбов лес, което би могло да обясни защо цветът е толкова подобен на люлката. Тази е с одеяла, някои от вълна за зимните месеци, а някои са по-леки, за пролетта. А цялата тази ракла, изумена съм да го кажа, всичко са дрешки за бебето. Не бях съзнавала колко много всъщност съм ушила и изплела, докато Ревъл не предложи да съберем всички на едно място. Има различни размери, разбира се. Не съм чак толкова глупава да направя всичките дрешки мънички като за новородено.

И все така. Думите се изливаха от Моли, сякаш беше копняла от месеци да може да говори открито за надеждите си. А Копривка гледаше майка си, усмихваше се и кимаше. Седяха на дивана, изваждаха дрехи от раклата и ги разгъваха, за да ги погледнат. Стоях и ги наблюдавах. Мисля, че за миг Копривка се въвлече в съня на майка си. Или навярно, казах си, беше същият им общ копнеж, на Моли за дете, макар възможността да роди отдавна да беше отминала, а на Копривка — за дете, което ѝ бе забранено да роди. Копривка вдигна една нощничка, разпъна я на гърдите си и възкликна:

— О! Бях забравила колко малки са бебенцата; толкова години минаха, откакто се роди Пламен.

— О, той беше почти най-голямото от бебетата ми. Само Справедлив беше по-едричък.

— Помня! — възкликна Копривка. — И вечно риташе и се отвиваше.

Задави ме най-чиста завист. Върнали се бяха, и двете, в едно време, когато не бях съществувал в живота на никоя от тях, в един уютен шумен дом, пълен с деца. Не укорявах Моли за годините ѝ брак с Бърич. Той беше добър мъж за нея. Но това беше като нож, който бавно се върти в мен — да виждам как си спомнят преживяно, каквото никога нямаше да имам. Гледах ги втренчено, отново бях външният човек. А после, все едно че завеса се вдигна или врата се отвори, осъзнах, че сам съм се изключил. Приближих се и седнах до тях. Моли вдигна от раклата малки плетени терлички. Усмихна се и ми ги подаде. Взех ги, без да кажа дума. Едва запълниха дланта ми. Опитах се да си представя крачето, което щеше да влезе в едното от тях, и не можах.

Извърнах поглед към Моли. Имаше бръчки в ъгълчетата на очите ѝ и бръчки около устата. Пълните ѝ като розова пъпка устни бяха избледнели в светлорозови дъги. Внезапно я видях не като Моли, а като петдесет и няколко годишна жена. Пищната ѝ тъмна коса беше оредяла и прошарена. Но ме гледаше с такава надежда и любов, съвсем леко извърнала глава настрани. И видях още нещо в очите ѝ, нещо, което го нямаше там преди десет години. Вяра в любовта ми. Предпазливостта, която беше обагряла връзката ни, си беше отишла, заличена от последните ни десет години заедно. Най-сетне тя знаеше, че я обичам, че винаги ще я поставям на първо място. Най-сетне бях спечелил доверието ѝ.

Вдигнах терличките, пъхнах два пръста в тях и потанцувах с тях по дланта си. Тя се пресегна, спря пръстите ми и свали меките сиви терлички.

— Скоро. Много скоро — каза ми и се облегна на рамото ми. Копривка ме погледна и в очите ѝ блесна такава благодарност, че изведнъж почувствах, че съм спечелил битка, каквато изобщо не бях знаел, че водя.

Покашлях се и успях да проговоря, без да се задавя:

— Няма ли да пием чай?

Моли се сепна и възкликна:

— О, да! Точно това ми се искаше и на мен в момента.

И въпреки умората ни от пътуването следобедът мина приятно. Много по-късно същата вечер споделихме вечеря, която отговаряше на стандартите на Нътмег готвачката, и по глътка бренди, което надвишаваше моите. Бяхме се оттеглили в кабинета на имението. Копривка отказа да хвърли поглед на грижливото ми счетоводство с думите, че била сигурна, че всичко е добре. И настоя, че трябва да си тръгне на заранта. Моли се опита да я разубеди, но без резултат. Почти бях задрямал в стола до огъня, когато Копривка проговори тихо от ъгъла си на едно канапе.

— Да се види е много по-лошо, отколкото да го чуеш. — Въздъхна тежко. — Истина е. Губим я.

Отворих очи. Моли беше излязла — бе казала, че отива да види дали в килера има още бяло сирене, понеже изведнъж ѝ се прияло. Приписа желанието си на бременността си и съвсем в нейния стил отхвърли идеята да звънне за слуга в такъв късен час. Всичките ни слуги я обичаха дори просто защото им спестяваше подобни глупави злоупотреби.

Погледнах към мястото, където беше седяла. Отпечатъкът от тялото ѝ все още беше на възглавничките и мирисът ѝ се бе задържал във въздуха. Заговорих тихо.

— Бавно се изплъзва от мен. Днес не беше чак толкова зле. Има дни, в които е толкова обсебена от това „бебе“, че не говори за нищо друго.

— Прави го така, че да изглежда реално — каза Копривка колебливо, раздвоена между тъга и страх.

— Знам. Тежко е. Опитвал съм се да ѝ кажа, че е невъзможно. И когато го правя, имам чувството, че съм жесток. Но днес, с терличките… това е някак си още по-жестоко. Все едно съм вдигнал ръце от нея. — Загледах се в гаснещия огън. — Наложи се да помоля слугините да ѝ угаждат. Виждал съм ги да въртят очи, след като ги е подминала. Укорих ги за това, но мисля, че само…

Искри на гняв лумнаха в очите на Копривка.

— Не ме интересува дали майка ми е луда за връзване! Те трябва да се отнасят към нея с почитание. Не можеш да им позволяваш да се подсмихват с „търпимост“! Тя е моя майка и твоя съпруга. Лейди Моли!

— Не знам как да се справя с това, без да го направя по-лошо — отвърнах. — Моли винаги се е грижела за ръководенето на домакинството. Ако се намеся и започна да стягам слугите, може да се засегне, че узурпирам властта ѝ. А и какво мога да им кажа? Много добре знаем, че майка ти не е бременна! Колко дълго трябва да им заповядам да поддържат тази преструвка? Къде свършва тя? С раждането на въображаемо дете?

При думите ми Копривка пребледня. За миг страните ѝ станаха бели и изпити като замръзналите склонове на планина, покрита със сняг. После тя изведнъж закри лицето си с ръце. Гледах бялата резка, разделяща лъскавата ѝ тъмна коса. Копривка заговори през пръстите си:

— Тя е болна. Ще става само по-лошо. Знаем това. Какво ще правиш, когато престане да те познава? Когато няма да може да се грижи повече сама за себе си? Какво ще стане с нея?

Погледна ме. Безмълвни сълзи блестяха на вадички по бузата ѝ.

Изправих се, отидох при нея и хванах ръката ѝ.

— Обещавам едно. Ще се грижа за нея. Винаги. Ще я обичам. Винаги. — Стегнах волята си. — И ще говоря със слугите, и ще им кажа, че независимо колко дълго са работили тук, ако ценят местата си, ще се отнасят с лейди Моли както се полага на господарката на това домакинство. Без значение какво може да мислят за исканията ѝ.

Копривка подсмръкна, издърпа ръцете си и избърса очи.

— Знам, че не съм дете вече. Но просто мисълта, че я губя…

Думите ѝ секнаха и гласът ѝ затихна, след като не изрече онова, което двамата знаехме, че напира в нея. Все още скърбеше за Бърич, единствения истински баща, когото бе познавала. Не искаше да загуби и майка си — а още по-лошо щеше да е Моли да я погледне и да не я познае.

— Ще се грижа за нея — обещах отново. „И за теб“, помислих си. И се зачудих дали изобщо ще ми позволи да вляза в тази роля. — Дори това да означава преструване пред нея, че вярвам за растящото в нея дете. Макар това да ме кара да се чувствам лъжец. Днес… — Замълчах от надигналото се чувство за вина. Бях се държал все едно Моли наистина е бременна, глезил я бях като капризно дете. Или луда жена.

— Ти беше мил — каза тихо Копривка. — Познавам майка си. Няма да я убедиш да се откаже от тази заблуда. Умът ѝ е разстроен. По-добре да…

Моли беше влязла, без да я усетим — тръшна подноса на масата. Двамата подскочихме гузно. Моли се втренчи в мен с черен поглед. Присви устни и в първия момент помислих, че отново ще пренебрегне несъгласието ни. Но Копривка беше права. Моли държеше на своето и заговори прямо:

— И двамата ме смятате за луда. Добре. Много добре тогава. Но ще ви кажа ясно: чувствам как детето мърда в мен и гърдите ми се пълнят с мляко. Не е далече времето, когато двамата ще трябва да ми се помолите за извинение.

Двамата с Копривка, хванати в тайната ни тревога, седяхме онемели. Копривка нямаше какво да отвърне на майка си, а Моли се обърна и излезе. Спогледахме се, покрусени от чувство за вина. Но никой от нас не тръгна след нея.

Скоро след това се разотидохме за сън. Докато яздех към дома, бях очаквал с нетърпение мило събиране с жена ми и споделена нощ. Но Моли беше избрала диванчето в детската. Отидох сам в спалнята ни тя и ми се стори студена и празна.

На следващия ден Копривка си тръгна още преди обед. Каза, че дълго не е била със своите чираци в Умението и че щяло да има каква ли не зарязана работа, която я чака. Не се усъмних, но и не вярвах, че това е основната причина за заминаването ѝ толкова бързо. Моли я прегърна за сбогом и някой непознат би си помислил, че всичко между майка и дъщеря е наред. Но Моли не беше споменала за бебето след като ни остави предната вечер, нито попита дали Копривка ще се върне за раждането.

А през следващите дни вече не ми говореше за въображаемото дете. Закусвахме заедно; обсъждахме проблеми в имението, а след вечеря си споделяхме събитията от деня. И всеки от нас спеше сам. Или, в моя случай, не спеше. Свърших повече работа по преводите за Сенч в късните нощни часове, отколкото бях свършил през предишните шест месеца. Десет дни след инцидента в една късна вечер се одързостих да потърся Моли в детската. Вратата беше затворена. Постоях пред нея няколко дълги мига преди да реша, че трябва да почукам, вместо да вляза. Почуках, изчаках, след това почуках по-силно.

— Кой е? — Гласът на Моли прозвуча изненадано.

— Аз съм. — Открехнах вратата. — Може ли да вляза?

— Никога не съм ти казвала, че не можеш — отвърна тя язвително. Думите ѝ жилеха, но въпреки това на лицето ми пробяга усмивка. Извърнах се леко, за да не я види. Сега си беше Моли Червените поли, която познавах.

— Вярно е — казах кротко. — Но знам, че нараних чувствата ти лошо, и помислих, че ако искаш да ме отбягваш известно време, не бива да се натрапвам.

— Не е натрапване — каза тя спокойно. — Фиц, сигурен ли си, че ти не си този, който ме отбягва? От колко години се събуждам нощем и откривам, че твоята страна на леглото е хладна и празна? Измъкваш се от леглото ни посред нощ, за да се скриеш в прашната си затрупана със свитъци дупка и да драскаш, докато пръстите ти станат целите в мастило?

Наведох глава. Не бях съзнавал, че го е забелязвала. Канех се да изтъкна, че е изоставила леглото ни заради тази детска. Отказах се от това заяждане. Не беше моментът да започвам битка. Сега бях прекрачил нейния праг и се чувствах като вълк, осмелил се за първи път да влезе в къща. Не бях сигурен дали трябва да остана прав, или мога да седна. Въздъхнах и седнах на дивана, където беше легнала. Беше в нощния си халат, но премести полудовършената си бродерия, за да ми направи място.

— Сигурно наистина прекарвам твърде много часове там — извиних се. Седнах до нея. Уханието ѝ ме достигна и изведнъж казах: — Всеки път, когато те помириша, винаги искам да те целуна.

Тя ме зяпна изумена, засмя се и после каза с тъга:

— Напоследък се чудех дали изобщо искаш да си близо до мен. Стара и сбръчкана, а сега ме мислиш и за луда…

Притеглих я към себе си, преди да е успяла да каже нещо повече. Целунах я, по темето, отстрани по лицето и след това по устата.

— Винаги ще искам да те целувам — промълвих в косата ѝ.

— Не вярваш, че съм бременна.

Не я пуснах.

— Казваш ми вече от повече от две години, че си бременна. Какво да мисля, Моли?

— Самата аз не се разбирам. Но мога само да ти кажа, че трябва някак си да съм сбъркала отначало. Трябва да съм помислила, че съм бременна, преди да съм. Може би знаех, някак, че ще забременея. — Отпусна чело на рамото ми. — Трудно ми беше да те няма по толкова дни. Знам, че слугините се кикотят зад гърба ми. Толкова малко знаят за нас. Смятат, че е скандално толкова млад и здрав мъж като теб да е женен за бабичка като мен. Шушукат, че си се оженил за мен заради парите и положението ми! Карат ме да се чувствам стара глупачка. Кого имам, който да разбира кои сме и какво сме били един за друг? Само теб. А когато ме изоставиш, когато мислиш, че съм толкова глупава, колкото мислят и те, тогава… О, Фиц, знам, че е трудно да го повярваш. Но аз съм вярвала в много по-трудни за вярване неща, заради теб, и съм разчитала само на думата ти.

Все едно целият свят замръзна. Да. Вярвала беше. Така и не го бях погледнал от тази перспектива. Наведох глава и целунах солената ѝ от сълзи страна.

— Вярваше. — Поех си дъх. — Ще ти вярвам, Моли.

Тя се изсмя задавено.

— О, Фиц. Моля те. Не, няма да го повярваш. Но ще те помоля да се преструваш, че вярваш. Само когато сме тук вътре, заедно. А в замяна, когато не съм в тази стая, аз ще се преструвам, че не съм бременна, доколкото мога. — Поклати глава и косата ѝ забърса лицето ми. — Сигурна съм, че така ще е много по-лесно за слугите. Освен за Ревъл. Той изглеждаше абсолютно зарадван да ми помогне да спретна това гнездо.

Помислих за Ревъл, висок и толкова слаб, че почти мършав, винаги сериозен и коректен с мен.

— Нима? — Не изглеждаше вероятно.

— О, да. Той намери параваните с теменужките и ги беше почистил още преди да ми каже. Дойдох тук един ден и те бяха поставени около люлката. И дантелата над тях, да не пропуска насекомите.

Теменужки. От Търпение знаех, че понякога ги наричат „сърдечна благодат“. Длъжник бях на Ревъл.

Тя се надигна и се отдръпна от мен. Погледнах я. Дългата ѝ нощница съвсем леко издаваше гънките на тялото ѝ, а винаги беше изящно закръглена жена. Отиде до камината и видях, че на една стойка има сервиз за чай. Загледах се в профила ѝ. Не ми изглеждаше много по-различно, отколкото преди пет години. Със сигурност, ако беше бременна, щях да го видя. Огледах леката издутина на корема ѝ, силните ѝ бедра и щедри гърди, и изведнъж изобщо престанах да мисля за бебета.

Тя ме погледна питащо, с чайник в ръката.

— Искаш ли?

След това, както се бях втренчил в нея, очите ѝ бавно се разшириха и лукава усмивка изви устните ѝ. Усмивка, достойна за голо момиче, само с коронка от зеленика на главата.

— О, искам, да — отвърнах.

Щом станах и тръгнах към нея, тя ме посрещна. Бяхме нежни един с друг и не бързахме, и спахме в леглото ѝ в детската.

На другия ден зимата дойде във Върбов лес с мокър сняг, който смъкна последните листа на брезите и зави изящните им клони с бяло. Покоят, който винаги носи първият сняг, полегна над земята като мантия. В къщата изведнъж дойде време за топло огнище, гореща супа и пресен хляб на обед. Бях в кабинета на имението и в камината пращеше яркопламенен огън, когато на вратата се почука.

— Да — извиках и вдигнах глава от писмото от Уеб, което четях.

Вратата бавно се отвори и влезе Ревъл. Както винаги беше безукорно облечен и коректен. Беше десетилетия по-млад от мен, но имаше осанка, която ме накара да се почувствам като хлапак с мръсни ръце и зацапана риза, когато ме погледна отвисоко.

— Повикали сте ме, холдър Беджърлок?

— Да. — Оставих настрана писмото на Уеб. — Исках да поговоря с теб за стаята на лейди Моли. Параваните с теменужките…

Очакването, че ще го смъмря неодобрително, проблесна в очите му. Той изправи гръб и ме изгледа отвисоко, с достойнството, което винаги излъчва един истински добър иконом.

— Сър. Ако благоволите. Параваните не бяха използвани от десетилетия, но все пак са красиви изделия, достойни за показ. Знам, че действах без пряко пълномощие, но лейди Моли изглеждаше… доста обезсърчена. Колкото до люлката, намерих лейди Моли горе на стълбището, останала без дъх и почти разплакана. Люлката е тежка, сър, и все пак тя бе успяла сама да я премести толкова далече. Изпитах срам, че не беше дошла при мен и просто да ми каже какво иска да направя. Тъй че, с параваните, се опитах да предвидя желанието ѝ. Тя винаги е била добра към мен.

Замълча. Явно чувстваше, че може да е казал твърде много на толкова задръстен и коравосърдечен човек, какъвто, изглежда, бях. Погледнах го в очите и заговорих спокойно.

— Както и към мен. Благодарен съм за службата ти на нея и имението. Благодаря ти. — Бях го повикал, за да му кажа, че съм решил да му удвоя заплатата. Макар жестът все още да изглеждаше коректен, да го изрека на глас изведнъж ми заприлича на отношение към наемник. Не беше направил това за пари. Беше се отплатил за доброта с доброта. Щеше да разбере щедростта ни, когато получеше месечната си заплата, и щеше да знае за какво е. Но не парите бяха важни за този човек. Заговорих кротко. — Ти си чудесен иконом, Ревъл, и аз те ценя високо. Искам да съм сигурен, че го знаеш.

Той наведе леко глава. Не беше поклон, беше приемане.

— Знам, сър.

— Благодаря ти, Ревъл.

— Можете да разчитате на мен, сър.

И напусна стаята толкова тихо, колкото бе дошъл.

Върбов лес навлезе в дълбока зима. Дните станаха по-къси, снегът се натрупа, а нощите бяха черни и мразовити. Двамата с Моли бяхме сключили примирие и го спазвахме. Това правеше живота по-лесен и за двама ни. Искрено смятам, че най-много от всичко желаехме мир. Повечето ранни вечери прекарвах в стаята, за която бях започнал да мисля като за кабинета на Моли. Тя обикновено заспиваше там, а аз я завивах и след това се промъквах до разхвърляната си бърлога и работата си там. Така беше и много късно една нощ, посред зима. Сенч ми беше изпратил много интригуващ комплект свитъци на език, който беше почти като този на Външните острови. Имаше три илюстрации в тях и като че ли бяха на изправени камъни, с малки знаци отстрани, които можеше да са глифове. Беше тип загадка, която ме плашеше, защото не разполагах с достатъчно податки да я реша — и все пак не можех да я оставя. Работех над свитъците, като запълвах страница до тях, с копия на избелелите илюстрации, записвах думите, които можех да преведа, и оставях място за другите. Опитах се да добия обща представа за какво е ръкописът, но бях напълно озадачен от явната употреба на думата „овесена каша“ в заглавието.

Беше късно и си мислех, че съм единственият буден в къщата. Навън валеше мокър сняг и бях дръпнал пердетата против нощния студ. Щом духнеше вятър, снегът лепнеше по стъклото. Чудех се разсеяно дали лозите няма да измръзнат, ако по тях се натрупа лед. Вдигнах рязко глава от пробуденото си Осезание и след миг вратата се открехна и Моли надникна вътре.

— Какво има? — попитах. Казах го по-рязко, отколкото исках, заради внезапно обзелото ме опасение. Не можех да си спомня кога за последен път ме беше потърсила в кабинета.

Тя се вкопчи в рамката на вратата. За миг не каза нищо и се побоях, че съм я обидил с тона си. След това проговори със затаен дъх:

— Тук съм, за да наруша думата си.

— Какво?

— Не мога повече да се преструвам, че не съм бременна. Фиц, раждам. Бебето ще дойде тази нощ.

Смътна усмивка огради стиснатите ѝ зъби. След миг тя вдиша рязко и дълбоко.

Зяпнах я.

— Сигурна съм — отвърна тя на незададения ми въпрос. — Усетих първите спазми преди няколко часа. Изчаках докато станат силни и по-чести, за да съм сигурна. Бебето идва, Фиц.

Зачака.

— Да не е от храната? — попитах. — Сосът на овнешкото на вечеря ми се стори доста лют и може би…

— Не ми е лошо. И не вечерях, не че си забелязал. Раждам. Еда да ни благослови всички, Фиц. Родила съм седем деца и съм помятала два пъти. Не мислиш ли, че знам какво чувствам сега?

Станах бавно. Лицето ѝ бе лъскаво от пот. Треска, която задълбочаваше заблудата ѝ?

— Ще повикам Тавия. Тя може да отиде за лечителя, докато ти помогна да легнеш.

— Не. — Каза го грубо. — Не съм болна. Нямам нужда от лечител. И акушерката няма да дойде. Двете с Тавия ме мислят за точно толкова луда, колкото и ти. — Пое си дъх и го задържа. Затвори очи, стисна устни и кокалчетата на ръката ѝ побеляха от стискането ръба на вратата. След дълга пауза заговори отново. — Мога да се справя и сама. Бърич винаги ми помагаше с другите раждания, но мога да го направя и сама, ако трябва.

Нарочно ли го каза, за да ме ужили толкова много?

— Дай да ти помогна до детската.

Почти очаквах да ме перне, когато я хванах за ръка, но тя се подпря тежко на мен. Тръгнахме бавно по смрачените коридори, спряхме три пъти и помислих, че може да ми се наложи да я нося. Понякога се оказвах дълбоко неправ с нея. Вълкът в мен, дремещ от толкова дълго, бе разтревожен от миризмата ѝ.

— Повръщала ли си? — попитах. — Имаш ли треска?

Тя не отговори и на двата ми въпроса.

Цяла вечност ни отне, докато стигнем до стаята ѝ. В камината гореше огън. Беше си направо горещо. Когато тя седна на ниското канапе и изпъшка от поредния спазъм, казах тихо:

— Мога да ти донеса чай, който да те очисти. Наистина смятам, че…

— Раждам детето ти. Ако няма да си от полза, тогава ме остави сама — каза ми тя рязко.

Не можех да го понеса. Отидох до вратата. И спрях. Никога няма да разбера защо. Може би почувствах, че да остана с нея в лудостта ще е по-добре, отколкото да я оставя сама. Или може би че да я споделя ще е по-добре, отколкото да остана в един разумен свят без нея. Оставих любовта да ме поведе.

— Моли. Кажи ми от какво имаш нужда. Никога не съм правил това. Какво трябва да донеса, какво трябва да направя? Трябва ли да извикам някои от жените, за да ти помагат?

Тя помълча за миг, после изпъшка:

— Не. Не искам. Само ще се кикотят и ще се присмиват на глупавата бабичка. Искам само ти да си тук. Ако можеш да намериш воля да ми повярваш. Поне в тази стая, Фиц, дръж на думата си към мен. Престори се, че ми вярваш. — Отново изпъшка и се наведе над корема си. След малко каза: — Донеси леген с топла вода да изкъпя детето, когато дойде. И чиста кърпа да го избърша. И здрав конец да стегнем пъпа. Кана с хладка вода и чаша за мен.

А след това отново се напрегна и изстена.

Така че тръгнах. В кухнята напълних кана с гореща вода от димящото котле, което винаги се държеше до камината. Около мен цареше уютният, познат нощен кухненски безпорядък. Огънят си мърмореше, тесто в глинени купи бухваше за хляб; гърне с кафяви късове телешко издаваше уханния си аромат в дъното на огнището. Намерих леген и го напълних с хладка вода. Взех чиста кърпа, намерих голям поднос и сложих всичко на него. Постоях дълго така, в нелеп миг на покой. „О, Моли“ — казах на смълчаните стени. След това оголих куража си все едно изваждах меч, вдигнах подноса и тръгнах по тихите коридори.

Бутнах с рамо вратата, оставих подноса на една маса и заобиколих към дивана до камината. Стаята миришеше на пот. Моли беше затихнала; главата ѝ се беше отпуснала на гърдите. След всичко това беше ли заспала седнала пред огъня?

Седеше разкрачена на ръба на дивана, нощният ѝ халат бе надигнат до бедрата ѝ. Свитите ѝ в шепи ръце бяха между коленете и в ръцете ѝ лежеше най-мъничкото дете, което бях виждал. Олюлях се, едва не паднах, а после се смъкнах на колене, зяпнал. Такова малко същество, цялото в кръв и слуз. Очите му бяха отворени. Гласът ми потрепери.

— Бебе ли е?

Тя вдигна очи и се взря в мен с търпимостта, трупана толкова години. Глупав, обичен мъж. Дори в изтощението си ми се усмихна. Триумф имаше в тази усмивка, и любов, която не заслужавах. Никакъв упрек за съмненията ми. Заговори тихо:

— Да. Тя е нашето бебе. Тук, най-сетне.

Мъничкото същество беше тъмночервено, с дебела бяла пъпна връв, навита от коремчето до плацентата на пода, до краката на Моли.

Задавих се и се помъчих да си поема дъх. Безмерна радост се сблъска с най-дълбокия срам. Бях се усъмнил в нея. Не заслужавах това чудо. Животът щеше да ме накаже, сигурен бях в това. Гласът ми прозвуча детински, когато попитах умолително, въпреки всякакъв шанс:

— Жива ли е?

Моли отвърна уморено:

— Да, но е малка. Два пъти по-малка от котка! О, Фиц, как е възможно това? Толкова дълга бременност и толкова малко дете! — Пое си треперливо дъх, отказваше да отстъпи на сълзите заради неотложното. — Донеси ми легена и меките кърпи. И нещо да срежем пъпната връв.

— Ей сега!

Донесох ѝ ги и ги поставих в краката ѝ. Бебето продължаваше да лежи отпуснато в ръцете на майка си и я гледаше. Моли прокара пръст по мъничката ѝ уста, потупа я по бузката.

— Толкова си тиха — каза и пръстите ѝ се преместиха на детските гърдички. Видях как ги притисна и опипа за ударите на сърцето. Вдигна очи към мен и каза:

— Като сърце на птиче.

Бебето се размърда и вдиша малко по-дълбоко. После изведнъж потрепери и Моли го вдигна до гърдата си. Погледна малкото личице и каза:

— Толкова мъничка. Чакахме те толкова дълго, чакахме години. И ето, че сега дойде, а се съмнявам, че ще останеш и ден.

Исках да ѝ вдъхна увереност, но знаех, че е права. Беше започнала да трепери от мъките на раждането. Все пак стегна пъпната връв и я сряза. Наведе се да пробва топлата вода, а после плъзна бебето в нея. Дланите ѝ нежно отмиха кръвта. Малкото черепче беше покрито с пухкава светла коса.

— Очите ѝ са сини!

— Всички бебета се раждат със сини очи. Ще се променят.

Моли вдигна бебето с вещина, на която завидях, премести го от кърпата на меко бяло одеялце и го загърна в спретнат вързоп, гладък като пеперуден пашкул. Вдигна очи към мен и поклати глава на нямото ми изумление.

— Вземи я, моля те. Сега трябва да се погрижа за себе си.

— Може да я изтърва! — Бях ужасѐн.

Моли ме погледна сериозно.

— Вземи я. Не я оставяй. Не знам за колко дълго ще я имаме. Дръж я, докато можеш. Ако ни напусне, ще ни напусне, докато я държим, а не сама в люлката си.

Сълзи потекоха по страните ми от думите ѝ. Но ѝ се подчиних, вече напълно смирен в съзнанието колко неправ съм бил. Седнах с новата си малка дъщеря в ръце и я загледах. Сините ѝ очи се взираха в моите, без да мигнат. Не плачеше, както винаги бях мислил, че правят новородените. Беше съвсем спокойна. И толкова тиха…

Гледаше ме все едно знаеше отговора на всяка загадка. Наведох се по-близо, поех мириса ѝ и вълкът в мен скочи високо. Моя! Изведнъж тя стана явно моя във всяко отношение. Моето кутре, което да пазя. Моя. От този момент по-скоро щях да умра, отколкото да видя да пострада. Моя. Осезанието ми каза, че тази искрица живот гори силно. Колкото и мъничка да беше, никога нямаше да е плячка.

Погледнах Моли. Миеше се. Опрях показалец на челцето на детето ми и много внимателно протегнах Умението си. Не бях сигурен доколко това, което правя, е морално, но изтласках настрани всякакви угризения. Беше твърде малка, за да я моля за разрешение. Съзнавах ясно намеренията си. Ако намерех нещо нередно с бебето, нещо физическо, щях да направя всичко, каквото можех, за да го поправя, въпреки че щях да докарам способностите си до предела и че щях да използвам малките резерви на сила, които тя имаше. Детето беше спокойно, тъмносините му очи се впиха в моите, докато го проучвах. Такова мъничко телце. Усетих как сърчицето помпа кръвта, как белите дробове поемат въздух. Беше мъничка, но и да имаше нещо нередно с нея, не можах да го намеря. Гърчеше се немощно, цупеше малката си уста все едно се кани да заплаче, но аз бях твърд.

Между нас падна сянка. Вдигнах гузно очи. Моли стоеше над нас в чист мек халат и вече посягаше да вземе детето от мен. Когато ѝ го подадох, казах тихо:

— Съвършена е, Моли. Отвътре и отвън.

Бебето се отпусна в прегръдката ѝ, видимо облекчено. Беше ли се възмутило от проучването ми с Умението? Извърнах очи от Моли, засрамен от невежеството си, и попитах:

— Наистина ли е много малка за новородено?

Думите ѝ ме поразиха като стрели.

— Скъпи, никога не съм виждала толкова малко бебе да оцелее повече от час. — Беше повила бебето и го гледаше. Разгъна ръчичката и погледна пръстчетата ѝ, погали черепчето, а след това огледа малките ѝ червени стъпалца. Преброи всяко пръстче. — Но може би… не дойде рано, това е сигурно! И всяка нейна част е оформена добре; дори коса има, макар да е толкова руса, че едва се вижда. Всичките ми други деца бяха тъмнокоси. Дори Копривка.

Последното го добави сякаш имаше нужда да ми напомня, че аз съм бащата на първата ѝ дъщеря, въпреки че не ме беше имало да я видя родена или да гледам отрастването ѝ. Нямах нужда от такова напомняне. Кимнах и посегнах да докосна юмручето на бебето. Тя го придърпа до гърдите си и затвори очи. Заговорих тихо:

— Майка ми беше от Планините. И тя, както и баба ми, бяха светлокоси и синеоки. Много от хората от онзи район са така. Може би съм го предал на детето ни.

Моли изглеждаше изненадана. Помислих, че е защото рядко говорех за майката, която се беше отказала от мен, докато бях малък. Вече не отричах пред себе си, че мога да си я спомня. Беше държала русата си коса вързана на дълга плитка чак до кръста ѝ. Очите ѝ бяха сини, а скулите високи. Не беше имало никакви пръстени по ръцете ѝ. Кепет, така ме беше нарекла. Когато помислех за онова далечно детство в Планините, приличаше ми по-скоро на приказка, която съм чул, отколкото на свят, в който съм живял.

Моли прекъсна отнесените ми мисли.

— Казваш, че е съвършена „отвътре и отвън“. Умението ли използва, за да го разбереш?

Погледнах я, осъзнавайки гузно колко я притеснява тази магия. Наведох очи и признах:

— Не само Умението, но и Осезанието ми казва, че имаме едно много мъничко, но иначе здраво дете, мила. Осезанието ми казва, че жизнената искра в нея е силна и ярка. Колкото и мъничка да е, не намирам причина да не живее и да крепне. И да расте.

Светлина огря лицето на Моли все едно ѝ бях дал съкровище с неизмерима цена. Наведох се и очертах лек кръг на бузката на бебето. Сепнах се, когато то извърна лице при допира ми и нацупи устнички.

— Гладна е — каза Моли и се засмя, немощно, но благодарно. Настани се в един стол, разгърна халата си и намести бебето на оголената си гърда. Загледах се в нещо, което никога не бях виждал преди, трогнат до сълзи. Приближих се до нея, коленичих до тях на пода, прегърнах жена си и погледнах сучещото бебенце.

— Бях такъв идиот — казах. — Трябваше да ти повярвам от самото начало.

— Да. Трябваше — съгласи се тя и след това ме успокои: — Няма нищо.

И се отпусна в прегръдката ми.

И кавгите ни приключиха завинаги.

6.

Тайното дете

Гладът за използване на Умението не намалява с използването или с възрастта. Любопитството се прикрива като законен стремеж към мъдрост и усилва изкушението. Само дисциплина може да го държи под контрол. Ето защо е най-добре членовете на една котерия да се държат в близост един към друг през целия им живот, за да могат да се подкрепят взаимно за правилното използване на Умението. Жизненоважно е също така калфите котерии да наблюдават чираците, а майсторите да наблюдават и калфите, и чираците котерии. Спрямо вашите Самотници бъдете крайно бдителни. Често Самотниците проявяват авантюристичен и дързък нрав и това им пречи успешно да се включат в котерия. Абсолютно съществено е Майсторът на Умение да бъде бдителен в надзираването на всеки Самотник. Ако един Самотник стане потаен и прекомерно затворен в навиците си, може да се окаже необходимо всички Майстори на Умението да се съберат и да обсъдят сдържането на магията му, за да не завладее тя Самотника и той да нарани себе си или други.

Но кой ще надзирава пастира?

Този въпрос поставя проблема изрядно. Майсторът на Умение, на неговото извисено равнище, може да бъде дисциплиниран единствено от самия себе си. Поради това позицията не трябва никога да бъде политическа, нито давана като почетна длъжност, но възлагана само на най-обучените, най-могъщите и най-дисциплинираните ползватели на Умението. Когато се събрахме да обсъдим злоупотребата с Умението, ужасната щета, нанесена на село Каушел, и падението на Майстора на Умение Ясен, трябваше да се справим с онова, което политизирането на тази титла бе причинило на всички нас. Останал без контрол, Майстор на Умението Ясен беше влизал в сънища, беше влиял на мисленето, беше раздавал присъди на онези, които бе смятал за зли, беше възнаграждавал „добри“ с предимства в търгуване и беше уреждал бракове в тази малка общност, всичко това в зле премислен опит „да създаде хармонично селище, където ревност, завист и прекомерна амбиция са обуздани за доброто на всички“. При все това станахме свидетели какво всъщност е сътворила тази възвишена цел: село, в което хората бяха принудени да действат срещу собствените си нрави, в което емоциите им не можеха да се проявят и в което, в крайна сметка, за един сезон самоубийства и убийства отнеха живота на повечето от половината население.

След като преценихме величината на причиненото страдание, можем само да намерим вина в себе си затова, че майсторското ниво на потребителите на Умение е останало в неведение за това, което е правил Майстор на Умението Ясен, докато не е била нанесена щетата. За да се избегне такава гибелна злоупотреба с Умението в бъдеще, бяха предприети следните действия.

Майстор на Умението Ясен трябва да бъде затворен за използване на Умението в каквато и да била форма оттук нататък. Изборът на нов Майстор на Умението ще бъде направен чрез процес, в който кралицата или кралят предлага трима кандидати измежду Майсторите и вот на майсторите избира новия Майстор на Умението. Гласуването ще бъде извършено тайно, гласовете преброени публично и резултатите обявени от трима избрани на случаен принцип менестрели, предани на истината.

В това събрание Майсторите заключават, че никой Самотник няма никога повече да държи ранга Майстор на Умението. Ако беше имал своя котерия, Ясен нямаше да е в състояние да скрие действията си.

Оттук насетне Майсторът на Умението ще бъде подлаган на преразглеждане от всички Майстори най-малкото веднъж годишно. Ако бъде намерен за некомпетентен чрез гласуване на Майсторите, ще бъде заместен. В крайни случаи на злоупотреба или лоша преценка ще бъде запечатан.

Компенсация и грижа ще бъде осигурена на оцелелите от трагедията в село Каушел. Макар на никого от тях да не може да се разкрие, че именно Умението е източникът на лудостта, която е обзела селото им в онази нощ, всички овъзмездявания, които може да им се направят, трябва да се направят с пълна щедрост и без прекъсване на такова обезщетение до естествената им смърт.

Резолюция на Майсторите след Трагедията на село Каушел

Онази първа вечер от съществуването на бебето извън тялото на Моли бях замаян. Дълго след като Моли заспа с бебето, сгушено до нея, седях край огъня и ги гледах. Измислях сто вида бъдеще за детето, всяко едно блеснало с обещание. Моли ми беше казала, че е малка. Отхвърлих тази грижа. Всички бебета са малки! Щеше да е добре, и повече от добре. Щеше да е умно, това мое малко момиченце, и красиво. Щеше да танцува като пухче на вятъра и да язди все едно е едно цяло с кончето си. Моли щеше да я научи за пчелите и да знае имената и свойствата на всяка билка в градината. Аз щях да я науча да чете и да смята. Щеше да е дете чудо. Представях си ръчичките ѝ зацапани с мастило, докато ми помага с някой препис или копира илюстрациите, което така и не ми се получаваше добре. Представях си я на дансинга на балната зала в замъка Бъкип, завихрена в яркочервена рокля. Сърцето ми беше изпълнено с нея и исках светът да празнува с мен.

Засмях се на глас, съжалително, при мисълта колко слисани ще са всички, щом чуят за нея. Двамата с Копривка си бяхме мълчали за претенцията на Моли, че е бременна. Бяхме сметнали, че това е нещо тъжно, което трябва да затаим за себе си. А сега? Колко глупаво щяхме да изглеждаме и двамата, щом се разчуеше, че имам дете, малка дъщеричка, руса като маргаритка. Представих си събиране в чест на нейното идване на този свят. Братята ѝ щяха да дойдат, със семействата си, и Хеп също. О, да можех някак да известя Шута за радостта, която бе дошла в живота ми! Усмихнах се, щом си го помислих, и закопнях да можеше да е така. Щеше да има музика и празненство на деня на именуването ѝ. Кетрикен и Предан, и неговата кралица, и тримата принцове, дори Сенч щеше да дойде във Върбов лес.

При тази мисъл въодушевлението ми започна да се разпада. Едно въображаемо дете не е същото като дете, спящо в ръцете на майка си. Какво щяха да видят Кетрикен и Сенч, щом я погледнеха? Можех да си представя скептицизма на Сенч, че такова светлокосо дете би могло да е от родословието на Пророка. А Кетрикен? Ако разбереше, че собствената ми майка от Планините вероятно е била светлокоса, и признаеше бебето за дъщеря на Фицрицарин Пророка, тогава какво? Какво щеше да сметне, че има право да попита за дъщеря ми? Дали на това бебе, също като на Копривка, щеше да се погледне като на тайна резерва от кръвта на Пророка, като на наследница, която би могла да бъде представена за такава, ако по някакъв начин признатият официално клон се провали?

Трепет обзе душата ми, студен прилив, който удави сърцето ми в страх. Как можеше да съм копнял за това дете и изобщо да не съм помислял за опасностите, които щяха да го обкръжават просто заради това, че е моя дъщеря? Сенч щеше да иска да я изпита за Умението. Кетрикен щеше да е убедена, че тронът на Пророка има правото да ѝ избере съпруг.

Надигнах се и безшумно закрачих из стаята, като вълк, пазещ бърлогата си. Моли продължаваше да спи, беше изтощена. Повитото бебенце до нея се размърда и после затихна. Трябваше да ги защитя, да дам на детето бъдеще, което то да може да избере само. Умът ми гъмжеше от идеи. Бягство. Утре щяхме да избягаме. Щяхме да заминем някъде, където да можем да уседнем просто като Моли, Том и нашето бебе… не. Моли никога нямаше да се съгласи да прекъсне връзката с другите си деца, нито аз можех просто да зарежа хората, които обичах, все едно каква заплаха можеше да представляват те точно сега.

Какво можех да направя? Погледнах ги, заспали толкова кротко, толкова уязвими. Заклех се, че ще ги опазя. Внезапно ми хрумна, че русата коса и сините очи на детето биха могли да са в наша полза. Никой нямаше да я погледне и да приеме, че е дете на мен и Моли. Можеше да заявим, че е намерениче, осиновено. Лъжата избуя в ума ми. Толкова лесно беше да се заяви! Дори и Копривка нямаше нужда да знае: след като обяснях на Моли заплахата за детето, тя може би щеше да се съгласи за измамата. Копривка щеше да повярва, че сме осиновили бебето, за да утешим копнежа на майка ѝ за дете. Никой нямаше нужда да знае, че детето наистина е от кръвта на Пророците. Една простичка лъжа можеше да го опази.

Можех да накарам Моли да се съгласи на това.

Отидох до стаята си за постеля. Спах пред вратата, на пода, като вълк, пазещ своята бърлога и своето кутре. Така трябваше.

На другия ден бях изпълнен и със сладост, и с тревога. На зазоряване осъзнах колко глупави са плановете ми да се отрека от детето си. Слугите в една голяма къща знаят всичко, а Ревъл веднага щеше да разбере, че предната нощ не ни е било донасяно никакво намерениче. Не беше възможно да скрия от домакинството, че Моли е родила детето си, тъй че ги предупредих, че бебето е мъничко, а майката е изтощена. Сигурен съм, че ме сметнаха за точно толкова луд, колкото смятаха и Моли, когато настоях аз да нося храната на Моли и че тя категорично не бива да бъде безпокоена. Не само увереността ми, че в къщата има бебе, но и властта ми като мъж в такава женска област беше мигновено пренебрегната. По една, по две и по три, жените от персонала на Върбов лес си намериха някаква неотложна работа, която налагаше достъп до детската. Първа беше готвачката Нътмег, която настоя, че трябва да говори с Моли, за да знае точно какво би желала господарката да ѝ се приготви за обед и вечеря на такъв знаменателен ден. Дъщеря ѝ Майлд се шмугна зад нея, бледо подобие на пищната фигура на майка си. Моли не знаеше за усилията ми да не бъде притеснявана. Не можех да я виня за високомерното донякъде самодоволство, когато показа бебето на готвачката и дъщеря ѝ.

Моли, мисля, съзнаваше само, че доказва грешката им, че наистина е била бременна и че цялото им подигравателно пренебрежение към настояването ѝ да се приготви детска вече се е оказало погрешно. Беше властна като кралица, когато се приближиха да погледнат малкото вързопче, което тя държеше толкова покровителствено. Готвачката се овладя, усмихна се и промълви: „Колко мила малка душичка.“ Майлд не беше толкова приучена на изисканост.

— Толкова е мъничка! — възкликна тя. — Като играчка! И бяла като мляко! Такива сини очи! Сляпа ли е?

— Разбира се, че не — отвърна Моли, загледана с обожание в детето си.

Готвачката плесна дъщеря си и изсъска:

— Дръж се прилично!

— Майка ми беше руса. Със сини очи — заявих аз.

— Е, значи това го обяснява — заяви Нътмег с престорено облекчение. Поклони се вежливо на Моли. — Е, господарке, речна риба ли ще искате, или солената треска? Доколкото знам, риба е най-добре за жена, която току-що е родила.

— Речна риба — отвърна Моли и след като този огромен проблем бе решен, готвачката се омете заедно с дъщеря си.

Едва ли беше изтекло достатъчно време готвачката да се върне към задълженията си, преди да се появят две слугини, за да попитат дали бебето или майката имат нужда от чисто бельо. И двете носеха наръчи дрехи и пелени и едва не ме стъпкаха на вратата, настоявайки:

— Е, ако не сега, скоро — всички знаем колко бързо се подмокрят бебетата.

И отново станах свидетел на изнервящия спектакъл на жени, които едва сдържат стъписването си и след това се възхищават на дъщеря ми. Моли като че ли беше сляпа за това, но всеки мой инстинкт биеше тревога. Добре знаех какво е отношението към малки същества, които са твърде различни. Виждал бях сакати пиленца, накълвани до смърт, как крава избутва от себе си немощното си теле, как свиня изяжда едно от прасенцата си. Нямах никакво основание да мисля, че хората са по-добри от животните в това отношение. Щях да пазя зорко.

Дори Ревъл се появи, с поднос с ниски вази с цветя.

— Зимни теменуги. Толкова издръжливи, че цъфтят почти цялата зима в оранжериите на лейди Търпение. Не че са толкова топли вече…

После ме изгледа въпросително, но аз упорито го пренебрегнах. И тогава Моли му оказа чест, с каквато не бе удостоила никой друг. Постави малкото вързопче — детето — в чворестите му ръце. Видях как дъхът му секна, щом погледна детето. Дългопръстата му длан докосна гърдичките на бебето и на сериозното му обикновено лице се изписа глуповата усмивка. Той вдигна очи към Моли, погледите им се срещнаха и почти изпитах ревност, като видях споделения им възторг от детето. Той не каза нито дума, докато държеше бебето, и го върна на Моли едва когато една слугиня почука на вратата и го помоли за наставления. Преди да излезе, Ревъл грижливо подреди вазите, така че цветята и параваните да се съчетаят прелестно. Това накара Моли да се усмихне.

В онзи първи ден от живота на бебето сведох до минимум работата си по надзираването и ръководенето на имението. Всеки миг, който можех да заделя, прекарвах в детската. Гледах Моли и детето ни и боязънта ми лека-полека премина в почуда. Бебето беше толкова мъничко! И всичко в него беше чудо. Малките пръстчета, венчето светла коса, нежно розовото на ушите: изглеждаше ми удивително, че такова съчетание прелести може просто да е израснало в утробата на жена ми. Със сигурност беше дело на някой вълшебен художник, а не продукт на случайна любов. Когато Моли излезе, за да се изкъпе, застанах до люлката.

Не изпитвах желание да вдигна дъщеря си. Изглеждаше твърде деликатна, за да я държа. „Като пеперуда“, мислех си. Боях се, че с едно докосване бих могъл да уязвя мъждукащия живот, който я караше се движи. Само я гледах как спи, гледах едва доловимото повдигане и смъкване на одеялцето, което я покриваше. Розовите ѝ устни помръдваха в спящо подобие на сучене. Когато майка ѝ се върна, ги загледах още по-напрегнато. Беше като в приказка. Моли беше такава, каквато не я бях виждал никога, невероятно спокойна, веща и съсредоточена. Майка. Това изцери нещо в мен, бездна, която изобщо не бях знаел, че съществува, докато тя не я запълни. Значи това беше една майка! Детето ми беше толкова спокойно, толкова сигурно в прегръдката ѝ. Това, че Моли е била майка вече седем пъти, ми изглеждаше не по-малко удивително. Замислих се, неизбежно, за жената, която ме беше държала и ме бе гледала така. В душата ми се надигна тъга, докато се чудех дали онази жена е все още жива, дали изобщо знае какво е станало с мен. Дали чертите на малката ми дъщеря изобщо повтаряха нейните? Но когато погледнах спящото бебе, видях само колко е неповторимо.

Моли се качи в спалнята ни. Легна, сложи повитото дете в средата на леглото и когато легнах при тях, имах чувството, че съм другата половина на раковина около скъпоценно зърно. Моли се отпусна и заспа мигновено, едната ѝ ръка леко отпусната върху спящото ни бебе. Лежах съвсем неподвижен на края на леглото, със свръхестественото усещане за мъничкия живот, който дишаше между нас. Бавно протегнах ръка и докоснах с пръст ръката на Моли. После затворих очи и се унесох в сън. Събудих се, когато бебето се размърда и проплака. Беше тъмно, но усетих как Моли го взе и му даде да суче. Слушах тихото мляскане и дълбокия бавен дъх на Моли.

Отново се потопих в съня.

Сънувах.

Бях отново момче, в замъка Бъкип, и вървях по каменна стена близо до билковите градини. Беше топъл и слънчев пролетен ден. Пчели жужаха в уханните цветове на голямата череша. Играех си на ходене по въже, с разперени ръце. И изведнъж замръзнах, защото чух гласове. Деца викаха възбудено, явно увлечени в някаква игра. Изпълни ме копнеж да съм с тях.

Но дори в хватката на съня знаех, че е невъзможно. В замъка Бъкип бях ни риба, ни рак. Бях твърде нискостоящ, за да търся приятели между знатните, а незаконната ми кръв бе твърде благородна, за да играя с децата на слугите. Тъй че само слушах завистливо. След миг една дребна жилава фигура се провря през вратата на градината, бутна я и почти я затвори. Беше мършаво дете, цялото облечено в черно, освен белите му ръкави. Тясна черна шапка покриваше всичко освен краищата на светлата му коса. Плъзна се леко през градината, прескочи билковите лехи, без да разлюлее и едно листо, и кацна на каменната пътека с почти безшумно изтупване, преди да се метне през следващата леха. Движеше се съвсем тихо, но шумните му преследвачи не бяха далече зад него. Отвориха рязко портата с вик точно когато момчето се шмугна зад една пълзяща по дървена рамка роза.

Затаих дъх заради него. Скривалището му не беше съвършено. Пролет беше млад и беше като черна сянка зад тънките стъбла и напъпилите зелени листа на привързаната за решетката роза. Усмихнах се, докато се чудех кой ще спечели тази игра. Другите деца се изсипаха в градината, шест на брой. Две момичета и четири момчета, всички може би с не повече от три години по-големи от мен. Облеклото им издаваше, че са от децата на слугите. Две от по-големите момчета вече бяха облечени със сините туники и клинове на Бъкип и сигурно бяха избягали от задачите си из замъка.

— Той влезе ли тука? — извика едно от момичетата с пронизителен глас.

— Трябва да е тук! — викна едно момче, но в гласа му имаше и нотка несигурност.

Преследвачите се разпръснаха бързо, надпреварваха се кой пръв ще открие жертвата. Стоях неподвижно, с разтуптяно сърце, и се чудех дали може да ме видят и да ме включат в играта си. Въпреки че знаех къде се крие момчето, можех да откроя само силуета му. Белите му пръсти стискаха дървената решетка. Можех да видя повдигането и отпускането на гърдите му, което издаваше колко дълго е бягал.

— Минал е през портата! Хайде! — реши едно от по-големите момчета и като глутница кучета, подгонили лисица, децата хукнаха назад, струпаха се около него и той ги поведе обратно към портата. Зад тях Пролет се беше обърнал и търсеше опори по затоплената от слънцето каменна стена зад решетката. Видях как стъпи да се изкатери нагоре — и изведнъж викът на един от търсачите издаде, че някой е погледнал назад и е засякъл движението.

— Ето го! — извика едното момиче и глутницата се втурна назад в градината.

Докато облеченото в черно момче пълзеше като паяк нагоре по високата стена, децата припряно започнаха да се навеждат. След миг въздухът се изпълни с хвърлени буци пръст и камъни. Удариха розовия храст, решетката, стената и чух глухите изтупвания, когато западаха по тънкия гръб на момчето. Чух болезнения му хрип, но то се държеше здраво за стената и се катереше.

Играта внезапно престана изобщо да е игра, а се превърна в жесток лов. Разперен на стената, той не можеше да потърси прикритие и докато пълзеше нагоре, ловците се наведоха за още камъни и буци. Можех да им извикам да спрат. Но знаех, че ако го направя, това няма да го спаси. Щях просто да стана допълнителна мишена за тях.

Един от камъните го удари толкова силно в тила, че главата му се люшна напред и се шибна в стената. Чух изтупването на плът в камък и видях как той спря замаян, пръстите му се хлъзнаха. Но отново не извика. Потрепери, а после се задвижи отново, по-бързо. Краката му се плъзнаха, намериха опора, плъзнаха се отново, а след това едната му ръка се вкопчи в ръба на стената. Сякаш спечелването на тази цел бе променило играта, другите деца се втурнаха напред. Той се добра до върха, задържа се за миг, после погледът му срещна моя — и след това се прехвърли от другата страна. Кръвта, потекла по брадичката му, беше стъписващо червена на пребледнялото му лице.

— Заобиколи, заобиколи! — крещеше едно от момичетата и с вой като на кучета другите деца изхвърчаха от градината. Чух грубото издрънчаване на затворената зад тях врата и бясното тупане на краката им по пътеката. Смееха се дивашки. Миг по-късно чух пронизителен отчаян писък.

Събудих се. Дишах толкова тежко, все едно се бях бил с някого. Нощницата ми беше плувнала в пот до гърдите и усукана около мен. Объркано се надигнах и избутах одеялото.

— Фиц! — укори ме Моли и покри с ръка детето ни да го заслони. — Какво правиш?

Изведнъж отново бях себе си, възрастен мъж, а не изпаднало в ужас дете. Свих се в леглото до Моли, до бебенцето ни, което бих могъл да смачкам в мятането си.

— Нараних ли я? — извиках с ужас, а в отговор бебето леко проплака.

Моли се пресегна и стисна китката ми.

— Успокой се, Фиц. Всичко е наред. Просто я събуди, нищо повече. Спи. Било е само сън.

След всичките ни години заедно беше запозната с кошмарите ми. Знаеше, за мое огорчение, че може да е рисковано да ме буди от някой от тях. Почувствах се засрамен като напердашено псе. Смяташе ли, че съм опасност за детето ни?

— Май ще е по-добре да спя някъде другаде — предложих.

Моли не пусна ръката ми. Обърна се на една страна и гушна бебето. В отговор то изхълца лекичко и веднага затърси с уста зърното ѝ.

— Ще спиш точно тук, до нас — заяви Моли. И преди да мога да отговоря нещо, се засмя тихо и каза: — Мисли си, че е гладна.

Пусна ръката ми, за да освободи гърдата си за детето. Лежах съвсем неподвижно, докато тя се намести, и после слушах тихите звуци на задоволство от едно младо същество, което пълни коремчето си. И двете ухаеха толкова хубаво — бебето на бебешкия си мирис, Моли на женственост. Изведнъж се почувствах едър, грубоват и мъжкар, натрапник в безопасността и покоя на домашния уют.

Започнах да се отдръпвам от тях.

— Трябва да…

— Трябва да останеш точно където си.

Хвана отново китката ми и я дръпна, за да се доближа повече до тях. Не се примири, докато не се оказах толкова близо, че да може да вдигне ръка и да прокара пръсти през косата ми. Докосването ѝ беше леко, приспиващо и вдигна изпотените къдрици от челото ми. Затворих очи и много скоро се унесох отново.

Сънят, който беше избледнял и замъглен от събуждането ми, отново се очерта в ума ми. Трябваше да си наложа да дишам леко и бавно, колкото и да бяха стегнати гърдите ми. Сън, казвах си. Не спомен. Никога не бях се крил и гледал отстрани, докато другите деца в замъка мъчеха Шута. Никога.

„Но може и да съм — настоя съвестта ми. — Ако съм бил в такова място и време, може и да съм. Всяко дете би го направило.“ Както прави човек в такъв час и след такъв сън, отсях спомените си за връзки, мъчех се да открия защо ме е завладял такъв тревожен сън. Нямаше никакви.

Никакви освен спомените за това как децата от цитаделата бяха говорили за светлокосия палячо на крал Умен. Шутът беше там, в спомените от детството ми, чак до първия ден, в който бях пристигнал в Бъкип. Беше се озовал там преди мен и ако можеше да му се вярва, ме беше чакал през цялото това време. Но бяха минали години преди срещите ни в замъка Бъкип да надскочат неприличния му жест или неласкателните му подражания, докато вървеше след мен по коридора. Бях го отбягвал точно толкова усърдно, колкото и другите деца. Не се бях отнасял с него жестоко, за да се освободя от чувството за вина. Никога не му се бях подигравал или изразявал отвращение от него по какъвто и да било начин. Не. Просто го отбягвах. Вярвал бях, че е пъргав глуповат тип, акробат, който забавлява краля с лудориите си, но който при все това е по-скоро простодушен. Ако не друго, бях го съжалявал, казах си. Защото беше толкова различен.

Точно както моята дъщеря щеше да е толкова различна от всички приятели в игрите.

Не всички деца в Бък бяха тъмнооки, тъмнокоси и със смугла кожа, но повечето ѝ приятели в детството щяха да са точно такива. А ако не пораснеше бързо, за да се изравни на ръст, ако останеше мъничка и светлокожа, тогава какво? Що за детство щеше да има?

Студ стегна корема ми и стигна до сърцето ми. Доближих се още повече до Моли и своето дете. Двете вече спяха, но аз не. Буден като бдящ вълк, отпуснах леко ръката си върху двете. Щях да ги защитя, обещах на себе си и на Моли. Никой нямаше да ѝ се подиграва и да я измъчва по какъвто и да било начин. Дори да се наложеше да я пазя в тайна от целия свят, щях да я опазя.

7.

Представянето

Имало едно време един добър мъж и една добра жена. Те се трудили усърдно през целия си живот и съдбата лека-полека ги облагодетелствала с всичко, което можели да си пожелаят, освен с едно. Нямали си дете.

Един ден, когато жената вървяла в градината си и плачела, че си нямала дете, едно пекси излязло от един лавандулов храст и попитало:

— Жено, защо плачеш?

— Плача, че си нямам свое бебе — рекла жената.

— О, колкото до това, колко си глупава — казало пексито. — Само да кажеш думичката, мога да ти кажа как едно бебе може да е в ръцете ти преди годината да изтече.

— Кажи ми тогава! — замолила се жената.

Пексито се усмихнало.

— Колкото до това, лесно е. Тази вечер, точно щом слънцето целуне хоризонта, постели на земята каре от коприна, но гледай да е изпънато на земята без нито една гънка на него. А утре, каквото е под коприната, е твое.

Жената побързала да направи каквото ѝ казали. Щом слънцето докоснало хоризонта, разпънала коприната на земята, без нито една гънка. Но щом градината помръкнала и тя забързала за вкъщи, една любопитна мишка дошла до коприната, подушила я и притичала по нея, като оставила малка гънчица в края.

В най-ранната утринна светлина жената изтичала в градината. Чула тихи звуци и видяла коприната да се движи. А когато я вдигнала, намерила прекрасно дете с блестящи черни очи. Но бебето се събирало цялото в шепата ѝ…

Стара приказка от Бъкип

Десет дни след раждането на бебето ни най-сетне реших, че трябва да се изповядам на Моли. Страхувах се от това, но беше неизбежно, а да го отлагам повече нямаше да го направи по-лесно.

След като двамата с Копривка се бяхме усъмнили в бременността на Моли, не бяхме споделили новината с никого извън тесния семеен кръг. Копривка беше уведомила братята си, но само в смисъл, че майка им се състарява и започва да губи ума си. Всички момчета си имаха своите житейски грижи, а в случая с Рицарин това означаваше три деца, жена и имение, за които да се грижи. Твърде ангажирани бяха със своя живот, за да отделят нещо повече от мимолетна загриженост, че майка им може да полудява. Бяха сигурни, че Копривка и Том ще се справят с кризата в тази област, а и бездруго какво можеше да направи който и да е от тях за усилващото се старческо оглупяване на майка им? Присъщо е за младите да приемат с благородство старческата немощ на родителите си. А сега имаше бебе, което да им се обясни. И не само на тях, а и на целия останал свят.

Бях се справял с тази трудност, като я пренебрегвах. Не беше казано на никого извън Върбов лес. Дори на Копривка не бях предал новината.

Но сега трябваше да призная това на Моли.

Въоръжих се за тежката задача. Поисках от кухнята поднос със сладките бисквитки, които Моли обичаше, плюс купа гъста подсладена сметана и консервирани малини. На подноса кацна и голям чайник, пълен с черен чай. Уверих Тавия, че съм напълно способен да нося поднос, и се отправих към детската стая. Пътьом изредих причините си, все едно че ми предстоеше битка и подготвях оръжията, с които щях да боравя. Първо, Моли е уморена и не искам да я безпокоят никакви гости. Второ, самото бебе, толкова мъничко и крехко. Самата Моли ми беше казала, че може и да не оцелее, така че да я пазим необезпокоявана със сигурност беше най-добре. Трето, дъщеря ни е такава, каквато е. Не. Тази причина не беше за споделяне с Моли. Не и точно сега поне.

Успях да отворя вратата на стаята, без да изтърва подноса. Поставих го внимателно на една ниска маса и след това успях да преместя масичката с подноса на нея така, че да е до стола на Моли, без да пренареждам нищо. Тя държеше бебето на рамото си, тананикаше му и го потупваше по гърба. Меката нощничка висеше много под стъпалцата на дъщеря ни, а ръцете се губеха в ръкавите.

Моли беше запалила свещ с ухание на орлови нокти и тя издаваше остра и сладка миризма. В камината гореше огън. Нямаше никаква друга светлина. Моли се радваше на лукса да не се тревожи постоянно за пари, но така и не се чувстваше съвсем удобно в живота на благородна дама. „Обичам да се оправям сама“, беше ми казвала неведнъж, когато я бях съветвал, че една лична слугиня е напълно уместна за новото ѝ положение. По-голямата работа в имението, търкането и бърсането на прах, готвенето и прането, това можеха да го правят слугите. Но Моли беше тази, която бършеше прахта и метеше спалнята ни, която изпъваше свежите съхнали на слънце чаршафи на леглото ни или затопляше пухената постеля пред камината в студена нощ. В тази стая поне си оставахме Моли и Фиц.

Параваните с цветя бяха преместени така, че да улавят и задържат топлината на огъня. Горящите цепеници пращяха тихо и мятаха сенки. Бебето беше почти заспало в ръцете на майка си.

— Какво е това? — попита Моли с усмивка.

— Просто помислих, че можем да си прекараме малко време спокойно, и може би да хапнем нещо сладко.

Усмивката ѝ се разшири.

— Не бих могла да измисля нищо по-добро!

— И аз.

Седнах до нея внимателно, за да не я бутна с лакът. Наведох се да погледна личицето на дъщеря си. Беше зачервена, светлите ѝ вежди събрани съсредоточено. Косата ѝ беше само рехав пух, ноктите на пръстите ѝ по-малки от рибени люспи и също толкова деликатни. Известно време само я гледах.

Моли взе бисквита, топна я в сладкото от малини и след това гребна с нея и сметана.

— Мирише чудесно и вкусът ѝ е като лято — каза след малко.

Налях чай за двама ни и ароматът му се смеси с мириса на малини. Взех си и аз бисквита, и бях по-щедър със сладкото и сметаната от нея.

— Да — съгласих се.

За кратко време просто споделяхме храната, чая и топлината на огъня. Навън се сипеше лек сняг. Бяхме тук, вътре, на безопасно и на топло като в бърлога. Може би щеше да е по-добре да ѝ кажа на другия ден.

— Какво има?

Обърнах се сепнат към нея. Тя поклати глава.

— Въздъхна два пъти и помръдна все едно имаш бълхи, а не ти дават да се почешеш. Хайде, казвай.

Беше като откъсване на превръзка от рана. Направих го бързо.

— Не казах на Копривка, че бебето се е родило. И не пратих писма на момчетата.

Тя леко се вцепени и бебето отвори очи. Усетих усилието на Моли да се отпусне и да е спокойна, заради бебето.

— Фиц. Но защо не?

Поколебах се. Не исках да я ядосам, но отчаяно исках да наложа своето в това. Най-сетне заговорих неловко.

— Мислех, че може да я запазим в тайна известно време. Докато не стане по-голяма.

Ръката на Моли се измести върху бебето. Видях как измери малката му гръд, не повече от разперените ѝ пръсти.

— Защото е различна — каза тихо. — Толкова малка.

Гласът ѝ беше хриплив.

Кимнах.

— Чух слугините да си говорят. Ще ми се да не я бяха видели. Моли, те са уплашени от нея. „Като оживяла кукла е, толкова мъничка, и тези светлосини очи, все те гледат. Сякаш би трябвало да е сляпо, но гледа право през теб.“ Това каза Тавия на Майлд. А Майлд каза, че не била „естествена“. Че никое дете, толкова мъничко, не може да изглежда толкова будно като нея.

Все едно бях изсъскал на котка. Очите на Моли се присвиха и раменете ѝ се напрегнаха.

— Дойдоха да почистят вчера. Бях им казала, че нямам нужда от помощта им, но точно за това дойдоха, сигурна съм. Да я видят. Защото вчера я взех до кухнята с мен и Нътмег я видя и каза: „Дребосъчето все още не е пораснало“. Порасна, разбира се. Но не достатъчно, та готвачката да забележи. — Стисна зъби. — Да се махат. Всичките. Слугините и готвачката. Изгони ги всичките.

В гласа ѝ имаше толкова болка, колкото и гняв.

— Моли. — Запазих спокоен тон, за да я вразумя. — Те са тук от години. Люлката на Майлд беше в кухнята и едва миналата година я наехме като миячка. Още е почти дете и това винаги е било нейният дом. Търпение е наела Нътмег преди много-много години. Тавия е с нас от шестнайсет, а майка ѝ Салин — отпреди нея. Мъжът ѝ работи в лозята. Ако ги отпратим, това ще предизвика лоши чувства сред целия персонал! И ще предизвика приказки. И слухове, че нещо с бебето ни не е наред, че се опитваме да скрием нещо. А няма да знаем нищо за онези, които наемем, за да ги заместят. — И добавих по-кротко: — Трябва да останат. И може би трябва да им плащаме по-добре, за да сме сигурни във верността им.

— Вече им плащаме прекалено добре — сопна се Моли. — Винаги сме били щедри с тях. Винаги сме наемали децата им, щом стигнат възраст, в която да са полезни. Когато мъжът на Тавия си счупи крака и трябваше да преседи жътвата онази година, го задържахме. А Нътмег прекарва повече време в седене, отколкото в готвене напоследък, но никога не сме говорили да я освобождаваме. Просто наехме повече помощ. Фиц, сериозно ли твърдиш, че трябва да ги подкупя, за да не мислят лошо за бебето ми? Мислиш ли, че са опасност за нея? Защото ако са, ще ги убия и двете.

— Ако мислех, че са опасност, вече щях да съм ги убил — отвърнах. Думите ме ужасиха, щом излязоха от устата ми, защото съзнавах, че са абсолютно верни.

Всяка друга жена би се разтревожила от това, което казах. Но видях как Моли се отпусна, успокоена от думите ми.

— Значи я обичаш? — каза тихо. — Не се срамуваш от нея? Не си уплашен, че съм ти родила такова особено дете?

— Разбира се, че я обичам! — Въпросът ме ужили. Как можеше да се съмнява в мен? — Тя е моята дъщеря, детето, за което се надявахме през всичките тези години! Как можеш да си помислиш, че няма да я обичам?

— Защото някои мъже нямаше да я обичат — каза тя простичко.

Обърна детето и го сложи в скута си, за да го огледам. Това го събуди, но то не заплака. Погледна ни отдолу с широките си сини очи. Почти се губеше в меката си нощничка. Дори деколтето бе прекалено голямо и оголваше малкото рамо. Моли го придърпа.

— Фиц. Хайде да кажем какво знаем и двамата. Тя е едно странно малко същество. Бях бременна толкова дълго; знам, съмняваш се в това, но ми повярвай. Носех я в себе си над две години. Може би дори по-дълго. И въпреки това се роди толкова мъничка. Виж я сега. Рядко плаче, но наблюдава, точно както каза Тавия. Все още е твърде малка, за да държи главата си изправена, но изглежда толкова знаеща. Наблюдава и очите ѝ се местят от теб към мен, докато говорим, сякаш слуша и вече знае всяка дума, която изговорим.

— Може би знае — казах с усмивка, но не повярвах много на думите ѝ. Моли я гушна отново и заговори с усилие. Не ме погледна, докато говореше.

— Всеки друг мъж щеше да я погледне и да ме нарече курва. Коса светла като на пролетно агне и такива сини очи… Всеки би се усъмнил, че това е твое дете.

Засмях се.

— Е, не! Тя е моя. Моя и твоя. Дадена ни чудодейно, като детето, дарено от пексито в оная стара приказка. Моли. Знаеш, че притежавам Осезанието. И ти казвам ясно: от първия път, когато я помирисах, знам, че е моя. И твоя. Наша. Никога не съм се съмнявал в това. — Освободих едната ѝ ръка от бебето, разгънах свитите ѝ пръсти и целунах дланта ѝ. — И никога не съм се съмнявал в теб.

Притеглих я към себе си. Увих около пръста си къдрица от косата ѝ. Мина малко време, но усетих как стегнатите ѝ мускули се отпуснаха. Успокои се. Настъпи миг на покой. Огънят си мърмореше тихо, а навън вятърът лъкатушеше между старите върби, дали името си на това място. За няколко удара на сърцето бяхме едно простичко семейство и нищо повече. След това събрах кураж и заговорих отново.

— Но бих искал да я пазим в тайна още известно време. Не защото се съмнявам, че е моя или се боя от нейната странност.

Моли поклати глава, съвсем лекичко. Мнението ѝ за пълната ми глупост се долавяше ясно. Усетих го, но не я освободих от прегръдката си, нито тя се отдръпна от мен. Отпусна чело на гърдите ми и заговори топло:

— Колко дълго, скъпи? Година? Две? Може би ще я разкрием на света на шестнайсетия ѝ рожден ден, като принцеса в стара приказка?

— Знам, че звучи глупаво, но…

— Глупаво е. Затова звучи глупаво. Твърде късно е да я пазим в тайна. Слугите знаят, че имаме дете, тъй че селото знае и несъмнено всичките им братовчеди нагоре и надолу по реката знаят. Фиц, скъпи, трябваше да изпратиш онези писма. Сега Копривка и момчетата ще се чудят защо са се забавили. Пазенето на детето в тайна ще накара стария лорд Сенч да души наоколо като хрътка. Да не казвам какво ще си помисли старата кралица. И колкото по-дълго изчакваме да ѝ го обявим, толкова повече въпроси ще си задават хората. Наистина ли е наша? Дали не е детето на някое бедно момиче, което е трябвало да се откаже от него? Дали не сме я намерили в хралупата на някое дърво в гората или е някакво дете превъплъщение, което пекситата са оставили на прага ни?

— Това е нелепо! Никой не би повярвал в такова нещо!

— Може да се окаже по-лесно за вярване, отколкото идеята, че родител е скрил законородено дете дори от братята ѝ и сестра ѝ. Това вече и за мен е трудно да го повярвам.

— Добре. — Бях победен. — Ще пратя писмата утре.

Тя не ми позволи да се измъкна толкова лесно. Изгледа ме и заяви:

— Трябва да уведомиш Копривка веднага. Тя е по-близо до братята си и може да прати вестоносци по-бързо. О, Фиц… — Затвори очи и поклати глава.

Пълно поражение.

— Добре.

Станах.

Някога беше тайна, че Копривка споделя с мен магията на Умението. Но сега тя беше водач на личната котерия на краля, ползвателите на Умение, които бяха магическата защитна линия на Шестте херцогства срещу всякаква опасност. Всички вероятно предполагаха, че е незаконно дете от родословието на Пророка, макар че повечето нямаха политическия усет да не изричат това на глас. Моли не винаги се чувстваше удобно с общата ни магическа връзка, но в крайна сметка я беше приела. Също както бе приела, че Пъргав притежава Осезанието. Още по-странно беше, когато открихме, че Стабилен също има дарба за магията на Умението. Не заговорих за това, за което и двамата се чудехме сега. Дали мъничката ни дъщеря бе наследила някоя от тези две магии от мен?

— Виж. Тя изглежда почти все едно се усмихва — прошепна Моли.

Отворих очи. Бях стигнал до Копривка и бях предал новината. Вече бях вдигнал стена и почти бях блокирал гневната ѝ реакция, че не я бях уведомил по-рано, и потопа от въпроси как изобщо е могла майка ѝ да роди, и трескавото ѝ пренареждане на графика, за да дойде да ни види колкото е възможно по-скоро. Потопът информация на Копривка заплашваше да обърка мислите ми. Затворих очи, предадох ѝ, че ще се радваме да я видим когато може, а също и всеки от братята ѝ, който реши да ни посети, и да им изпрати тези съобщения вместо нас. След това припряно се оттеглих от ума ѝ и се оградих отново в собствените си мисли.

Знаех, че ще си платя за това, когато с по-голямата ми дъщеря се окажехме в една и съща стая и нямаше да мога толкова лесно да избягам от словесната ѝ тирада. Е, щях да му мисля тогава. Разкърших рамене.

— Копривка вече знае и ще предаде вестта на момчетата. Скоро ще ни навести — казах на Моли. Върнах се при нея, но седнах на пода в краката ѝ.

— През Камъните ли ще пътува? — В гласа ѝ се таеше страх.

— Не. Тук надделях и Стълбовете ще се използват само в много спешни случаи и тайно. Ще дойде колкото може по-скоро, когато го уреди, на кон и с ескорт.

Моли се замисли, после попита тихо:

— От кралицата ли се боиш?

Повдигнах вежди.

— Едва ли. Тя изобщо не обръща внимание на съществуването ми. С Предан са взели двамата принцове и са на посещение в херцогство Беарния за десет дни. Мисля, че най-после слуша Сенч. Планът е кралската фамилия да посети всичките шест херцогства и Планинското кралство, като остане поне за десет дни във всяко херцогство. Признавам, чудя се дали херцозите вече не показват дъщерите си на принцовете с надеждата за ранно уреждане на…

— Не се опитвай да ме разсееш. Много добре знаеш за коя кралица говоря.

Опитвах се и знаех. Наведох очи, щом ме изгледа намръщено.

— Кетрикен в момента се връща от Планините. Предан ме извести с Умението преди няколко дни. Постигнала е споразумение с двата планински народа и херцозите на Шестте херцогства. Сега ще прекарва много повече време там, може би дори половината от всяка година. Няма да бъде наричана кралица там, но често ще се съветва с Предан. Когато стигне в Бъкип, смятат да изберат един от чираците в Умението за неин спътник, когато пътува там, за да направят комуникацията между Планините и Шестте херцогства по-бърза. Мисля, че ще е облекчение и за нея, и за Предан. Там тя все пак е кралица, въпреки че не я наричат така. А кралица Елиания ще има много повече пространство да подреди двора и замъка по свой вкус. Смятам, че са стигнали до разумен компромис.

Моли поклати глава.

— Би могло, ако Предан осъзнае своя дял в това и подкрепи нарческата. Момчетата трябва да се пращат в Планините по два месеца всяка година, за да научат по-добре езика и порядките там. Ако не предприеме това, когато кралица Кетрикен умре, може любимото му седмо херцогство да се възпротиви на идеята да стане част от Шестте херцогства.

Кимнах, облекчен от смяната на темата.

— Сложи пръст точно в раната, която ме притеснява. Между двете кралици винаги е имало търкане и…

Моли беше неумолима.

— Но това не отговаря на моя въпрос. За нашата малка дъщеря и за нелепата ти идея да я отгледаме тайно. От кого се надяваше да я скриеш? Единственият отговор, който мога да измисля, е кралица Кетрикен. И може би лорд Сенч?

Помръднах неловко и след това отпуснах глава на коляното ѝ. Тя прокара пръсти през косата ми и заговори тихо:

— Никога не съм била глупава, знаеш го.

— Да, знам го. Знам, че си сглобила всичко през годините, макар и да говорим рядко за това. Но когато споменем за това, споменът как те лъгах и заблуждавах толкова много години е като нож в гърдите ми. Моли, аз съм толкова…

— Уклончив — допълни тя с преднамерено небрежен тон. — Фиц, извинявал си се хиляда пъти за онези дни и аз съм ти простила. Тъй че, моля те, не ме ядосвай с опитите си да ме разсееш. От кого и от какво се боиш?

Мълчанието се проточи. След това признах тихо:

— От всички. — Признах го толкова на себе си, колкото и на нея. — Двамата с теб виждаме бебе, за което сме копнели, и дете, което е толкова различно, че други хора може да го презират дори само заради това. Но други може да видят в нея тайна принцеса или потенциален ползвател на Умението, или политическа пионка, бъдеща жена, която би могла да бъде омъжена там, където е най-полезна за трона. Знам, че ще я видят така. Точно както видяха мен като кралско копеле и много полезен инструмент. Убиец или дипломат на разположение. Точно както видяха Копривка като потенциална разплодна кобила за кралски наследник в случай, че семето на Предан по някакъв начин не успее да даде плод. Когато Сенч и Кетрикен осуетиха годежа на Копривка за Ридъл…

— Моля те, Фиц. Не пак! Свършеното — свършено и няма нужда да чоплим стари рани.

— Как мога да го смятам за „свършено“, докато Копривка продължава да е сама в живота си?

Старият гняв, който бях изпитвал заради дъщеря си, закипя в мен. Никога, никога нямаше да мога да разбера как тя бе приела тайния едикт от трона и все още продължаваше да им служи. Заради това бях стигнал много близо до скъсване на връзките си с Бъкип. Само молбата на Копривка да запазя спокойствие и да ѝ позволя „сама да взимам житейските си решения“ ме беше спряла. Всеки път, когато помислех за това…

— О, Фиц — въздъхна Моли. Усещаше настроението ми и ме погали утешително по врата. Размачка стегнатите мускули със силните си все още ръце и заговори кротко. — Копривка винаги е била самостоятелна. Изглежда самотна и примирена със забраната на трона да се омъжи за Ридъл. Но външността може да лъже.

Изправих рамене и се извих, за да я погледна.

— Копривка би могла да се опълчи на трона на Пророка?

Тя поклати глава.

— Да се опълчи? Вероятно не. Да го пренебрегне? Да. Точно както ние пренебрегнахме постановеното от лейди Търпение и крал Умен за нас. Дъщеря ти е същата като теб, Фиц. Придържа се към собствените си решения и се съобразява със собствените си желания. Сигурна съм, че ако още иска да е с Ридъл, е с него.

— Мила Еда, ами ако забременее?

Моли се засмя.

— Фиц! Трябва ли винаги да скачаш от едно въображаемо бедствие на друго? Слушай какво ти казвам. А то е, че не знаеш какъв път избира Копривка за себе си. Ако сега е сама, то е защото тя е избрала да е сама, а не защото някой го е решил вместо нея. Животът ѝ си е неин, не твой.

— Значи не мислиш, че с Ридъл са заедно?

Тя въздъхна отново.

— Нищо не мисля за това. Нарочно. Но ще ти изтъкна, че Ридъл ни напусна, за да почне работа в Бъкип, и че Копривка не показва с нищо, че окуражава когото и да било да я ухажва. Така или иначе, тя е пораснала жена вече от много години. Не е моя работа да се тревожа вместо нея, нито твоя — да решаваш вместо нея. Любими, всичко, с което можем да се справяме двамата, е между тези четири стени. Другите деца пораснаха и тръгнаха по своя път. Дори Пламен си има вече любима и свое чирачество в Речен град. Нека Копривка и Ридъл да си живеят своя живот, за да можем да имаме малко мир. Ако толкова копнееш да имаш дете, за което да се грижиш, е, има едно тук. Тук. Подръж го за малко.

И сложи бебето в ръцете ми. Както винаги, го взех с неохота. Нямаше нищо общо с чувството, което изпитвах към него, и имаше много общо със страха ми, че може някак си да я държа неправилно и да я нараня. Кутрета и жребчета не ме изпълваха с този страх, но тя — да. Беше толкова мъничка и толкова беззащитна в сравнение с всяко друго невръстно същество, за което се бях грижил. Едно жребче може да стои право ден след раждането си. Кутретата скимтят и се дотътрят самички до бозките на майка си. Моето бебенце не можеше дори да държи главата си изправена. Да, наместих я в скута си и усетих искрата живот, който гореше в нея, невероятно ярка за Осезанието ми. А за Умението ми? Докоснах ръчичката ѝ, кожа до кожа, усетих нещо там.

Моли се надигна, изправи гръб и простена.

— Седях неподвижна доста дълго. Ще ида да донеса още чай.

— Да звънна ли за слуга?

— О, не. Малко разходка до кухнята и обратно ще ми дойде добре. Ей сега се връщам.

Беше до вратата.

— Добре — отвърнах разсеяно.

Зяпнах лицето на дъщеря си, но тя гледаше покрай рамото ми. Чух тихото шумолене на чехлите на Моли, докато се отдалечаваше по коридора. Бях сам с детето ни. Никаква причина да съм нервен. За колко невръстни същества се бях грижил през времето си в конюшните на Бъкип? Едно бебе не можеше да е по-различно. Бях се справял с плашливи жребчета и боязливи кутрета.

— Ей. Бебчо. Погледни ме. Погледни тате. — Изместих лицето си, за да ме вижда. Тя извърна очи и дръпна ръчичката си при допира ми. Опитах отново.

— Е, бебе, ти ще живееш и ще поостанеш при нас за известно време, нали? — Говорех не с тъничкия писклив глас, до който прибягват толкова много хора, когато говорят на бебета, а тихо и отмерено. Както говори човек на кутре или конче. Успокоително. Цъкнах ѝ с език. — Хей. Я ме погледни.

Не го направи. Не бях го и очаквал.

Търпение. Просто продължаваш да говориш.

— Ти си толкова мъничко. Надявам се скоро да започнеш да растеш. Как ще те наричаме? Време е да ти дадем име. Хубаво име, силно. Хайде да ти измислим едно силно име. Но хубаво. Дантелка? Харесва ли ти това име? Дантелка?

Никакъв отклик. Стори ми се, че искрата, която бях усетил, отслабва, сякаш тя беше изместила вниманието си от мен. Възможно ли беше?

Пръстът ми очерта фигурка на гърдите ѝ.

— Може би име на цвете? Твоята сестра е Копривка. Какво ще кажеш за… Папратче? — Не можеше да греша. Тя определено беше насочила вниманието си другаде. Помислих за миг и опитах отново. — Мирта? Мащерка?

Като че ли слушаше. Защо не ме поглеждаше? Докоснах с пръст бузката ѝ, за да я накарам да ме погледне. Тя извърна лице към допира ми, но избегна очите ми. Внезапно си спомних, че Нощни очи рядко срещаше погледа ми… но все пак ме обичаше. Не я принуждавай да те гледа в очите. Нека кутрето да дойде при теб, както ти ми позволи да дойда при теб. Кимнах на вълчата мъдрост и повече не се опитах да я погледна в очите.

Разтворих пръстчетата ѝ и поставих кутрето си в бебешката длан. Дори и най-малкият ми пръст беше прекалено голям, за да го обхване. Тя го пусна и сви ръчичката си на гърдите. Вдигнах я, за да я доближа още до себе си, и вдишах дълбоко, поемайки мириса ѝ. В този момент бях моят вълк и си спомних връзката си с Нощни очи толкова ярко, че ме заболя от загубата. Гледах паленцето си и знаех колко силна щеше да е сладостта от раждането ѝ за него. О, Нощни очи. Да можеше да си тук до мен. Сълзи опариха очите ми. Зяпнах в изумление, щом видях как бебето примига, за да махне току-що бликналите сълзи. Запълзяха надолу по бузките ѝ.

Преглътнах, за да надмогна старата болка от загубата на моя вълк. Възможно ли беше тя да е споделила чувствата ми? Взрях се в нея и се осмелих. Разтворих се за нея, Умение и Осезание.

Внезапно бебето замаха с ръчички и зарита с крачета, сякаш се опитваше да изплува от мен. След това, за мой ужас, отвори уста и заплака, звук, който ми се стори прекалено силен и пронизителен, за да дойде от такова малко същество.

— Шшт, шшт! — замолих я, уплашен, че Моли ще я чуе. Поставих я в скута си и отдръпнах ръцете си. Не можеше да е толкова открита за мен. Бях направил нещо погрешно в начина, по който я държах. Дали не я бях ощипал някак си, или я бях държал много стегнато? Можех само да я гледам, обзет от пълно отчаяние.

Чух припряното шумолене на чехли по плочките в коридора, а след това Моли изведнъж се озова в стаята, с капещ чайник в ръка. Сложи го на подноса, наведе се и протегна ръце да си вземе бебето.

— Какво стана? Изпусна ли я? Никога не е плакала толкова силно!

Дадох ѝ я. Плачът ѝ секна почти мигновено. Лицето ѝ беше почервеняло и докато майка ѝ я потупваше по гръбчето, все още дишаше задъхано от усилието да пищи толкова силно.

— Не знам какво направих. Просто я държах и я гледах, а тя изведнъж започна да пищи. Чакай! Сложих си пръста в ръката ѝ! Пръстите ѝ ли нараних? Не знам какво направих, за да я раздразня толкова! Ръката ѝ ли нараних? Добре ли е?

— Шт. Чакай да видя.

Моли взе леко ръката ѝ и много нежно разтвори пръстчетата ѝ. Бебето не трепна, нито заплака. Само погледна майка си и изражението, което се изписа на лицето ѝ, можеше да се опише само като облекчение. Моли я отпусна на рамото си и леко започна да я люшка, докато крачеше из стаята.

— Добре е, бебчо, всичко е наред — затананика тихо, докато обикаляше бавно из стаята. Когато се върна при мен, каза тихо: — Вече изглежда чудесно. Може би е имала колики. О, Фиц, толкова се уплаших, като я чух да реве така. Но знаеш ли… — И ме изненада с усмивката си. — Беше и облекчение също така. Беше толкова мълчалива, толкова спокойна, че се чудех дали изобщо може да заплаче. Или да не би да е твърде глупава, за да издаде такъв звук. — Засмя се късо. — С момчетата винаги ми се искаше да бяха по-кротки, да ми е по-лесно да ги сложа да спят. Но с нея е обратното. Притеснявах се колко е кротка. Дали няма да е глупава? Но всичко е наред. Каквото и да си направил, доказа, че има твоя нрав.

— Моят нрав? — осмелих се да попитам, а тя ми се намръщи престорено.

— Разбира се, че твоя! Кого другиго да е наследила?

Отпусна се в стола си и заговори на бебето ни:

— Веднъж видях един кон на черни и бели петна, с едното око синьо, същия цвят като твоите. Мъжът, на когото беше, каза, че било „дивото му око“ и да не му заставам от тази страна.

Помълча малко, умислена. Полюшваше детето леко и успокоително за всички ни.

Отне ми няколко мига, докато осъзная, че иска да се увери, че с бебето всичко е наред. Не знаех. Заговорих предпазливо.

— Не помня Бърич да е водил кон със синьо око в конюшните. Или куче с различни очи. Казвал ли ти е нещо за това?

— О, не. Хайде не ставай глупав, Фиц. Тя е момиче, не е кон, нито кутре. А синеоката кралица Кетрикен май има доверие в теб.

— Така е. — Налях малко чай. Беше прекалено светъл. Оставих го да се запари още. — Май не ме харесва — казах тихо.

Моли въздъхна раздразнено.

— Скъпи, трябва ли винаги и непрекъснато да намираш нещо, за което да се притесняваш? Та тя все още не те познава. Бебетата плачат. Нищо повече. Вече е добре.

— Не иска да ме погледне.

— Фиц, няма да ти угаждам в това. Освен това имаме много по-важни неща, за които да мислим. Трябва ѝ име.

— Тъкмо си мислех същото преди малко. — Приближих се да седна по-близо до тях и посегнах отново за чайника.

Моли ме спря.

— Търпение! Трябва да се запари още малко.

Спрях и повдигнах вежда към нея.

— Търпение?

— Мислех го. Но е толкова мъничка…

— Тогава… трябва ѝ мъничко име? — Бях съвсем объркан.

— Ами, името трябва да ѝ подхожда. Мислех за… — Поколеба се, но изчаках да чуя какво ще каже. Най-сетне го изрече. — Пчеличка. Защото е толкова малка.

— Пчеличка? — Усмихнах се. Пчеличка. Разбира се. — Чудесно име.

— Пчеличка — повтори тя твърдо. Следващият ѝ въпрос ме изненада. — Ще подпечаташ ли името към нея?

Говореше за стария обичай на кралската фамилия. Когато се дава име на принц или принцеса от рода на Пророка, има публична церемония с всички благородници, поканени да свидетелстват. Обичаят е да се пренесе детето през огън, да се поръси с пръст и след това да се топне във вода, за да се подпечата името към бебето с огън, земя и вода. Но на такива бебета се даваха имена като Искрен, или Рицарин, или Славен. Или Предан. И щом името се подпечаташе към детето, надеждата беше, че то ще развие афинитет към дадената добродетел.

— Едва ли — отвърнах с мисълта, че такава церемония ще привлече към детето ни същото внимание като към потомците на Пророка, което се стремях да избегна. Все още се надявах да запазим съществуването ѝ в тайна.

Тези надежди се изпариха, когато след пет дни пристигна Копривка. Беше напуснала Бъкип веднага щом бе успяла да уреди нещата си; яздила кон, за да бъде пътуването колкото може по-бързо. Двама от охраната ѝ бяха яздили с нея — минималният ескорт, очакван за Майсторката на Умение на краля. Единият беше сивокос стар мъж, другият — слабичко момиче, но и двамата изглеждаха по-изтощени от дъщеря ми. Зърнах ги от прозореца на кабинета си, когато дръпнах пердетата и надникнах при изцвилването на коне отвън.

Поех си дълбоко дъх. Пуснах пердето да се смъкне, излязох от кабинета и закрачих припряно през имението, за да я посрещна. Преди да стигна до предния вход чух как вратата се отвори, чух ясния ѝ глас в припрян поздрав към Ревъл, а след това — тропота на ботушите ѝ, щом затича по коридора. Излязох от свързващия проход и тя едва не връхлетя върху мен. Хванах я за раменете и я погледнах в лицето.

Тъмната къдрава коса на Копривка се беше измъкнала от връзката и падаше до раменете ѝ. Бузите и челото ѝ бяха зачервени от студа. Все още носеше наметалото си и смъкваше ръкавиците си, докато тичаше.

— Том! — поздрави ме задъхано тя и веднага попита: — Къде е майка?

Посочих по коридора към детската и тя се измъкна от ръцете ми и хукна. На входа Ревъл поздравяваше придружителите ѝ — нашият иконом държеше здраво нещата в ръцете си. Гвардейците, които бяха яздили с Копривка, изглеждаха уморени и премръзнали. Е, Ревъл щеше да се оправи с тях. Обърнах се и последвах Копривка.

Когато я настигнах, тя стоеше на прага на отворената врата на детската. Стискаше рамката на вратата и изглеждаше като замръзнала там.

— Наистина имате бебе? Бебе? — попита настойчиво. Моли се засмя. Спрях. Щом Копривка пристъпи колебливо в стаята, се прокраднах и застанах така, че да мога да ги гледам, но да не ме виждат. Копривка се беше спряла до празната люлка, наместена близо до огъня. Тъга и угризение имаше в гласа ѝ, щом извика: — Майко, толкова съжалявам, че се усъмних в теб! Къде е тя? Добре ли си?

Моли седеше, самото въплъщение на спокойствието, но усещах тревогата ѝ. Виждаше ли Копривка, като мен, колко грижливо се беше приготвила да посрещне по-голямата си дъщеря? Косата ѝ изглеждаше току-що сресана, а шалът ѝ — изпънат равномерно на раменете ѝ. Бебето беше повито в мека пелена от най-светло розово, с шапчица в същия цвят. Моли вдигна детето към Копривка, без да губи време и усилие да ѝ отговори. Не можех да видя лицето на Копривка, но видях как се изгърбиха раменете ѝ. Вързопчето, което ѝ подаваше майка ѝ, беше твърде малко, за да е бебе, дори и новородено. Копривка прекоси стаята предпазливо като вълк, навлязъл в непозната територия. Все още се боеше от лудост. Когато взе бебето, видях как мускулите ѝ се приспособиха към лекотата му. Погледна Пчеличка в лицето, стъписана от това, че детето наистина го има, и още по-стъписана от сините му очи, а после вдигна поглед към майка си.

— Сляпа е, нали? О, мамо, толкова съжалявам! Мислиш ли, че ще живее дълго?

В думите ѝ чух всичко, от което се боях: това, че не само светът, а дори и сестра ѝ ще възприеме Пчеличка като странна.

Моли бързо си взе Пчеличка и я заслони в прегръдката си, сякаш думите на Копривка бяха зла прокоба.

— Не е сляпа — отвърна майка ѝ. — Фиц смята, че вероятно майка му от Планините е имала сини очи и тя ги е наследила от нея. И макар да е мъничка, е съвършена във всяко друго отношение. Десет пръстчета на краката, десет на ръцете, храни се добре и спи добре, и почти никога не плаче. Казва се Пчеличка.

— Пчеличка? — Копривка беше объркана, но след това се усмихна. — Такова мъничко същество. Но се чудя какво ще помисли старата кралица за нея.

— Кралица Кетрикен? — В гласа на Моли имаше и тревога, и смут.

— Тя идва, малко след мен е. Върна се в Бъкип точно когато тръгвах. Съобщих ѝ новината преди да напусна и тя се зарадва за вас. Едва ли е на повече от ден зад мен. Радвам се, че Предан ми позволи да тръгна веднага: тя явно искаше да я изчакам. — Помълча, а след това верността към майка ѝ надделя. — И знам, че Фиц знае, че идва, защото лично му го предадох с Умението! И той нищо не ти е казал! Разбирам го по изражението ти. Което означава, че слугите навярно не са проветрили стаите и изобщо не са подготвени за гости. О, майко, този твой мъж…

— Този мъж е твой баща — напомни ѝ Моли, а Копривка извърна очи настрани, както винаги, и не отвърна. Защото ако едно дете може да наследи черта от осиновител, то Копривка бе наследила ината на Бърич. Бързо смени темата с по-належащи грижи. — Ще наредя на слугите да отворят стаите веднага, да ги освежат и да се погрижат да има дърва в камините. Ще уведомя и кухненския персонал. Не се тревожи!

— Не се тревожа — отвърна майка ѝ. — Планинската кралица никога не е била труден гост за нас в това отношение. — Но в други отношения беше, не доизрече Моли. — Копривке. — Тонът ѝ спря дъщеря ни, преди да е успяла да се измъкне. — Тя защо идва тук? Какво иска?

Копривка я изгледа в упор.

— Това, което знаеш, че иска. Иска да види по-малката дъщеря на Фицрицарин Пророка. Да види, че името ѝ е подпечатано към нея и да я поиска. Със свитата ѝ ще язди менестрел. Тя ще му покаже онова, което иска да му покаже, но щом го види, той никога няма да отрече истината. Той е човек, комуто вярва, че няма да пее, докато не му каже, и тогава ще пее само истината.

Моли на свой ред извърна очи и замълча. Сърцето ми се смрази, щом разбрах, че Копривка също е схванала ясно причината за гостуването на Кетрикен.

Между Моли и Кетрикен се бе съхранила странна връзка, на обич и ревност едновременно. Кралица Кетрикен винаги се беше отнасяла към Моли, Бърич и децата им с безукорна прямота. Но Моли така и не беше забравила, нито простила, че я бяха оставили да вярва, че съм мъртъв, първо да ме оплаче, а след това да приеме друг мъж на мястото ми, а през цялото време кралицата знаеше, че Копелето е живо. Беше дело колкото на Кетрикен, толкова и мое, но мисля, че за Моли беше по-трудно да прости на една жена. Особено жена, която знае какво е да живееш с болезнената вяра, че любимият ти е мъртъв.

И тъй, разломът си оставаше, признат и от двете за празнина, която не може никога да бъде затворена. Кетрикен не беше жена, която би повярвала, че заслужава горчивия поврат в приятелството ѝ с жена ми.

Копривка кимна отсечено, излезе и веднага се развика на Тавия да ѝ помогне да вкарат в ред няколко стаи за гости, защото лейди Кетрикен от Планините ще пристигне може би още преди денят да изтече. Не държеше много на формалностите със слугите като майка ѝ. Подмина ме в коридора и ми хвърли поглед, изпълнен с укор, преди да повика и Ревъл. Шмугнах се покрай нея и влязох в детската.

— Ще отваря прозорци и ще тръска завивки сама — каза ми Моли и знаех, че се гордее с практичната си дъщеря.

— Понякога ми напомня за Искрен. — Усмихнах се. — Не моли никого да направи нещо, което тя би се поколебала да направи сама. И ако реши, че нещо трябва да се свърши, не чака.

— Знаел си, че Кетрикен идва, и не ми каза — каза Моли.

Погледнах я мълчаливо. Бях си казал, че да го премълча е по-различно, отколкото да я излъжа. Не беше съгласна. Гневът ѝ бе като замръзнал пламък в гласа ѝ, когато каза тихо:

— Не ми става по-лесно, когато нямам време да се подготвя.

— Обмислих го грижливо. Нищо не можем да направим, за да се подготвим за това, освен да го приемем. Не видях никаква полза в това да се тревожим предварително. Слугите са опитни в бързото приготвяне на стаите.

Гласът ѝ бе съвсем тих.

— Не говорех за приготвяне на стаите. Говорех аз да се подготвя. Мислите ми. Поведението ми. — Поклати глава и заговори по-високо. — Фиц, Фиц. Всичко върви добре между нас, докато не се намеси наследеното ти от Пророка. Тогава се връщаш към мълчаливия си и измамнически нрав, който веднъж ни обрече. Ще се освободиш ли изобщо някога от това? Ще има ли някога в живота ти миг, когато първият ти импулс няма да е да скриеш каквото знаеш?

Думите ѝ ме поразиха като стрели и потреперих от удара им.

— Съжалявам — казах и се отвратих от самия себе си. Наистина съжалявах, че бях скрил сведението от нея, и се чудех, също като нея, защо винаги ставам жертва на подтика да не споделям каквото знам. Едно предупреждение отекна в мен, предупреждение, което бях получил преди много време, от Сенч. Старецът ме беше предупредил, че мога да изхабя думата „Съжалявам“, мога да се извинявам толкова често, че вече да не означава нищо за никого, дори за самия мен. Зачудих се дали съм стигнал този момент. — Моли… — почнах.

— Фиц — каза тя твърдо. — Просто спри.

Замълчах. Тя придърпа бебето ни по-близо до себе си.

— Слушай ме. Споделям тревогите ти. Не е време сега да се караме. По-късно ще поговорим за това. След като Кетрикен си замине. Но не преди това и определено не пред Копривка. Щом старата кралица идва да види детето ни, трябва да сме готови да се изправим пред това двамата. И ще настояваме, че ще узнаем какво е най-добре за Пчеличка, докато расте.

Разбрах, че гневът ѝ не се е уталожил, а го е обуздала. И знаех, че го заслужавам.

— Благодаря ти — казах тихо и това отново разпали искрите в очите ѝ. После, почти тъжно, тя поклати глава и ми се усмихна.

— Отнеха ми онази част от теб много преди дори да заявя, че си мой. Не е твоя вината, Фиц. Не е твоя. Макар понякога да мисля, че би могъл да я върнеш, ако се опиташ достатъчно упорито.

Намести отново бебето ни до гърдите си и след това ме погледна, сякаш бе прогонила гнева си чак до Външните острови.

През останалата част от този ден Копривка гонеше персонала и в имението цареше бъркотия. Ревъл като че ли се радваше на предизвикателството да забавлява кралски особи, без да са го предупредили. Поне десет пъти дойде да се посъветва с мен за менюто и спалните. Когато отново се появи на вратата ми, за да ме попита дали би могъл да наеме някакви музиканти от Върбово за вечерно забавление, грубосърдечно го отпратих при Копривка.

Но накрая резултатът бе, че имахме кротка вечер като семейство, време за тримата възрастни да споделим ядене и да останем до късно, за да си поговорим. Копривка и Ревъл бяха направили всичко, което можеше да се направи. Късно вечерта се събрахме в детската и поръчахме да ни донесат вечерята там. Ядохме и говорихме, ядохме и говорихме. Копривка държеше Пчеличка и оглеждаше лицето ѝ, докато тя зяпаше над рамото ѝ.

Копривка ни сподели новини от Бъкип, но Моли беше най-жадна да чуе за момчетата си. Копривка ни съобщи най-новото за братята си. Стабилен не се беше отбивал в Бъкип, но бе навестявал Пламен. Тя му беше изпратила вестта. Пъргав пътуваше с Уеб; беше му пратила писмо, но нямаше представа кога ще ги намери. Рицарин процъфтяваше. Беше надградил чудесната коневъдна ферма, която му беше оставил Бърич. Наскоро придобил съседното имение и това му давало място да построи по-голяма конюшня. И тъй нататък. Разказваше ни за всичките си братя, вече разпръснати из Шестте херцогства. Моли слушаше и полюшваше Пчеличка, гушната до гърдите ѝ. Гледах я и си мислех, че се досещам какво ѝ е на сърцето; това бе последното ѝ дете, това, което щеше да е до нея, когато остарее. Виждах как погледът на Копривка се мести от мен към майка ѝ и след това към Пчеличка. Жалост, това прочетох на лицето ѝ. Жалост за всички нас, защото по нейна преценка Пчеличка или щеше скоро да умре, или да живее живота на нещо закърняло, ограничено и умствено, и телесно. Не изричаше мисълта си на глас, но Бърич я бе отгледал добре и тя можеше да види едно невръстно същество и да прецени шансовете му. Но си мислех, че аз пък притежавам предимството на опита. Пчеличка можеше наистина да е изтърсаче, но имаше искрата да оцелее. Щеше да живее. Какъв живот — никой не можеше все още да каже, но щеше да живее.

На заранта пристигна херолд и обяви, че Кетрикен скоро ще е тук. Докато старата кралица дойде следобеда, гостните бяха готови, скромен обяд с хубава храна къкреше и се печеше, а Пчеличка беше облечена в нови дрешки, припряно подбрани да ѝ стават. Копривка дойде лично, за да каже на Моли и на мен за пристигането на Кетрикен и охраната ѝ. Намери ни в детската. Моли беше преоблякла Пчеличка два пъти и бе сменила своето облекло три. Всеки път я бях уверявал, че изглежда прекрасно, но тя беше решила, че първата рокля изглеждала прекалено младежки, а с втората приличала „на изкуфяла бабичка“. Третото беше нещо, което никога не бях виждал. Носеше дълги широки панталони, толкова широки, че отначало ми заприличаха на пола. Дреха, подобна на дълъг до коленете елек, беше наметната върху бяла блуза с широки ръкави, широк пояс стягаше кръста ѝ. Елекът, панталоните и поясът бяха в различни оттенъци на синьо и беше прибрала косата си назад в торбичка, изплетена от сини лентички.

— Как изглеждам? — попита ме, щом се върна в детската. Не знаех какво да отговоря.

— Пантофките ми харесват — казах предпазливо. Бяха червени, извезани с черни мъниста и с много остри носове.

Моли се засмя.

— Копривка ми донесе тези дрехи. Джамайлийска мода, ценена сега в Бъкип. — Завъртя се бавно, за да се възхитя на облеклото ѝ. — Много е удобно. Копривка ме помоли да ги нося, за да не изглеждам твърде провинциално. И знаеш ли, Фиц, мисля, че ще ги нося.

Самият аз носех прост кожен жакет в кафяво върху риза в синьото на Бъкип, кафяви панталони и черни ботуши до коленете. Иглата с лисицата, която Кетрикен ми беше дала, все така блещукаше на яката ми. За миг си помислих дали не изглеждам провинциално, но после реших, че ми е все едно.

Копривка дойде, усмихна се и повдигна вежди на майка си, напълно доволна от външността ѝ. Беше се облякла в подобни дрехи в пищно кафяви тонове и кехлибареножълто. После надникна в люлката на Пчеличка, видимо се сепна и откровена както винаги, каза:

— Въпреки че другите дрехи бяха твърде големи, в тях изглеждаше по-голяма. Майко, толкова е мъничка, почти… гротескно.

Въпреки думите си вдигна сестричката си и загледа лицето ѝ. Бебето зяпаше над рамото ѝ. Но докато Копривка я оглеждаше, Пчеличка изведнъж замята ръце, а след това отвори широко уста, вдиша дълбоко и започна да реве пронизително.

Моли веднага отиде да я вземе.

— Какво има, мъничката ми? Какво не е наред? — В мига, в който я взе от Копривка, детето се отпусна в ръцете ѝ и плачът премина в тихо хлипане. Моли я подържа, потупа я и тя бързо се успокои. Погледна Копривка извинително. — Не се огорчавай. Същото прави и на баща си. Мисля, че просто е достатъчно голяма да разбере, че аз съм майка ѝ, и си мисли, че трябва винаги аз да я държа.

Усмихнах се съжалително на Копривка.

— Почти съм облекчен. Вече започвах да мисля, че не харесва само мен.

Моли и Копривка ме изгледаха възмутено.

— Не е вярно, че Пчеличка не харесва Копривка! — настоя Моли. — Тя просто… — Думите ѝ заглъхнаха и очите ѝ леко се разшириха. След това, откровена като самата Копривка, погледна по-голямата си дъщеря и попита: — Направи ли ѝ нещо? С ума си?

— Аз… Не! Е, не преднамерено. Понякога… — Замълча. — Трудно е да се обясни на човек, който го няма. Докосвам хора, когато съм близо до тях. Не винаги преднамерено. То е като… — Затърси с какво да го сравни. — Като да помиришеш някого. Въпреки че може да изглежда невъзпитано, всъщност не мога да го избегна. Станала съм чувствителна към хората по този начин.

Моли премисли думите ѝ, докато се поклащаше бавно, както правеше винаги, когато държеше детето.

— Тоест сестра ти има Умението? Също като теб?

Копривка се засмя и поклати глава.

— Не бих могла да кажа нещо такова само като я държа. Освен това тя е още бебе.

Думите ѝ позаглъхнаха, докато си спомняше за своята дарба с Умение и колко рано се беше пробудила в нея. Погледна ме и усетих как изпраща тънка търсеща нишка Умение към бебето. Затаих дъх. Трябваше ли да я спра? Видях как Пчеличка се сви и се притисна по-силно до майка си, зарови личице в шията ѝ. Усещаше ли, че сестра ѝ посяга към нея? Погледнах лицето на Копривка. Озадаченост, а след това — примирение. Не беше доловила в бебето никакво Умение.

Обзет от любопитство, изпратих нишка Умение към Пчеличка, изключително предпазливо, но единственото, което намерих, беше Моли. Тя нямаше изобщо Умение, но пресягането изпълни сетивата ми с нея. Усетих, че ѝ се усмихвам с обич.

Копривка се покашля тихичко и отново се върнах в стаята, с дъщерите ми и жена ми. Моли вдиша дълбоко и изправи рамене.

— Добре. Ще отида да посрещна Кетрикен и да я поздравя с добре дошла. Смятате ли, че трябва да взема Пчеличка с мен?

Копривка поклати глава.

— Не. Мисля, че е най-добре ти да избереш момента, в който Планинската кралица да я види, и че първия път трябва да е насаме. Може ли кърмачката ѝ да остане с нея, докато ние… — Спря и се засмя. — Твърде дълго съм била в кралския двор, нали? Цял ден тук и разбира се, не видях някой друг да се грижи за нея освен теб. Има ли кърмачка? Или дойка, или гледачка някаква?

Моли също се засмя и поклати глава.

— Не повече, отколкото имаше ти.

— Би ли могла да помолиш някое от момичетата в кухнята? Или от слугините?

Копривка много добре знаеше, че майка ѝ не държи лична прислуга. „Никога няма да имам достатъчно задачи, с които да я ангажирам“, казваше винаги.

Моли поклати глава.

— Заети са със същинските си задачи. Не. Добре ще си е тук, в детската. Тя е кротко дете.

Върна Пчеличка в люлката и я зави.

— Странно е някак да я оставим сама тук — възрази Копривка, докато Моли придърпваше дантелената покривка над люлката.

— Едва ли — отвърна кротко майка ѝ. Мина из стаята и спусна пердетата и завесите. Топлата светлина на огъня остана единственото осветление. А после Моли се обърна, погледна Копривка, въздъхна и каза: — Наистина си била твърде дълго в двора. Трябва да намериш време за себе си. Ела тук или иди на гости на някой от братята си. Махни се от подозренията и от онзи предпазлив танц, в който сякаш винаги стъпваш. Виж. Тя вече заспива. Ще си е добре тук.

— Сигурен съм, че ще си е добре тук сама, Копривке — излъгах на свой ред.

Доближих се и надникнах в люлката. Очите на Пчеличка вече бяха затворени.

— Хайде — каза Моли и ме хвана за ръка. — Да идем да посрещнем кралицата.

Икономът Ревъл щеше да се справи много по-добре от мен, ако беше господарят на имението. Не отидохме до преддверието, където бях сигурен, че разпределя гостите ни според важността им. Охраната и по-низшите слуги щяха да бъдат разкарани по скромни, но чисти стаи и да им се предложи възможността да посетят парните бани на Върбов лес или да стоплят лицата и ръцете си с гореща вода, преди да слязат за весело и обилно ядене на супи, хляб, масло, сирене, ейл и вино. Ревъл изпитваше само симпатия към често натоварваните с тежка работа слуги. Докато пребиваваха във Върбов лес, с тях щяха да се отнасят като с гости на нашите слуги. Сигурен бях, че ще са благодарни за гостоприемството му след мразовитата сутрешна езда през прясно навалелия сняг.

С опита на пълководец, командващ войските си, Ревъл беше наел временна помощ от селото. Всеки от по-низшите благородници щеше да бъде поверен на тези изпълнени с готовност, но по-малко опитни работни ръце, докато се разнася багаж по стаите, носи се вода за миене, палят се камини и се вършат всякакви по-дребни шетни. За опитния ни персонал щеше да е честта да изчакат висшия ешелон гости, като самият Ревъл щеше да постави себе си и дясната си ръка, Диксън, на пълна служба на лейди Кетрикен. Всички тези уреждания ми бяха отегчително обяснявани предния ден. Кимал бях безкрайно дълго и го упълномощих за всичко, което предложи.

С Копривка и Моли забързахме към Голямата зала, където Ревъл бе постановил да поздравим гостите с добре дошли. Влязох и открих, че през нощта залата е преобразена. Облицованите с дърво стени блестяха, прясно излъскани с някакво уханно масло, в камината пращеше гостоприемен огън, бяха донесли дълга маса и я бяха украсили с вази с цветя. Дамите ми безцеремонно ме оставиха да изчакам освежените ни гости, докато те хукнаха към кухните, за да се уверят за последен път, че всичко е в готовност. Изчаках докато повече не можех да чуя припряното тупане на пантофите им по коридора, влязох в залата и безсърдечно спрях едно от временно слугуващите момчета.

— Момко, забравил съм нещо в покоите ни. Постой тук вместо мен и ако дойдат хора, увери ги, че лейди Моли и Копривка ще се върнат много скоро и че аз скоро ще сляза.

Очите му се разшириха.

— Сър, не може ли да ви донеса каквото сте забравили? Не знам как да говоря на кралица, макар и да не е вече кралицата.

Усмихнах му се безмилостно.

— И точно затова, момчето ми, си най-подходящият за задачата. Ако я поздравиш със същата топлина и почитание, които би предложил на собствената си баба, това ще е повече от достатъчно.

— Но, сър… — Не бях забелязал, че има лунички, докато не пребледня толкова, че се откроиха на лицето му.

Засмях се искрено и го съжалих в душата си.

— Само за малко, за малко.

Оставих го и тръгнах по коридора. Налчетата на ботушите ми леко почукваха.

В мига, в който завих на ъгъла, се наведох, събух ботушите и затичах бързо и леко, все едно бях момче. Това щеше да е моментът, който щях да избера, ако беше моя мисия. Глупав ли бях? Дали и аз, като Копривка, бях живял твърде дълго в Бъкип сред многобройните пластове интрига там? Имаше само един начин да го разбера. Бутнах вратата на детската само колкото да мога да вляза. Шмугнах се в стаята и замръзнах до вратата. Затворих я тихо. Осезанието ми каза, че съм сам, ако не се брои малката ми дъщеря. При все това нито дъска не изскърца под стъпките ми и сянката ми не прекоси светлината на огъня, докато отнесох ботушите си до ъгъла и ги скрих там. Бързо надникване в люлката, докато минавах покрай нея. Пчеличка си беше там, но не мисля, че бе заспала. Тихо, помолих я. Стой тихо. Прокраднах се в най-засенчения ъгъл зад двата паравана с теменужки и се овладях. Нито въздишка или дъх, нито изскърцване от стъпка по старите дъски на пода. Вдигнах всичките си стени, за да преградя Умението и Осезанието си. Превърнах се в празно пространство в тъмното.

Огънят изпращя. Тлееща цепеница тупна тихо в пепелта. Не можех да чуя дори собствения си дъх. Чаках. Бях един подозрителен глупак. Роб на стари страхове. Гостите щяха да дойдат. Щях да липсвам. Копривка и Моли щяха да побеснеят. Чаках.

Вратата се открехна. Някой се промъкна като невестулка вътре, бутна я и тя тихо се затвори. Не можех да го видя. Подуших благоуханно масло и чух шумоленето на пищна тъкан. После една тънка фигура се отдели от сенките и тръгна плавно към люлката на детето ми. Не я докосна, нито повдигна завеската, но се наведе да погледне бебенцето ми.

Младежът беше добре облечен, с копринена риза и извезан елек. Носеше сребърна верижка и две сребърни обици на всяко ухо. Мирисът беше от помадата на косата му: черните къдрици лъщяха на светлината на огъня. Взря се в Пчеличка. Представих си как тя го вижда и се чуди дали иска да я нарани. Беше напълно погълнат от гледката.

Когато вдигна ръка, за да отмести булото, което я покриваше, блесналият ми нож се долепи до гърлото му.

— Отстъпи — посъветвах го тихо, — и ще те оставя жив. Поне за малко.

Вдишването му прозвуча като хлип. Вдигна ръце умолително. Поведох го назад. Една стъпка, две, три. Гласът му трепереше.

— Лорд Сенч каза, че ще ме хванете. Но лейди Розмарин настоя да ме изпрати.

Кривнах глава като вслушващ се вълк, мъчех се да реша дали чувам истината.

— Интересен ход. Тези имена може да се видят като пукнатини в бронята ми. Друг човек можеше да се изсмее и да те пусне, да те върне на господарите ти с предупреждение, че ти трябва повече тренировка.

— С тях съм само от три месеца. — В гласа му прозвуча облекчение.

— Казах „друг човек“ — напомних му с убийствен тон. — Не аз. — Застанах между убиеца и люлката на бебето ми. — Съблечи се — заповядах му. — До голо. Веднага.

— Аз… — Момчето се задави. Очите му се ококориха и само дето не кръстоса ръце пред тялото си. Гласът му стана по-тънък. — Сър! Това е непристойно от ваша страна. Не. Няма да го направя.

— Ще го направиш — уверих го. — Защото няма да бъда удовлетворен, докато не го направиш. И нямам никаква причина да не вдигна тревога и след това да изразя възмущението си, че си тук. Тронът на Пророка изпраща убиец не само в къщата ми, но в стаята на детето ми? Кажи ми, момче, какво имам да губя? И какво ще трябва да направи лейди Кетрикен, за да заличи тази неприятност? Ще признаят ли лорд Сенч и лейди Розмарин, че си техен? Или те предупредиха, че ще се дистанцират, ако те заловят?

Младежът дишаше накъсано. Ръцете му трепереха, сигурен бях, докато се мъчеше с безкрайния ред малки перлени копчета. Перли! На най-новия им убиец! Какво си мислеше Сенч напоследък? Ако не беше в стаята на детето ми, може би тази глупост щеше да ми се стори забавна. Но нямаше нищо смешно. Кръвта ми течеше изстинала във вените ми.

Чух шумоленето на коприна и после леко изтупване, щом пусна ризата си на пода.

— Интересен звук за падаща риза — подхвърлих. — Останалото. Без бавене. Сигурен съм, че и двамата бихме искали това да приключи колкото може по-скоро. — Трябваше да се наведе, за да смъкне панталоните и чорапите си. Игра на светлината от огъня открои блясъка на сълзи по бузите му. По-добре неговите сълзи, отколкото на Моли или мои, помислих. — До голо — напомних му и долното му бельо отиде на купчината на пода. След малко добавих: — Май си премръзнал. Иди застани до огъня. И не мърдай.

Момчето се раздвижи пъргаво. Обърна се с гръб към мен и се изви, за да ме гледа. Беше се присвил въпреки огъня, докато методично претърсвах дрехите му. Ножът ми изшътка, щом се плъзна през тънката коприна. Горд бях от това. Нужен е остър нож, за да разрежеш коприна. Приключих.

— Само седем? — попитах. Вдигнах очи да го погледна, докато ръцете ми опипваха всяка дреха отново. Наредих плячката си на пода пред мен. — Я да видим. Две отрови за смесване с течност, един отровен прашец, приспивателно на прах и една за повръщане. Толкова за скритите джобове. Ножче за обувки, едва ли си заслужава името, комплект за отключване и кубче мек восък… за какво? А, отпечатъци на ключове. Разбира се. А това какво е?

— Това трябваше да го сложа в люлката ѝ. — Гласът му беше вцепенен, накъсан от сълзите. — За да го намерите вие. Като доказателство, че съм бил тук.

Лед стегна сърцето ми. Посочих му с ножа да се отмести още от люлката. Последвах го, запазвайки разстоянието. Каквото и да имаше в пакета, нямаше да рискувам да го отворя близо до люлката на Пчеличка. Занесох го на огряната от светлината на огъня малка масичка.

Беше малък пакет от златиста хартия. Срязах страната внимателно и след това го наклоних. Първо от него се хлъзна много тънка верижка. Потупах го и се изсипа и останалото.

— Много хубава огърлица. И скъпа, бих се обзаложил. — Вдигнах верижката. Светлината заблещука червена по нея. — Еленът на Пророка, в сребро. Но главата му е наведена за атака. Интересно. — Наблюдавах лицето на момчето, докато огърлицата се полюшваше от ръката ми. Знаеше ли какво е това? Гербът на Фицрицарин Пророка, отдавна мъртвото копеле на кралската фамилия.

Не знаеше.

— Подарък е за нея. От лорд Сенч Звездопад.

— Разбира се.

Гласът ми беше равен. Върнах се при дрехите му, пъхнах крак под купчината и ги сритах към него.

— Можеш да се обличаш.

— А нещата ми? — попита внезапно младокът. Говореше през рамо, докато си навличаше долните дрехи. Наведох се към пода и инструментите на занаята му изчезнаха в ръкава ми. Чух шумоленето на тъкан, докато си навличаше ризата и панталоните.

— Кои неща? — попитах вежливо. — Ботушите и чорапите ли? Те са на пода. Сложи си ги. После излез от тази стая. И да не си стъпил в това крило на дома ми. Или ще те убия.

— Не бях изпратен, за да нараня бебето. Само да го видя, да оставя подаръка и да докладвам какво съм видял. Лорд Сенч предупреди лейди Розмарин, че ще ме хванете, но тя настоя. Беше изпит. На който се провалих.

— Двоен провал според мен. Едва ли са ти разрешили да издаваш имената им.

Момчето беше притихнало.

— Казаха, че е само изпит. И аз се провалих. Двойно.

— Смяташ, че теб са изпитвали. Облече ли се? Добре. Излез. Не. Чакай. Как се казваш?

Замълча. Въздъхнах и направих една стъпка към него.

— Лант.

Изчаках.

Момчето си пое дъх, което си беше наполовина хлип.

— Фицбдителен.

Помислих малко, прехвърлях в ума си имена от низшето благородничество.

— От Фароу?

— Да, сър.

— А на колко години си?

Момчето поизправи рамене.

— Дванайсет, сър.

— Дванайсет? Да беше казал единайсет, можеше да повярвам. Но по-вероятно десет, нали?

В тъмните очи на момчето блесна гняв. Сълзите вече течаха обилно по страните му. О, Сенч! Това ли е бъдещият ти убиец? Момчето сведе поглед и отрони простодушно:

— Сър…

Въздъхнах. Бях ли някога и аз толкова млад?

— Върви си, момче. Веднага.

Шпионинът хукна навън, без изобщо да разиграва потайност. Не затръшна чак вратата, но я затвори доста шумно. Заслушах се в тупащите му стъпки, докато бягаше. Когато затихнаха, пристъпих до вратата, вслушах се, отворих я и надникнах навън. После я затворих отново, взех си ботушите и отидох до люлката на Пчеличка.

— Отиде си, засега — казах на детето си и поклатих глава. — Сенч, стар паяко, що за игра играеш? Наистина ли това е най-доброто, което можеш да ми пратиш? Или той е примамката?

Задвижих се енергично из стаята, проверих резето на прозореца и огледах всяко мислимо място, където можеше да се скрие убиец. След като направих обиколката си, се върнах при люлката и отметнах дантелената завеска. Намерих лампа, запалих я и я поставих до люлката. Действах все едно ококореното ми бебе бе направено от захарен памук, докато вдигах всяко одеялце и внимателно го тръсвах. Облеклото ѝ изглеждаше непокътнато. Можех ли да рискувам? Започнах да свалям дрешките ѝ, за да проверя дали този шпионин или някой преди него не ѝ е сложил нещо. В този момент влезе Моли.

— Тук си бил значи! Пратих цели шест момчета от прислугата да претърсят Върбов лес. Гостите ни чакат да влязат за ядене. Пропусна пеенето на менестрела — той изпя една много дълга песен, за да ни благодари за гостоприемството.

— Радвам се — признах. Малките връзки на нощницата на Пчеличка ми се съпротивляваха.

— Фиц? — Моли профуча през стаята. — Какво правиш? Не ме ли чу? Яденето е почти готово.

Излъгах я. Отново.

— Влязох да се уверя, че е добре, и тя плачеше. Помислих, че може да се е подмокрила.

— Плачеше ли? И аз не съм я чула?

— Не беше високо. Нямаше да я чуя, ако не минавах покрай вратата.

Моли мигновено взе Пчеличка под опеката си. Стиснах зъби от страх, че все пак може да има нещо скрито в дрехите ѝ, което да нарани нея или майка ѝ. Моли вещо провери пеленката ѝ, след което ме погледна учудено.

— Нищо ѝ няма. — Наблюдавах напрегнато, докато тя стягаше отново връзките, които бях разхлабил.

— Не искам да я оставяме тук сама — казах изведнъж.

Моли ме изгледа. После поклати глава.

— И аз. Но не исках да я вземем с нас пред гостите. Искам аз да избера кога и как кралица Кетрикен ще я види за първи път.

— Лейди Кетрикен — напомних ѝ. — Не е вече кралица на Шестте херцогства.

— Само формално — възрази Моли. — Нарческата е в замъка Бъкип само няколко месеца всяка година. А крал Предан прекарва твърде много време далече от трона си. Тя управлява Шестте херцогства, Фиц, и Планинското кралство също.

— Е… Някой трябва да държи юздите на властта, когато крал Предан го няма. По-добре Кетрикен, отколкото Сенч без юзди — отвърнах. Можеше ли да долови раздвоението в гласа ми? Да чуе неизречената ми мисъл, че ако Кетрикен не беше поела тези задължения, можеше да се паднат на мен? Със сигурност Сенч се беше надявал да ме впрегне в тази роля, а Кетрикен и крал Предан щяха да го позволят с радост. Познавах Кетрикен още от млад и някога бяхме толкова близки, колкото може да са само заговорници. Но тази вечер тя бе довела шпионин в къщата ми, шпионин, който се беше промъкнал крадешком до люлката на дъщеря ми. Знаеше ли тя за мисията на младия Фицбдителен? Или Сенч и лейди Розмарин действаха сами, от загриженост за трона и родословието на Пророка? Добре знаех, че за Сенч интересите на трона стоят много пред интересите на който и да е от рода на Пророка. Бях го научил до коляното на стария придворен убиец.

Моли прекъсна мислите ми.

— Копривка скоро ще въведе гостите ни в трапезарията. Трябва да отидем.

Взех решение.

— Хайде да я вземем с нас. С люлката и всичко.

— Фиц, не мисля, че…

Но вече се бях навел и вдигнах люлката. Не беше голяма, но не беше и лека. Постарах се да изглежда лесно, когато я изнесох през вратата и закрачих по коридора. Моли тръгна след мен с Пчеличка, гушната до гърдите ѝ.

Трапезарията не се използваше често. Таваните бяха високи и двете големи камини в двата края на помещението едва затопляха толкова голямо пространство. С Моли се хранехме в много по-малка стая, но тази нощ камините бяха запалени и свещите в свещниците горяха. Дългата маса, приготвена за петнайсет души, лесно можеше да побере четирийсет. В средата на тъмната дървена маса бе застлана бродирана покривка, а на нея имаше сребърен канделабър с изящни бели свещи, дело на Моли. В резбовани дървени купи във формата на шепите на Еда бяха сложени червени и жълти ябълки, сушено грозде и лъскави кафяви орехи. Свещите хвърляха топъл блясък над масата, но светлината им не можеше да достигне високия таван или далечните ъгли на помещението.

Пристигнахме едновременно с гостите. Двамата с Моли стояхме и ги поздравявахме, докато се нижеха покрай нас. Вложих повече усилие в това да изглежда, че люлката в ръцете ми не ме затруднява, и най-сетне с благодарност влязох след тях в помещението. Без обяснения поставих люлката така, че камината да я попритопли, но нямаше да е на повече от шест крачки от стола ми. Моли бързо намести Пчеличка в нея и след това дръпна дантелената завеска, за да я пази от течения и случайни погледи. Поздравихме гостите още веднъж и заехме местата си.

Лейди Кетрикен беше от дясната ми страна. Копривка зае другото почетно място до лявата ръка на Моли. И да се беше сторило странно това подреждане на някого, никой не го каза. Поставих младия шпионин от лявата страна на масата, колкото се може по-далече от мен. Беше сменил дрехите си, което не бе изненадващо, след като не бях особено внимателен с рязането на шевове и разпарянето на джобове. Изглеждаше като замаян. Капитанът на гвардията на Кетрикен я беше придружил на това посещение и седеше с нас, натъкмен в униформено тъмночервено и бяло. Кетрикен беше довела и лечителка, с благородна кръв, лейди Утеха, и съпруга ѝ, лорд Дигъри. Другите придружители на Кетрикен ми бяха непознати, освен по име. Лорд Стаутхарт беше прям и сърдечен мъж, белокос и с червен нос. Лейди Хоуп беше пълничка и мила бъбривка, която се смееше често.

Кетрикен сложи ръката си върху моята. Обърнах се към нея с усмивка и както винаги изпитах миг на изненада. За мен тя винаги си оставаше млада жена, златокоса и синеока, с открито държане и излъчваща спокойствие. Видях жена с посребрена коса, челото ѝ набраздено от грижи. Очите ѝ бяха сини като на Пчеличка. Гръбнакът ѝ бе изправен, главата вдигната. Беше като изящен стъклен съд, преливащ от сила и увереност. Не беше вече чуждоземната Планинска принцеса, бореща се с теченията на власт в един чужд кралски двор. Беше станала течението на власт, с което други трябваше да се борят. Заговори само на мен и Моли.

— Толкова се радвам за вас.

Кимнах и дадох знак на Ревъл да започнат сервирането. Не споменах за Пчеличка, нито как и защо сме я донесли в трапезарията. Кетрикен разбра и не повдигна темата.

Яденето дойде. Беше поднесено по-неофициално, отколкото дори една обикновена вечеря в замъка Бъкип, но все пак с повече пищност, отколкото обикновено се наблюдаваше във Върбов лес. Копривка беше дала указания на Ревъл всичко да е просто и непринудено и макар той да беше възнегодувал, почти се беше подчинил. Така че слугите поднесоха блюдата и аз наливах виното, а разговорът вървеше непринудено и понякога — весело. Научихме, че лейди Утеха вече често пътува с Кетрикен, защото тя бе започнала да има проблеми със ставите. В края на деня приемала с благодарност разтривките с масло на личната си слугиня, както и горещите напитки, които тя ѝ приготвяла. Лорд Стаутхарт и лейди Хоуп се бяха присъединили към кортежа просто защото били тръгнали за домовете си за зимата след приятно гостуване в замъка Бъкип. Върбов лес беше по маршрута, по който трябваше да пътуват. Всъщност повечето от слугите и стражите, които придружаваха Кетрикен, не бяха от нейните хора, а хора на лорд Стаутхарт.

Миризмите на ястията и приятното потракване на прибори можеше да е приспало вниманието на някой друг. Използвах този момент като възможност да проуча гостите си. Сметнах, че присъствието на лейди Утеха е най-вече заради желанието на Кетрикен, но се въздържах от преценка за лорд Стаутхарт и лейди Хоуп. Зачудих се дали младият убиец е дошъл като част от свитата на Кетрикен. Ако беше така, знаеше ли тя пълната истина за това какъв е той, или кралските убийци го бяха добавили като анонимен член на свитата ѝ? Може би беше вмъкнат от лейди Розмарин като конярче за пътуването. Често бях служил в това качество, когато Сенч искаше да има свои очи и уши някъде, където не можеше да отиде самият той. Но момчето беше добре облечено, не с кожените дрехи на конярска прислуга, а в коприна и лен. Гледах Лант, докато похапваше, и отново се зачудих дали не е примамка, която да ме разсее. Радвах се, че не бяхме оставили Пчеличка сама в стаята, и реших да огледам цялата детска, преди да я сложим да спи. Не. Щях да легна до дъщеря ми и да бдя над нея сам.

Облекчението, които изпитах при това решение, беше осезаемо. Отпуснах се и станах по-приказлив и духовит, а Моли, Копривка и Кетрикен се заусмихваха, че ме виждат такъв. Разговорът бе оживен, прескачаше от късната реколта ябълки към възможностите за лов край Върбов лес и замъка Бъкип, към новини за стари приятели, които живееха в Планинското кралство. Кетрикен разпита за децата на Моли и сподели последните новини за принцовете. Менестрелът и двамата му помощници дойдоха с барабанчетата и гайдите си и повишиха настроението ни с музиката си. Яденето продължи дълго и часът бе късен, когато последното блюдо най-сетне бе разчистено от масата.

— Да се преместим ли в по-уютна стая? — предложи Моли, тъй като голямата трапезария бе неизбежно ветровита и хладна в такава бурна нощ.

— Хайде — съгласих се, а Кетрикен отвърна:

— По-топла стая ще е по-приятно място, където да се запозная с малката ви дъщеричка.

Не попита, просто го каза. Усмихнах се. Бяхме стари партньори в този вид игра. Беше разпознала гамбита ми, уважила го беше и сега самата тя настъпваше. При все това бях решен да спечеля този тур срещу нея за Пчеличка, както не бях спечелил за Копривка. Докато ставахме, се усмихнах, но не реагирах с думи на думите на Кетрикен. Отидох бързо до люлката и отдръпнах воала, за да може Моли да вземе Пчеличка. Тя загърна бебето с одеяло, вдигна го и ме изчака да вдигна отново люлката. Успях да го направя без пъшкане. Бърз поглед ми показа, че Копривка е задържала бившата кралица с някакъв незначителен разговор — и след това я подкани да излязат от залата. Двамата с Моли излязохме последни и тръгнахме след гостите ни към дневната.

Външен човек би предположил, че тази стая е бърлогата ми. В добавка към удобните за седене места и пращящия огън в камината, стените бяха покрити с рафтове, побрали много книги, подвързани в джамайлийски стил. Над тях, на стойки, имаше по-стари свитъци и ръкописи. В ъгъла имаше писалище, близо до прозореца с тежки завеси, а на него имаше мастилница и чисти листове хартия. Всичко това беше показност. На тези рафтове един шпионин можеше да намери дневник за птиците, които бях видял през последните четири години, или бележки по дейностите във Върбов лес. Имаше достатъчно записки и документи, които да накарат поне някой случаен крадец да повярва, че е намерил леговището ми. Но нямаше да намери никаква следа тук от Фицрицарин Пророка или от работата, която вършех за Сенч.

Люлката отново бе наместена грижливо, но когато Моли тръгна да настани Пчеличка, Кетрикен профуча покрай Копривка и застана до нея.

— Може ли да я подържа? — попита тя и в молбата ѝ имаше такава искрена топлота, че никой не можеше да ѝ откаже. Може би само аз видях как усмивката на Моли замръзна, докато тя подаваше повитото дете на бившата кралица. Щом Кетрикен взе Пчеличка в ръцете си, със завивката и всичко, веждите ѝ се вдигнаха от едва прикрита изненада. Копривка се доближи. Усетих как Умението на по-голямата ми дъщеря запулсира тревожно. Мисля, че беше инстинктът на глутницата да се защити най-малкото, който действа на такова дълбоко ниво, че тя едва ли бе усетила, че е свързала Умението си с моето. Мигът не можеше да бъде избегнат. Моли вдигна лекото покривало, което криеше лицето на бебето ни.

Наблюдавах изражението на Кетрикен, когато погледна Пчеличка и срещна втренчения ѝ поглед. Бебето беше тихо, но будно, и я гледаше с толкова сини очи, колкото бяха и нейните. Кетрикен ахна толкова лекичко, че може би никой друг не го забеляза. Усмивката ѝ не повехна, но стана по-стегната. Тя направи две стъпки към един от столовете и се смъкна в него. После, решена сякаш да докаже нещо на себе си, разви завивката, която загръщаше Пчеличка.

Дъщеря ми беше облечена в дрешки от коприна и дантела, каквито никое от другите деца на Моли изобщо не беше носило. Макар и подбрано да става на малкото ни бебче, защото Моли го беше ушила месеци преди раждането, облеклото само подчертаваше колко мъничка е Пчеличка. Дланите ѝ бяха свити на гърдите ѝ и Кетрикен зяпна пръстите, малки като пръсти на птичи крака. Колебливо докосна лявата ръчичка на Пчеличка с показалец.

Другите гости се бяха доближили, с очакването, че и на тях ще им се разреши да я видят. Кетрикен вдигна очи, не към мен, а към лейди Утеха, лечителката си. Жената се беше преместила зад рамото на старата кралица, за да погледне детето, и сега, когато погледите им се срещнаха, разбрах какво издава примирението, изписано на лицата им. Виждал го бях в очите на жените от домакинството ни. Според лечителката Пчеличка беше дете, което няма да остане дълго на този свят. Каквото и да мислеше Кетрикен за светлата ѝ коса и сините ѝ очи, не каза нищо. Нежно загъна одеялцето около нея и отново покри лицето ѝ. Това ме смрази, защото пръстите ѝ бяха толкова нежни, все едно покриваше с плащаница мъртво дете.

— Толкова е мъничка — каза тя, докато подаваше Пчеличка на майка ѝ. Поднасяше съчувствие. Думите ѝ някак издадоха, че разбира защо Пчеличка не беше обявена на един свят, в който щеше да остане само за кратко.

Докато гледах как Моли взема детето, изпитах облекчение, че Пчеличка е отново в прегръдката ѝ. Гърбът на Моли беше изправен, погледът ѝ спокоен и гласът ѝ равен, когато каза:

— Но съвършена.

— И расте всеки ден — излъгах простодушно.

Мълчание последва думите ми и съжалих, че не можех да ги върна. Всяка от жените ги премисли в ума си, но заговори лечителката:

— Колко малка беше, когато се роди? Рано ли дойде?

Стаята затихна в очакване на отговор.

Но Моли само сгуши Пчеличка до себе си и застана до камината. Люшкаше я, потупваше я — и мълчеше. Като смъмрени, гостите се отдръпнаха и насядаха. Дори Кетрикен се настани удобно и само лейди Утеха остана права. Огледа Моли и изведнъж подхвърли:

— Изглежда, сте се възстановили много бързо от притеснението, лейди Моли. — Неизречен въпрос. Бебето наистина ли е нейно?

— Леко мина — отвърна скромно Моли и извърна очи от мъжете в стаята.

Можех да усетя колко жадна е лейди Утеха да зададе още въпроси. Притежаваше лечителския порив да разбере всеки корен на един проблем и след това да приложи уменията си, за да го разреши. Моли също го усети и това я притесни. Погледнеше ли детето ни, не виждаше нищо нередно, освен че Пчеличка беше много по-малка от другите ѝ бебета. Но в досадно любопитния поглед на лечителката се четеше, че за нея Пчеличка е увредена или болнава. Бъдеше ли предадена на нейните грижи, тя щеше да се опита да оправи бебето ни все едно, че е счупена играчка. Обзе ме неприязън към тази жена. Как смееше да вижда каквото и да било несъвършенство в детето ми! А под това усетих студената река на страха, че може по някакъв начин и да е права. Поривът да спася Пчеличка от натрапчивия поглед на лечителката закипя в мен. Не исках да чуя нищо повече от устата ѝ за моето дете. Погледнах Моли в очите. Тя притисна бебето до гърдите си и се усмихна.

— Много мило от ваша страна, че сте загрижена за мен. Толкова прозорливо съобразихте, че да, разбира се, лесно се уморявам. Не е леко да си родилка на моята възраст. — Усмивката на Моли обходи гостите ни. — Сърдечно ви благодаря за разбирането, че дъщеря ми ме лишава от възможността да изпълня задълженията си като домакиня. Знам, че ще разберете необходимостта да се оттегля рано. Но моля ви, не смятайте, че сте длъжни да направите същото. Знам, че съпругът ми е закопнял за компания и рядко има възможност да прекара часове в разговор със стари приятели. Ще го притесня само за да ми премести люлката на Пчеличка и след това веднага ще го върна при вас.

Надявам се, че прикрих изненадата си. Не само от това, че Моли бе взела такова внезапно решение, но и от властния тон, с който им го съобщи. Погледнах Копривка. Тя вече пресмяташе как да поправим нанесената социална вреда. В присвитите ѝ устни отгадах две неща: тя споделяше страха на майка си, че лейди Утеха е могла да открие нещо нередно с Пчеличка; и хладната увереност, че лечителката е права.

Но имах люлка за носене. Отново. И дълго стълбище пред мен. Насилих се да се усмихна и вдигнах люлката. Гостите ни отпратиха с хор от пожелания за лека нощ. Моли тръгна напред, а аз след нея, гордостта ми скърцаше като присвития ми гръб. Щом вратата се затвори, Моли прошепна:

— Тази нощ спи в стаята ни, до мен.

— Точно това си мислех.

— Не ми хареса как онази жена гледаше Пчеличка.

— Лейди Утеха ли?

Моли замълча. Вече кипеше. Знаеше, че искам да ме увери, че не се е обидила от коментара на Кетрикен, но нямаше да го направи. Беше оскърбена от лейди Утеха, а тъй като тъкмо Кетрикен я беше довела в дома ни, обидата ѝ се простираше и до бившата кралица. Знаеше, че това раздвоява верността ми, но не ми предложи успокоение. Закрачи отривисто по коридора, а после по широките стъпала към спалнята ни на горния етаж. Последвах я по-бавно — люлката ми натежаваше с всяка стъпка. Докато я внеса в спалнята ни, Моли беше сложила Пчеличка в средата на леглото ни и разбрах, че детето ще спи между нас. Толкова по-добре. Обиколих бързо стаята, като се преструвах, че затварям по-плътно пердетата и разпалвам огъня, но всъщност — за да огледам ниши, ъгли и завеси за натрапници. Запазих спокойствие, докато Моли свали изящните дрешки на Пчеличка и я преоблече в мека нощничка, която я правеше още по-малка. Когато Моли подгъна излишната дължина около крачетата ѝ, попитах кротко:

— Добре ли ще си тук, ако се върна долу при гостите?

— Ще залостя вратата — отвърна тя.

Погледнах я в очите. Погледът на приятеля ми ме увери, че нашето кутре ще е в безопасност с нея.

— Разумно е — съгласих се. — Ще почукам и ще ти кажа, че съм аз, когато се върна да си легна.

— Добре. Много успокоително — каза тя, а след това, без да искаме, и двамата се засмяхме.

— Сигурен съм, че се държа глупаво, да се тревожа толкова — излъгах.

— Сигурна съм, че се държиш глупаво, да мислиш, че ти вярвам — отвърна тя и ме последва до вратата.

След като я затвори, чух как дръпна с усилие рядко използваното резе. Чух го как се хлъзна, изскърцване на метал по метал. Хубав звук.

Кетрикен и спътниците ѝ останаха само една нощ. Не занесохме Пчеличка на закуска следващата сутрин и никой не помоли да я види. Менестрелът изобщо не бе повикан да я погледне, публично или насаме. Кетрикен изобщо не спомена, че Пчеличка трябва да бъде вписана като законното дете на Фицрицарин Пророка. Изобщо не беше включена в официалната родословна линия на възможни наследници на трона. Животът ѝ нямаше да е като на сестра ѝ — това бе съвсем ясно. Кетрикен беше преценила детето ми и бе открила, че е с недостатък. Не можех да реша дали съм ядосан от пренебрежението ѝ към Пчеличка, или дълбоко благодарен.

Защото тази монета имаше друга страна. Ако Кетрикен бе признала детето ми, дори и насаме, това щеше да е було на протекция около нея. Това, че не бе обявила Пчеличка за част от династията на Пророците, я поставяше извън кръга и я оставяше в положението, в което аз бях поставен за толкова много години: Пророк, който е и актив, и пасив за трона.

Кетрикен заяви, че трябва да напусне в ранния следобед и че приятелите ѝ също ще отпътуват по домовете си. Погледите, които ми хвърляше, бяха дълбоко съчувстващи. Май беше предположила, че двамата с Моли искаме да бъдем оставени насаме с гаснещото ни бебе, да имаме колкото време ни остава с нея, преди тя да си отиде. Щеше да е мил жест, ако Пчеличка наистина отпадаше. Впрочем, трудно беше да се сбогувам сърдечно с Кетрикен, защото заминаването ѝ изглеждаше почти все едно, че желае бърза смърт на дъщеря ми.

Копривка се задържа за една седмица. Виждаше Пчеличка ежедневно и мисля, че бавно осъзна, че макар Пчеличка да не укрепва и да не расте, също така и не гасне. Оставаше си каквато си беше, ядеше и пиеше, светлосините ѝ очи поемаха всичко, искрата ѝ на Осезанието грееше силна в ума ми. Накрая Копривка каза, че трябва да се върне в Бъкип и задълженията си там. Преди да тръгне намери един спокоен миг, за да ме укори, че не съм ѝ казал по-рано за раждането на Пчеличка, и ме помоли ако има някаква промяна в здравето на детето или на Моли, да ѝ го съобщя с Умението веднага. Обещах ѝ, разбира се.

Не известих Сенч с Умението за проваления му шпионин. Трябваше ми време да помисля. Пчеличка беше в безопасност. Шега или изпитание, или заплаха, каквото и да беше, беше приключило. Не виждах много Лант по време на престоя на Кетрикен, но все пак излязох да ги изпратя, за да се уверя, че е тръгнал с нея. През следващите дни не чух нищо от Сенч за него.

През следващите седмици синовете на Моли идваха и си отиваха, по един и по двама, някои с жена и деца, други сами. Оглеждаха Пчеличка с обичта и приемането на много по-големите братя. Ето я и нея, още едно бебе, много мъничко, но майка им изглеждаше щастлива, а Том Беджърлок изглеждаше доволен от съдбата си, тъй че нямаше за какво да се тревожат тук и още по-малко по домовете си. Къщата като че ли позатихна след като гостите си отидоха, сякаш зимата истински бе попила в костите на земята.

Радвах се на своята лейди съпруга и на своето дете.

И обмислях следващия си ход.

8.

Леговището на Паяка

И тъй, както винаги, обръщам се към теб за съвет. Какъвто си глупак, винаги ми даваш най-разумния съвет. Макар и да зная колко е невъзможно, копнея отново да седна и да поразсъдя с теб. Винаги си имал разума да погледнеш заплетения възел на дворцовата политика и да ми кажеш къде всяка нишка е засукана и стегната, да проследиш всяка нишка в клупа на палача чак до неговия подстрекател. Липсва ми горчиво твоята проницателност. Не си воин, но все пак с теб зад гърба ми се чувствах пазен както с никой друг.

Но също така ще призная, че ме нарани както малцина други биха могли. Писал си на Джофрон. Но не на мен! Ако имаше поне една бележчица от теб през всичките тези години, поне щях да имам основание да изпратя тези безплодни размишления. По вестоносец или птица можех да ги пратя по пътя им към теб и да си представям, че в някое далечно време или пространство ще стигнат до теб и ще отделиш малко мисъл за мен. Познаваш нрава ми. Взимам късчета и податки и ги сглобявам в образ, в който ти нарочно не ми пишеш, за да не мога да стигна до теб по никакъв начин. Защо? Какво мога да мисля, освен, че те е страх, че по някакъв начин ще разваля работата ти? Трябва ли да се чудя дали това съм бил винаги за теб. Само Катализаторът? Оръжието, с което трябва да се борави без милост, а след това да се остави настрани, за да не би някак да нанесе щета на теб или на делото ти?

Нуждая се от приятел, а нямам никой, на когото мога да призная своята слабост, своя страх, своите грешки. Имам любовта на Моли и нуждата на Пчеличка от моята сила. Не смея да призная на никоя от тях, че сърцето ми се разбива, като виждам, че Пчеличка си остава едно пасивно невръстно дете. Докато мечтите ми за нея се изпаряват и се боя от бъдеще, в което тя остава инфантилна и закърняла, с кого мога да споделя болката си? С Моли, която е полудяла по нея и настоява, че времето ще ѝ даде каквото ѝ липсва? Тя, изглежда, не осъзнава, че детето ни изглежда по-малко разумно от двудневно пиленце. Шуте, детето ми не иска да ме погледне в очите. Когато я докосна, се отдръпва от мен колкото може. Което не е далече, защото не се преобръща, нито вдига изобщо главата си. Не издава никакъв звук, освен когато плаче. А дори това не е често. Не посяга към пръста на майка си. Пасивна е, Шуте, повече растение, отколкото дете, и сърцето ми се къса всеки ден. Искам да я обичам, а вместо това чувствам, че съм загубил сърцето си по детето, което го няма тук, детето, което си представях, че ще бъде. Тъй че гледам своята Пчеличка и копнея да е онова, което не е. Което навярно никога няма да е.

Ах, не знам каква утеха би могъл да ми предложи някой, освен да ме остави да кажа тези неща на глас и да не се присвие от ужас от безсърдечността ми.

Вместо това пиша тези думи и ги хвърлям на пламъците или в купчината други безполезни размишления, които пиша обсебено.

Изчаках четири месеца, преди да отида в замък Бъкип, за да се изправя пред Сенч и лейди Розмарин.

През онези дни домакинството беше кротко, но оживено, с онази рутина, в която животът винаги е пълен с шетане. Невръстната ми дъщеря се хранеше добре и спеше точно толкова малко, колкото всяко новородено, според Моли, което за мен изглеждаше невъзможно малко. При все това не ни безпокоеше нощем с плач. Лежеше неподвижно и мълчаливо, с отворени очи и зяпнала в ъгъла на помръкналата стая. Все още спеше заслонена между Моли и мен, а през всичките часове на деня беше под грижата на майка си.

Растеше, но бавно. Беше здрава, но Моли ми сподели, че не правела това, което могат да правят други бебета на нейната възраст. Отначало пренебрегнах тревогата ѝ. Пчеличка беше малка, но съвършена в очите ми. Когато я погледнех в люлката, тя зяпаше в тавана със син поглед, който пронизваше сърцето ми с любов.

— Дай ѝ време — казах на Моли. — Ще започне. Отхранвал съм много слабачета и съм виждал как стават най-свирепите кучета в глутницата. Ще се справи.

— Тя не е куче! — сгълча ме Моли, но се усмихна и добави: — Беше дълго в утробата ми и излезе малка. Може би ще ѝ отнеме повече време да израсне и навън.

Не мисля, че повярва на думите ми, но те все пак я утешиха. Но докато дните течаха, не можех да пренебрегна факта, че бебето ни не се променя. На един месец беше малко по-голяма, отколкото когато се роди. Отначало слугините подхвърляха колко „хубаво бебе“ била, толкова спокойно и кротко. Но скоро престанаха да казват такива неща и жалостта на лицата им нарастваше. А в мен нарастваше страхът, че детето ни е идиот. Нямаше обаче нито един от признаците, познати на всички родители на малоумно дете. Езичето ѝ подхождаше на устата, очите и ушите бяха пропорционални. Беше хубава като кукла и също толкова малка и нереагираща.

Тогава не приех факта.

Вместо това се съсредоточих върху шпионина, който Сенч бе пратил в дома ми. Гневът ми нарастваше. Може би го подхранваха страхът и ужасът, които не си признавах. Дълго мислих за това. Не исках да се противопоставя на Сенч посредством Умението. Казах си, че трябва да застана пред него и да го накарам да разбере, че не съм човек, с когото да си играе, особено когато съм угрижен с детето си.

В края на зимата, удовлетворен, че всичко у дома си остава кротко, измислих повод да навестя Трънливи брегове. Версията ми беше, че искам да видя един расов кон там. Обещах на Моли да се върна колкото може по-скоро, стегнах топли дрехи за мразовито пътуване и избрах една невзрачна кафява кобила от конюшнята, казваше се Сали. Беше дългокрака, с лека походка, и нямаше амбиции да предизвиква ездача си. Сметнах, че е съвършеният кон за пътуването ми до Бъкип.

Можех да използвам изправените камъни за пътуването, но щеше да трябва да подслоня коня някъде. Казах си, че не ми се ще да събуждам любопитство, а и макар работата ми със Сенч да беше важна, не беше спешна. И да си призная, боях се да го направя. Откакто бях използвал камъните, за да отида при изпадналия в несвяст Сенч, се чувствах изтощен и не исках да повтарям опита. Ако бях по-млад и не толкова опитен с Умението, щях да го отдам на любопитство и жажда за знание. Но бях усещал този копнеж преди това — беше гладът на Умението, поривът да използваш магията просто заради възбудата, която те пронизва. Не. Нямаше да рискувам отново с пътуване през стълб на Умение. Особено след като подозирах, че Сенч вече ги следи и ще разбере за идването ми.

Канех се да изненадам стария паяк. Да го накарам да си припомни какво е да откриеш, че някой е проникнал в защитата ти.

Яздех от рано сутринта до късно вечер, хранех се със сушено месо и овесени питки на седлото и спях много встрани от пътя. Не бях пътувал така сурово от години и болките в гърба всяка сутрин ми напомняха, че дори и докато бях млад, беше неудобно. Въпреки това не престоявах в никакви ханове, нито спирах в някое от малките градчета, през които минавах. На ден от Върбов лес си бях навлякъл невзрачното облекло на пътуващ търговец. Правех всичко, което можех, за да не забележи никой преминаването на един самотен пътник, още по-малко да ме разпознае като Том Беджърлок.

Разчетох пътуването си така, че да пристигна в Бъкип късно вечерта. Намерих едно чисто ханче в предградията и наех стая и ясла в конюшнята за Сали. Ядох вкусно печено свинско, варени сушени ябълки и черен хляб и се качих в стаята си.

Посред нощ напуснах тихо ханчето и поех по дългия път до замъка Бъкип. Не отидох до някоя от портите, а до един много таен вход, който бях открил като чирак на Сенч. Някогашна повреда в стената беше „ремонтирана“ така, че да позволява прикрито влизане и изход от замъка. Маскировката от храсти беше гъста както винаги и кожата и жакетът ми се раздраха, докато стигна до стената и се провра през измамно тясната пролука, за да вляза в Бъкип.

Но проникването през външната стена беше само първата стъпка. Още не бях в самия замък, а в двора, определен за добитъка, в случай че крепостта бъде обсадена. През Войните на Алените кораби животните бяха държани тук, но дворът едва ли беше използван много в последно време. В тъмното зад няколко празни обора смъкнах домашнотъканата си блуза и широките панталони и ги скрих в едно празно дървено корито. Под тях бях облечен в синьото на Бъкип, старата ми униформа на гвардията на Бък. Беше ми малко отесняла около кръста и миришеше на прах против бълхи и кедър от раклата, където я бях пазил, но вярвах, че ще ме преведе незабелязано покрай някой случаен поглед.

Навел глава и с бавни стъпки все едно, че бях уморен или да речем подпийнал, минах през дворовете и влязох през кухненската врата, която водеше към трапезарията за охраната. Изпитвах странна смесица от чувства при това тайно завръщане у дома. Замъкът Бъкип щеше винаги да е дом за мен, а особено кухните. Толкова много момчешки спомени ме заляха при вълната от миризми, която ме посрещна. Ейл и пушени меса, и сирена, печащ се хляб и гореща супа, къкреща и подканяща. За малко да се поддам на изкушението да вляза, да седна и да ям. Не от глад, а просто за да вкуся отново уханията на дома.

Вместо това тръгнах тихо по каменните плочи на коридора, покрай два малки склада и след това, малко преди стъпалата за мазето, влязох в един определен килер. Там самодисциплината ми ме изостави и си откъснах няколко от навързаните наденички, преди да отместя панела с рафтове, за да получа достъп до тайните проходи на замъка. Затворих тайната врата и спрях в пълния мрак на проходите.

Изядох наденичките и съжалих, че нямаше време да ги полея с половница бъкипски ейл. После с въздишка оставих краката си да ме поведат по криволичещите коридори и тесни стълбища, които лъкатушеха в стените на замъка Бъкип. Беше лабиринт, който познавах от детството си. Единствените изненади, на които се натъкнах, бяха няколко паяжини — познатият риск на този шпионски път.

Не отидох до тайните помещения, където Сенч ме беше учил на занаята на придворния убиец. Знаех, че вече не живее и не спи в зоната, която бе обитавал някога. Запровирах се през тясното пространство между стените на етажа, където беше кралската спалня. Влязох в голямата спалня на Сенч през огледалния панел на умивалнята му — изненадах се, че не го е преградил някак. Промъкнах се с боязън, че ще ме очаква, че по някакъв начин е отгатнал плана ми, но стаята му беше празна и студена, огънят едва тлееше в огнището. С бързо движение извадих от джоба си лъскав кафяв жълъд и го оставих на възглавницата му. След това се върнах в шпионския лабиринт и потърсих старата му лаборатория на убиец.

О, колко се бе променила тя от детството ми! Подовете бяха пометени и измити. Надрасканата каменна маса, където бяхме извършвали опитите си, когато бях момче, беше безукорно разчистена от смеси и апаратура. Всичко беше спретнато прибрано на рафтове. Купите и стъкларията бяха почистени и сортирани. Имаше определено място за всеки хаван и чукало, а лъжиците от дърво, желязо и месинг бяха спретнато подредени на лавици. Имаше много по-малко рафтове със свитъци, отколкото помнех, а колкото бяха останали, бяха грижливо прибрани. На друга лавица бяха инструментите на някогашния ми занаят. Малки ножове с жлебове на остриетата, някои в кании, други голи, лежаха до изрядно опаковани и етикирани прахове и хапове, сънотворни и отровни. Лъскави игли от сребро и месинг бяха безопасно забити в ивици мека кожа. Навити гароти дремеха като смъртоносни змийчета. Някой с много методичен ум отговаряше сега за това. Не Сенч. Колкото и гениален и прецизен човек да беше, Сенч никога не беше бил подреден. Не видях и някакви следи от научните му занимания: никакви опърпани стари ръкописи не чакаха за превод или преписване. Никакви разхвърляни счупени пера, никаква отворена мастилница. Дебел пухен дюшек покриваше старата дървена стойка на леглото, а малкият огън в изрядно пометената камина гореше чисто. Леглото изглеждаше все едно е нещо за показ, а не използвано редовно. Зачудих се кой се грижи за тези стаи сега. Със сигурност не беше Шишко. Простодушният дребосък вече беше стар за същество като него, а и никога не беше държал на домакинските си задачи. Нямаше да е осигурил лавица с восъчни свещи, високи и подредени стройно като войници, готови да заемат местата си в свещниците. Запалих две, за да подменя вече почти изгорелите в месинговите свещници на масата.

Заключих, че това сега е владение на лейди Розмарин, и след като добавих две цепеници в огъня, се настаних в тапицирания ѝ стол край камината. На близката масичка имаше покрита купа сладки бисквити и кана вино. Подкрепих се, а след това изпружих крака към огъня и се отпуснах. Все едно ми беше кой от двамата ще ме намери тук. Имах какво да кажа и на двамата. Погледът ми обходи лавицата на камината и почти се усмихнах, като видях, че ножът за плодове на крал Умен все още си стои забит в центъра ѝ. Зачудих се дали лейди Розмарин знае историята как се бе озовал там. Дали Сенч помни хладния гняв, с който го бях забил в дървото. Гневът, който сега кипеше в мен, беше по-хладен и много по-сдържан. Щях да кажа каквото имах да кажа, а след като приключех, щяхме да се споразумеем. По моите условия.

Сенч открай време беше нощна птица. Бях се примирил с дълго чакане, преди да намери посланието ми на възглавницата си. Стражата мина и задрямах в стола си, но леко. Когато чух шумоленето на пантофи по тайното стълбище, знаех, че не са неговите стъпки. Вдигнах глава и извърнах поглед към входа. Покриваше го тежка завеса, за да задържа течението от лабиринта. Почти не се изненадах, когато тя се отмести и се появи младият Фицбдителен. Беше облечен много по-скромно, отколкото последния път, когато го бях видял, с проста бяла риза, син елек и черни панталони. Големите сребърни обици на ушите му бяха сменени с две много по-малки от злато. Разрошената му коса намекваше, че навярно е станал от леглото си, за да изпълни задълженията си тук.

Видях как се сепна, като видя двете горящи свещи. Бях съвсем неподвижен и му отне малко време, докато ме различи. Зяпна. А после ме разпозна.

— Вие? — ахна и отстъпи назад.

— Аз. Е, явно са те задържали. Но все още имаш много да учиш за предпазливост, както виждам. — Той ме гледаше онемял. — Подозирам, че лейди Розмарин или лорд Сенч скоро ще дойдат за среднощен урок с теб. Прав ли съм?

Той отвори уста да проговори, после я стисна. Тъй. Може би беше научил малко за предпазливостта от последния път, когато се бяхме срещнали. Помръдна настрани към лавицата с оръжията. Усмихнах се и го спрях с махване с пръст. Последва перване на китката и ножът изскочи в ръката ми. Някои трикове човек не забравя никога. Той го зяпна, след това вдигна ококорените си очи към мен.

Много удовлетворително. Внезапно се зачудих дали съм гледал някога Сенч с такова хлапашко възхищение. Взех решение.

— Никой от двама ни няма нужда да е въоръжен — казах му кротко.

Помръднах ръката си и ножът изчезна. Достатъчно беше да знае колко бързо може да се появи отново. Отпуснах се привидно в стола си и видях, че и той отпусна рамене. Въздъхнах. Момчето имаше още много да учи.

Засега обаче наивността му ми вършеше добра работа. Огледах го за миг, за да прочета колкото може повече от него, без погледът ми да е втренчен. Щеше да вдигне гарда си срещу преки въпроси. Но вече започваше да се чувства неловко от мълчанието ми. Въздъхнах, придадох си още по-отпуснат вид и посегнах отново за виното. Налях си. Той се размърда неловко и възрази плахо:

— Това е любимото вино на лейди Розмарин.

— Нима? Е, значи има добър вкус. И знам, че не би имала нищо против да сподели малко с мен. Познаваме се от много време… Беше дете, когато се запознахме.

Това възбуди интереса му. Зачудих се колко ли са му казали за мен, когато го бяха пратили на мисията му до люлката на Пчеличка. Едва ли много. Сенч ценеше предпазливостта повече от всички останали качества. Усмихнах му се. Той захапа стръвта.

— Тя ли ти показа как да влизаш тук? Лейди Розмарин?

Челото му се набръчка, докато той се опитваше да сглоби нещата.

— С кого говориш, Лант?

Гласът на лейди Розмарин стигна до нас преди да е влязла. Момчето се обърна бързо към нея. Останах на мястото си, с чашата вино в ръка.

— О.

Тя спря и ме погледна. Бях казал на чирака истината. Бях я познавал, когато беше дете, макар да нямахме много общо оттогава. Принц Славен я беше наел, докато беше пълничка малка слугиня, по-млада дори и от Фицбдителен. Беше я уредил като слугиня на родената в Планините принцеса, омъжена за бъдещия крал Искрен. Тя беше малката шпионка на Славен, наблюдаваща жената на брат му, и най-вероятно тя беше намазала с масло стъпалата на кулата и бе причинила лошото падане на бременната Кетрикен. Това така и не беше доказано. Когато Славен беше паднал от власт, всичките му слуги бяха изпаднали в немилост, и малката Розмарин с тях.

Само милостивият нрав на Кетрикен я беше спасил. Когато всички останали започнаха да я отбягват, Кетрикен бе видяла в нея едно объркано дете, разкъсвано от вярност и най-вероятно виновно само затова, че се е опитало да угоди на мъжа, който е бил толкова добър към майка ѝ. Кралица Кетрикен я беше върнала в двора и се бе погрижила за възпитанието ѝ. А Сенч, който никога не хабеше нищо, бе видял в нея полуобучен инструмент за шпиониране и убийства и бързо си я беше присвоил.

Сега стоеше пред мен, жена в средата на живота си, придворна дама и обучен дворцов убиец. Позна ме, разбира се. Зачудих се дали си спомня как се преструваше, че е задрямала на стъпалата на трона на бъдещата кралица, докато докладвах на Кетрикен. Дори след всичките тези години изпитах едновременно ужас и възмущение, че едно нищо и никакво дете ме беше заблудило.

Тя пристъпи в стаята, сведе очи и направи дълбок реверанс.

— Лорд Фицрицарин Пророк. За нас е висока чест. Добре сте дошъл.

И с тази малка хитрина отново ме изигра. Не знаех дали се опитва да изрази почитание към мен, или предава информация на чирака си по най-бързия възможен начин. Бързото вдишване на момчето ми подсказа, че не е имало представа за истинската ми самоличност, но че вече се досеща за цялата важност на визитата ми. И че може би е разбрало повече за задачата си във Върбов лес.

Погледнах я хладно.

— Никой ли изобщо не ви е предупреждавал какво може да забъркате, когато поздравите и назовете един призрак?

— Добре дошъл? Чест? Бих го нарекъл крайно дразнещо, да се отбиеш тук в този час без предизвестие.

Сенч нахлу в стаята иззад същата тежка завеса.

Лейди Розмарин беше облечена в проста сутрешна рокля и подозирах, че след урока, който се канеше да предаде на Фицбдителен, се канеше да започне деня си. За разлика от нея, Сенч беше облечен спретнато, със зелена риза с бухнали бели ръкави. Ризата беше поръбена с черно и сребърно, полите ѝ стигаха почти до коленете му. Гамашите му бяха черни, както и пантофите, обшити със сребърни мъниста. Сребристосивата му коса беше вързана на воинска опашка. Явно беше по-скоро в края на дълго нощно забавление, отколкото в началото на дневна работа.

Беше прям.

— Какво те носи насам?

Погледнах го в очите.

— Това е същият въпрос, който зададох на младия Фицбдителен преди четири месеца. Отговорът му не ме задоволи, тъй че помислих, че бих могъл да намина тук и да получа по-добър. От теб.

Сенч изсумтя презрително.

— Е. Имаше време, когато не беше толкова лют, щом ти се спретне шегичка. — Мина през стаята леко сковано. Подозирах, че под ризата се крие бандаж, който му помага да изглежда стегнат и облекчава стария му гръб. Стигна до камината и се огледа разсеяно. — Къде се е дянал столът ми?

Розмарин въздъхна раздразнено.

— От месеци не сте се качвали тук и ми казахте, че мога да подредя нещата както ме устройва.

Той се намръщи.

— Което не означава, че можеш да ги подредиш така, че да ми е неудобно.

Тя сви устни и поклати глава, но махна на Фицбдителен.

— Старият стол е в ъгъла, с другия боклук, който още не е махнат. Донеси го.

— Боклук? — повтори Сенч възмутено. — Какъв боклук? Никакъв боклук нямах тук горе!

Тя скръсти ръце на гърдите си.

— Пукнати купи и нащърбени чаши. Котле със счупен черпак. Шишенца старо масло, отдавна изветряло. Освен всичките боклуци на масата.

Сенч се навъси още повече, но само изсумтя в отговор. Фицбдителен донесе стария стол на мястото му до камината. Без да ставам, хлъзнах стола на Розмарин, за да му направя място. За пръв път от десетилетия погледнах стола на Сенч. Извитата дървения беше олющена. Сглобките бяха разхлабени, а на възглавничката още личеше закърпеното от мен, след като порчето Слинк беше водило грандиозна битка с нея една нощ. Огледах стаята и казах:

— Не виждам порче.

— И никакви лайна от пор — вметна кисело Розмарин.

Сенч завъртя очи, въздъхна и седна. Столът изскърца под него.

— Е, Фиц. Как си, как я караш?

Нямаше да му позволя да ме отклони от целта толкова лесно.

— Ядосан съм. Обиден. И предпазлив, откакто намерих убиец, промъкнал се до люлката на бебето ми.

Сенч се изсмя пренебрежително.

— Убиец? Та той още не е дори шпионин.

— Е, това е утешително — отвърнах.

— Ах, Фиц, къде другаде трябваше да го пратя да му поникнат зъбите? Не е както когато ти беше момче и имахме тлееща война и един вероломен претендент за трона, който се преструваше и заговорничеше тук в Бъкип. Имах десетки начини да оценя напредъка ти направо тук, между стените на замъка. Но Фицбдителен няма този късмет. Трябваше да го пратя на по-далечен терен, за да го изпитам. Опитвам се да избирам задачите му внимателно. Знаех, че няма да го нараниш. И сметнах, че може би ще е добър начин да изпитам куража му.

— Не да изпиташ мен, значи?

Той вдигна ръка от облегалката на стола и махна вяло.

— Може би малко. Никога не вреди да си сигурен, че човек не е загубил остротата си. — Погледна чашата. — Това вино ли е?

— Да. — Налях чашата и му я подадох. Той я взе, отпи и я остави. Попитах: — Тъй. Защо все още ми трябва острота?

Пронизващите му зелени очи се взряха в мен.

— Носиш нов Пророк на света и ме питаш това?

Овладях нервите си.

— Не е Пророк. Тя е Пчеличка Беджърлок.

Премълчах, че малкото ми момиченце няма никога да е опасност за никого.

Той опря лакът на облегалката на стола и отпусна брадичка в дланта си.

— Загубил си остротата си, ако мислиш, че толкова тънък щит може да я защити.

— Да я защити от какво? — Погледнах покрай него към стоящите прави Розмарин и Фицбдителен. — Единствената опасност, която съм видял, дойде от хора, на които би трябвало да мога да се доверя. Хора, за които мислех, че ще я защитават.

— Не беше опасност. Беше напомняне, че трябва да си бдителен. Защото докато откриеш, че има опасност, става много късно да вдигнеш преградите си. — Изгледа ме намръщено. — Кажи ми, Фиц, какво си намислил за детето си? Какво образование, какво обучение? С какво ще я дариш и къде се надяваш да се омъжи?

Зяпнах го.

— Тя е бебе, Сенч!

И навярно щеше да си остане бебе завинаги. Дори да започнеше да расте и да прояви остър ум, имаше много време да мисля за такива неща. Все пак бях поразен, че изобщо не съм се замислял за това. Какво щеше да стане с нея, когато с Моли си отидехме от този свят? Особено ако се окажеше малоумна?

Сенч се обърна в стола си и бандажът под ризата му се очерта за миг. Изгледа сърдито публиката ни.

— Вие двамата нямате ли уроци за учене?

— Да, но… — почна Розмарин.

— Излезте — прекъсна я той властно.

Тя присви устни за миг.

— Утре — каза на Фицбдителен и момчето се опули изненадано от това колко набързо го разкарват. Присви се в поклон, обърна се към нас и спря, явно объркан как точно да се сбогува с нас.

Кимнах му учтиво и казах:

— Надявам се да не те видя отново скоро, Фицбдителен.

— И аз, сър — отвърна той и замръзна, смутен да не би да е проявил грубост.

Изниза се от стаята, а лейди Розмарин въздъхна раздразнено и го последва с малко повече достойнство. Сенч не проговори, докато не се отдалечиха достатъчно по скритото стълбище, след което се обърна към мен.

— Признай го. Изобщо не си помислял за бъдещето ѝ.

— Не съм. Защото дори не осъзнах, че Моли наистина е бременна. Но сега, след като Пчеличка се роди…

— Пчеличка. Чудесно име! Тя ще живее ли? Заяква ли? — Беше неумолим.

Помълчах.

— Тя е мъничка, Сенч. И Моли казва, че не прави нещата, които би трябвало вече да прави. Но се храни добре и спи, и понякога плаче. Освен че е толкова малка и че не си вдига главата, нито се обръща все още, не виждам нищо нередно…

Думите ми свършиха. Сенч ме гледаше със съчувствие. Заговори добродушно.

— Фиц. Трябва да си представиш всяко възможно бъдеще за нея. Какво ще правиш, ако е глуповата или ако изобщо не може да се грижи за себе си? Или ако порасне красива и интелигентна и хората я признаят за Пророк? Или ако е обикновена и простичка, и не особено умна? Най-малкото всички ще знаят, че е сестра на кралската Майсторка на Умението. Това е достатъчно власт, за да бъде ухажвана. Или да я превърне в ценна заложничка.

Не ми остави време да събера мислите си, а продължи:

— Копривка беше образована достатъчно добре за провинциално момиче, чиито перспективи бяха не много по-добри от това да се омъжи за оземлен селяк. Говори с нея някой път къде чувства тази липса. Бърич я научи на четене, писане и смятане. Моли я научи на пчеларство и градинарство и тя се оправя добре с коне. Но история? Формата на света? Езици? Малко беше получила от това и ѝ трябваха години усилия, за да запълни тези празнини. Срещал съм другите деца на Моли и те са съвсем добри мъже. Но ти не отглеждаш дъщерята на селяк, Фиц. Ако заровете се бяха обърнали другояче, можеше да се очаква да носи коронката на принцеса от Пророците. Няма да я носи. Но би трябвало да я образоваш все едно, че ще я носи.

„Ако може да бъде образована.“ Потиснах тази мисъл. „Следи разсъжденията на Сенч.“

— Защо?

— Защото човек никога не знае какво ще донесе съдбата. — Махна широко с лявата си ръка, докато вдигаше чашата с дясната. — Ако се провери за Умението и го има, би ли я изпратил да дойде в замък Бъкип, без да знае нищо за произхода си? Би ли я накарал да се бори, както се бореше Копривка, за да се научи да плува в социалните води? Кажи ми, Фиц. Ако я отгледаш като Пчеличка Беджърлок, ще бъдеш ли доволен да я омъжиш за селяк и да позволиш да се мъчи цял живот?

— Ако го обича и той я обича, това не е ужасна съдба.

— Добре, ако богат благородник се влюби в нея и тя е отгледана да бъде подходяща за него, и го обича, това би могло да е по-добре, не мислиш ли?

Все още се опитвах да измисля отговор, когато Сенч добави:

— Фицбдителен нямаше никакви перспективи. Младата жена на лорд Бдителен няма никаква полза от копелето и негодува, че е по-голям от законните наследници, които е родила на лорда си. Възпитава двамата му по-малки братя да го мразят. Научих, че търсела начин да го убие. Вместо това аз го взех тук. Да го превърна в поредното полезно копеле.

— Изглежда ми достатъчно умен — казах предпазливо.

— Умен, да. Но няма острота. Ще направя с него каквото мога. Но след седем-осем години ще трябва да го пратя някъде другаде. Жената на лорд Бдителен гледа на него като на узурпатор. Вече мърмори против това, че е в двора. Тя е от най-лошия тип жени, готова да вкара злата си воля в действие. По-добре ще е за всички да го няма в Бъкип, когато тя представи двамата си сина тук.

— След седем-осем години?

— За разлика от теб, аз планирам напред за тези, които взимам под крилото си.

— И ще ме помолиш да го взема. — Намръщих се и се опитах да разгадая плана му. — Като възможен партньор за Пчеличка, когато тя порасте?

— Богове, не! Нека да не смесваме тези кръвни линии! Ще ѝ намерим някое лордче от Бъкип, поне така мисля. Но да, бих искал да си готов да го вземеш. Когато е готов.

— Готов да бъде убиец и шпионин? Защо?

Сенч поклати глава. Изглеждаше странно разочарован.

— Не. Няма убиец в него. Сигурен съм в това, въпреки че Розмарин продължава да е убедена. Тъй че ще поведа обучението му в друга посока. Полезна и за двама ни. Момчето има бистър ум. Учи почти толкова бързо, колкото теб. И има вярно сърце. Дай му добър господар и ще е верен като хрътка. И много покровителствен.

— Към Пчеличка.

Сенч се беше загледал в гаснещия огън. Кимна замислено.

— Езиците му се удават и паметта му е почти като на менестрел. Маскиран като учител, може да се впише в домакинството ти, за доброто и на двамата.

Парченцата започнаха да се наместват. „О, Сенч. Защо направо не ме помоли за услуга?“ Оформих му го в думи:

— Момчето ти харесва. На ако го задържиш тук, рано или късно, когато законородените му братя дойдат в Бъкип, ще предизвика проблеми. Особено ако си е създал приятели сред благородниците тук.

Сенч кимна.

— Той е много чаровен. Харесва му да е с хора. Обича да е край тях и те го харесват. Бързо става прекалено видим, за да е добър шпионин. И не притежава… онова, което имаме ние и което ни прави способни да убиваме.

Пое дъх, сякаш се канеше да продължи, но само въздъхна. Замълчахме умислени. Чудех се дали тази способност е нещо, което двамата имахме, или пък и на двама ни нещо ни липсваше и затова можехме да правим онези неща, които бяхме правили. Тишината беше неловка. Но не споделяхме угризение. Не съм сигурен дали съществува дума за онова, което изпитвахме.

— Ще трябва да поговоря с Моли за това.

Той ме изгледа косо.

— Какво ще ѝ кажеш?

Прехапах устна.

— Истината. Че е копеле като мен, че рано или късно ще има трудности заради това, вероятно животозастрашаващи трудности. Че е добре образован и че ще е добър учител за малкото ни момиченце.

— Истината с дупки в нея — поправи ме Сенч.

— Какви дупки?

— Да де. Какви дупки — съгласи се сухо Сенч. — Не е нужно да говориш с нея все още. Имаме години, подозирам, преди да се наложи да ти го пратя. Ще го образовам във всичко, което трябва да знае, за да бъде учител. И телохранител. Докато се подготви, знам една гледачка, която мога да ти пратя за детето. Лице като на зайче и мускули като на ковач. Не е най-умната от слугите, но като пазач е страхотна.

— Не. Благодаря. Мисля, че засега мога сам да пазя дъщеря си.

— О, Фиц. Не съм съгласен, но знам, че е безполезно да споря с теб. С Ридъл се съгласихме, че ти трябват войници, но ти не искаше да чуеш. Колко пъти съм предлагал да вземеш един от калфите ни в Умение във Върбов лес, за да могат съобщенията да се предават бързо дори в твое отсъствие? Трябва да имаш свой човек, да ти пази гърба и да общува със слугите. И да ти донася новините, които иначе не би чул за имението си. — Размърда се в стола си и старото дърво изскърца под него. — Добре. Късно е. Или е рано, зависи на коя част от деня наблягаш за работа. Все едно, отивам да си лягам. — Подръпна крадешком горния ръб на пояса си. Подозирах, че се врязва в корема му. След това се надигна и махна вяло към леглото. — Можеш да спиш тук, ако искаш. Не мисля, че Розмарин изобщо използва това легло. Просто обича да прави нещата хубави, когато може.

— Може.

За моя изненада осъзнах, че гневът ми се е стопил. Познавах Сенч. Изобщо не беше искал да нарани Пчеличка. Може би беше целил единствено да провокира това мое гостуване. Може би му липсвах повече, отколкото бях осъзнавал. И може би трябваше да се съобразя с някои от съветите му…

Той кимна.

— Ще кажа на Фицбдителен да ти донесе храна. Опознай го, Фиц. Той е добро момче. Послушен е и гори от желание да угоди. Не е какъвто беше ти.

Покашлях се и попитах:

— Да не би да ставаш мекосърдечен на старини?

Той поклати глава.

— Не. Практичен. Трябва да го заделя настрана, за да можем с Розмарин да намерим по-подходящ чирак. Знае твърде много за вътрешните ни дела, та просто да го освободя. Трябва да го поставя някъде, където да е в безопасност.

— Той да е в безопасност, или ти?

Той се подсмихна.

— Същото е, не разбираш ли? Хора, които са опасни за мен, рядко процъфтяват дълго.

Усмивката, която ми хвърли, бе крива и тъжна. Разбрах дилемата му по-ясно, когато ми върна полупразната чаша.

Направих предложението си кротко.

— Започни да го изваждаш от кръга си, Сенч. По-малко време с теб или с Розмарин, повече време с писарите и с менестрелите. Не можеш да го накараш да забрави каквото е видял и каквото знае, но можеш да намалиш важността му. Направи го благодарен. И когато не можеш повече да го държиш тук, прати го при мен. Аз ще ти го пазя.

Постарах се да не мисля на какво се бях съгласил току-що. Това не беше обещание, което щеше да продължи повече от година-две. Докато Фицбдителен беше жив и помнеше тайните ходове на замъка Бъкип, щях да съм отговорен да остава верен на Пророците. Верен. Или мъртъв. Сенч току-що ми беше прехвърлил една мръсна задача, която не искаше да изпълни лично. Отпих от виното, за да отмия горчивината в гърлото си.

— Сигурен ли си, че не можеш да го накараш да забрави?

Това ме сепна и върна вниманието ми към стареца.

— Какво имаш предвид?

— Че все още дешифрираме старите ръкописи за Умението. Те намекват, че можеш да накараш човек, ами, да промени мисленето си за някои неща.

Това ме стъписа и онемях изумен. Да можеш да накараш човек да забрави нещо — каква ужасяваща сила! Едва си поех дъх.

— Това подейства добре, когато баща ми реши да накара Майстора на Умението Гален да забрави неприязънта си към него и да го заобича. Омразата му обаче не изчезна и той просто си намери друг обект. Доколкото помня, това бях аз.

За малко да ме убие.

— Баща ти нямаше предимството на пълно обучение в Умението. Съмнявам се, че и Гален го имаше. Толкова много е загубено, Фиц! Толкова много. Работя над ръкописите почти всяка вечер, но не е същото като да си обучаван от вещ Майстор на Умението. Тежко е да правиш изводи какво имат предвид. Не върви толкова бързо, колкото бих желал. Копривка няма време да ми помага. Информацията, която съдържат ръкописите, не може да се споделя с когото и да е, а крехкостта на самите свитъци е друг проблем. Самият аз имам много по-малко време за среднощни занимания, отколкото някога. Тъй че свитъците са занемарени, а с тях — кой знае какви тайни?

Нова услуга се беше оформила като въпрос.

— Избери тези, които смяташ за най-интересни. Ще ги взема във Върбов лес.

Той се намръщи.

— Не би ли могъл да идваш тук да работиш над тях? Една седмица всеки месец? Не съм склонен да ги пращам извън замък Бъкип.

— Сенч, имам жена, дете и имение, за които да се грижа. Не мога да си прекарвам времето в миткане напред-назад до Бъкип.

— Стълбовете Умение ще направят „миткането“ ти въпрос на няколко мига.

— Няма да го правя, и знаеш защо.

— Знам, че преди години, въпреки всички съвети, използва стълбовете многократно за много кратък период. Не говоря да идваш и да си ходиш всеки ден. Предполагам, че би могъл да идваш веднъж месечно, да вземеш няколко свитъка и да оставиш каквото си превел. Според това, което съм чел, е имало вестоносци на Умението, които са използвали стълбовете поне толкова често, а вероятно и по-често.

— Не — заявих категорично.

Той кривна глава.

— Тогава защо двамата с Моли не дойдете да живеете в Бъкип и да вземете и бебето? Съвсем лесно е да ви намерим кадърен управител за Върбов лес. А Пчеличка ще има всичките предимства, за които говорихме. Би могъл да ми помагаш с преводите и с други задачи, да опознаеш младия Лант, и съм сигурен, че Моли ще се радва да вижда Копривка по-често и…

— Не — повторих. Нямах никакво желание да поемам „другите задачи“, които можеше да ми прехвърли отново. Нито да вижда странното ми дете. — Щастлив съм там, където съм, Сенч. Живея в мир и смятам да остане така.

Той въздъхна.

— Е, добре. — Изведнъж ми се стори състарен. Добави сприхаво: — Не е останал никой, с когото да мога да говоря така свободно, както с теб. Подозирам, че сме умираща порода.

— Подозирам, че си прав — съгласих се и премълчах, че това може би е хубаво.

И така прекъснахме спора. Мисля, че Сенч най-сетне прие, че съм се отдръпнал от дворцовата политика в Бъкип. Щях да идвам при спешна необходимост, но никога повече нямаше да живея в замъка и да участвам във вътрешните му съвети. Розмарин трябваше да влезе в тази роля, а зад нея трябваше да дойде който чирак си изберат. Нямаше да е Фицбдителен. Зачудих се дали момчето ще е разочаровано, или облекчено.

През следващите месеци едновременно се опасявах и очаквах Сенч да се опита отново да ме върне. Не го направи. Доставяха ми свитъци за превод, а работата ми се взимаше и носеше пет или шест пъти в годината. На два пъти куриерите му бяха калфи, обучаващи се в Умението, които идваха и си отиваха през стълбовете. Не му позволих да ме провокира. Втория път, когато стана това, се постарах Копривка да го узнае. Тя си замълча, но след това вестоносците идваха на коне.

Макар Копривка често да докосваше ума ми, както и Предан на няколко пъти, Сенч, изглежда, бе решил да ме остави на мира. Понякога се чудех дали съм разочарован, или облекчен, че най-сетне съм се отървал от по-тъмната страна на политиката на Пророците.

9.

Детство

Оказа се точно така, както се опасявах за младия Лант. Той е напълно неподходящ за тиха работа. Когато първия път му казах, че ще приключа с чирачеството му и ще му намеря по-подходящ пост, бях неподготвен за стряскащото му притеснение. Той помоли двама ни с Розмарин да му дадем втори шанс. Въпреки оправданите си съмнения аз се съгласих. Трябва да стана по-коравосърдечен и разумен, защото това не беше добрина, разбира се. Продължихме да го обучаваме във физическите умения и съпътстващите ги знания. Той е много ловък с ръцете и схватлив, но не помни добре правилата, които човек трябва да усвои, за да ги използва мигновено. Все пак, признавам, бях се надявал момчето да тръгне по стъпките ми.

Розмарин все още вярваше в него и предложи да му дадем изпитание. Възложих му кражба и той успя. Розмарин предложи малко отравяне. Жертвата му щеше да е един обикновен страж. Казахме му, че е взимал подкупи и активно шпионира в полза на един халкидски благородник. Въпреки това цели три дни и при изобилие от възможности Лант не можа да изпълни задачата. Върна се при нас засрамен и обезверен. Просто не можеше да се насили да отнеме човешки живот. Въздържах се да му кажа, че „отровата“ беше само ситно смляна подправка, която изобщо нямаше да навреди на човека. Радвам се, че изпитанието му всъщност не беше заплаха за никого.

Резултатът е, че Лант вече осъзнава, че е непригоден за тази професия. За моя изненада каза, че няма нищо против, ако не може да бъде мой чирак, стига да не загуби приятелството ми! И тъй, за да улесня прехода му, мисля да го задържа в Бъкип за още известно време. Ще се погрижа да получи достатъчно образование, за да бъде домашен учител, и оръжейна тренировка, подходяща за ролята му на телохранител.

Само на теб ще призная, че съм дълбоко разочарован от него. Толкова сигурен бях, че съм намерил достоен наследник. За щастие, намери се втори кандидат и обучението ѝ започна. Като че ли показва дарба, но така беше и с Лант. Ще видим. Казвам ти, разбира се, всичко това с най-голямо доверие в дискретността ти. Странно, след като те учех никога да не доверяваш такива неща на хартия, сега това е единственият начин да съм сигурен, че никой друг от котерията ни няма да е в течение на мислите ми. Как се променят времената!

Неподписан и неадресиран свитък

О, тези неща, които откриваме, и нещата, които научаваме твърде късно. Още по-зле е с тайните, които не са тайни, скърбите, с които живеем, ала не си ги признаваме един на друг.

Пчеличка не беше детето, за което се бяхме надявали. Криех разочарованието си от Моли и мисля, че тя правеше същото спрямо мен. Месеците се точеха бавно, а после и годината се изтъркаля, а виждах много малко промяна в способностите на дъщеря ни. Това състаряваше Моли, отразяваше се и на тялото ѝ, и на духа, след като не позволяваше на никой друг да се грижи за детето и сдържаше нарастващата си скръб. Исках да ѝ помогна, но детето явно отбягваше досега ми. За известно време потънах в униние, загубих апетит и воля да правя каквото и да било. Дните ми сякаш винаги свършваха със силно главоболие и киселини в корема. Будех се нощем и не можех да заспя отново, от тревога за детето. Бебето ни си оставаше бебе, малко и пасивно. Нетърпението на Сенч да планира образованието на Пчеличка и евентуалния ѝ брак се превърна в горчиво-сладък спомен. Някога бе имало време, когато можехме да се надяваме на такива неща. Но отминаващата година ни отне всички мечти.

Не помня на колко беше Пчеличка първия път, когато Моли се прекърши и заплака в прегръдката ми.

— Съжалявам, толкова, толкова съжалявам — каза и ми отне малко време докато проумея, че обвинява себе си за малоумното ни дете. — Бях прекалено стара — изхлипа тя през сълзи. — Тя никога няма да се оправи. Никога, никога.

— Хайде да не бързаме — казах ѝ със спокойствие, каквото не изпитвах. Защо бяхме крили страховете си един от друг? Може би защото споделянето им, както сега, ги правеше по-реални. Опитах се да ги отхвърля. — Тя е здрава — казах на Моли, докато тя хлипаше в ръцете ми. Наведох се и зашепнах до ухото ѝ. — Храни се добре. Спи. Кожата ѝ е гладка, очите ѝ са ясни. Малка е и може да е бавна в правенето на някои неща, но ще порасне и…

— Спри — помоли ме тя глухо. — Спри, Фиц. — Отдръпна от мен и ме погледна в очите. Косата ѝ бе полепнала по мокрото лице като вдовишко було. Подсмръкна. — Преструването няма да промени нищо. Тя е недоносче. И не просто малоумна, а телесно слаба. Не се обръща, не може да си вдигне главата. Не се и опитва дори. Само лежи в люлката си и зяпа. И почти не плаче.

И какво можех да отвърна на това? Моли беше родила седем здрави деца. А за мен Пчеличка беше първото бебе в живота ми.

— Наистина ли е толкова различна от това, което трябва да бъде? — попитах безпомощно.

Моли кимна унило, после каза:

— И винаги ще бъде.

— Но тя е наша — възразих тихо. — Нашата Пчеличка. Може би е това, което трябва да е.

Не помня как очаквах да ми отвърне. Знаех обаче, че не го заслужавам, когато тя внезапно изхлипа, прегърна ме и попита тихо в гърдите ми:

— Значи не си разочарован и засрамен от нея? Можеш все още да я обичаш? Все още ме обичаш?

— Разбира се. Разбира се. Винаги.

И макар да я бях утешил неволно, а не преднамерено, се зарадвах, че го направих.

Все пак бяхме отворили врата, която не можеше да се затвори. След като бяхме признали, че момиченцето ни най-вероятно ще си остане такова, каквото е, трябваше да говорим за това. Все пак не го обсъждахме пред слугите, нито посред бял ден, а нощем, в леглото ни, докато детето, което толкова ни нараняваше, спеше до нас в люлката си. Защото макар да можехме да го признаем, не можехме да го приемем. Млякото на Моли започна да спира и тя се опитваше да склони Пчеличка да пийне краве мляко, а след това козе, но с много малък успех.

Здравето на бебето ни ме изумяваше. Много бяха младите същества, за които се бях грижил в живота си, но не знаех някое, което да се храни с апетит, да спи добре, да изглежда в добро здраве и в същото време да не расте. Опитвах се да я окуража да движи крайниците си, но бързо разбрах, че тя като че ли изобщо не иска да се занимавам с нея. Кротка и спокойна, оставена сама, не искаше да срещне погледа ми, щом се надвесех над люлката ѝ. Вдигнех ли я, се накланяше настрана и след това с немощната си сила се опитваше да се издърпа от ръцете ми. Ако настоявах да я задържа, да сгъвам краката ѝ и да движа ръцете ѝ, рязко преминаваше от хленч към сърдити писъци. След известно време Моли ме помоли да не се опитвам, защото се боеше, че по някакъв начин ѝ причинявам болка. Съгласих се, макар че Осезанието не ми даваше никакво усещане за болка, а само за тревога. Тревога, че баща ѝ ще се опита да я подържи. Възможно ли е да се обясни колко болезнено бе това за мен?

Отначало слугите бяха любопитни, а след това не криеха жалостта си. Моли само дето не им съскаше. Пред тях никога нямаше да признае, че нещо не е наред. Но късно през нощта тревогите и страховете ѝ за детето ставаха още по-мрачни.

— Какво ще стане с нея, след като си отида? — попита ме една вечер.

— Ще я обезпечим — казах, но Моли поклати глава.

— Хората са жестоки. На кого можем да се доверим толкова много?

— Копривка? — предложих.

Моли отново поклати глава.

— Трябва ли да жертвам живота на едната си дъщеря, за да е гледачка на другата?

Нямах отговор на това.

Когато човек е бил разочарован толкова дълго, надеждата се превръща във враг. Не може да бъдеш съборен на земята, ако не си бил първо издигнат, и се научих да избягвам да се надявам. Когато, някъде към средата на втората година от живота на Пчеличка, Моли започна да ми разправя, че ставала по-силна и можела да държи главата си по-стабилно, кимах и се усмихвах, но само това. Но към края на втората си година тя вече можеше да се преобръща, а скоро след това започна да седи без опора. Растеше, но оставаше мъничка за възрастта си. В третата си година започна да пълзи, а след това да се издърпва, за да се изправи. На четвъртата година щапукаше из стаята: странна гледка — толкова мъничко дете да ходи. На пет подтичваше след майка си навсякъде. Започнаха да ѝ никнат зъбки и издаваше нелепи звуци, които можеше да изтълкува само Моли.

Като че ли я възбуждаха най-странни неща. Мекотата на парче плат или вятърът, раздвижил паяжина, привличаха вниманието ѝ. Тогава Пчеличка махаше диво с ръчички и дърдореше безсмислици. От време на време някоя дума изригваше от устните ѝ в порой от гъргорещи звуци. Беше едновременно влудяващо и мило да чувам как Моли говори на детето, как се преструва, че води въображаем разговор.

По-големите братя и сестри на Пчеличка не ни посещаваха толкова често като преди, защото растящите им семейства и задълженията им ги държаха заети в домовете им. Гостуваха ни когато можеха, което не беше често. Държаха се мило с Пчеличка, но разбираха, че да я съжаляват е безполезно. Тя щеше да е каквато щеше да е. Виждаха, че Моли като че ли е доволна с нея, и вероятно не отделяха повече мисъл за детето, което утешаваше майка им, докато остаряваше.

Хеп, доведеният ми син, идваше и си отиваше по своите странствания като менестрел. Най-често идваше в най-студените месеци, за да прекара един лунен кръг с нас. Пееше и свиреше на гайда, а Пчеличка беше най-жадният слушател, който един менестрел би могъл да си пожелае. Вливаше светлосините си очи в него и малката ѝ уста зяпваше, докато слушаше. Не искаше да си легне, докато той не тръгнеше с нея до стаята ѝ и не изсвиреше някоя тиха мелодия, докато тя заспи. Може би затова той прие Пчеличка такава, каквато беше, и когато гостуваше, винаги ѝ носеше някой подарък — наниз ярки мъниста или меко шалче, извезано с рози.

Най-често идваше Копривка. Виждах, че копнее да държи сестра си, но Пчеличка реагираше на докосванията ѝ също като на моите, тъй че Копривка се примиряваше да е до сестра си, но без да може да се погрижи за нуждите ѝ.

Много късно една нощ излязох от личния си кабинет и минах покрай вратата на детската на Пчеличка. Отвътре струеше светлина и аз спрях; помислих си, че може би Пчеличка е болна и Моли седи с нея. Но когато надникнах, видях, че не Моли, а Копривка седи до леглото на сестра си. Гледаше я тъжно и говореше тихо:

— От толкова години мечтаех да имам сестра. Някоя, с която да споделям мечтите си, да си сплитаме косите една на друга, да се заяждаме за момчета и да се разхождаме заедно. Мислех, че ще те науча да танцуваш и че ще имаме свои тайни, и ще готвим заедно късно през нощта, когато всички други спят. И ето те най-сетне. Но няма да имаме нищо от това, нали? И все пак ще ти обещая, малка ми Пчеличке. Каквото и да се случи с нашите родители, аз винаги ще се грижа за теб.

Копривка скри лице в шепите си и заплака. И аз разбрах, че скърби за сестрата, която си беше представяла, точно както аз все още копнеех за съвършеното малко момиченце, за което бях мечтал, че ще имаме. Нямах никакво утешение и за двама ни и си тръгнах мълчаливо.

От раждането си Пчеличка беше винаги с Моли и понякога се чудех дали тя не се бои да я остави сама. Когато Моли тръгнеше по обичайните си задачи, от надзираването на слугите до работата с кошерите и правенето на свещи, задачи, които като че ли все още ѝ доставяха удоволствие, Пчеличка беше винаги с нея, гледаше и слушаше. Сега, след като детето вече издаваше звуци, Моли удвои усилията си с него. Не му говореше напевно, по бебешки, както бях чувал да правят някои слуги в редките случаи, когато заговореха на Пчеличка. Вместо това усърдно обясняваше всеки аспект от работата си, сякаш на Пчеличка можеше един ден да ѝ дотрябва да знае как да опуши кошер или да направи свещи, или да излъска сребро, или да оправи легло. А Пчеличка глуповато повтаряше, вглеждаше се съсредоточено в това, което ѝ показваха, и отвръщаше на Моли с неясното си бърборене. Най-изнервящото ми преживяване беше, когато един летен ден отидох да потърся Моли и я заварих да се занимава с кошерите. През годините ни заедно бях свикнал със спокойното ѝ приемане, че пчелите може да покрият ръцете ѝ, докато се грижи за тях. Това, което не очаквах да видя, беше стоящата до майка си Пчеличка, с ведро в ръцете и цялата покрита с пчели. Детето се усмихваше блажено, очите му бяха почти затворени. От време на време се кикотеше и се въртеше лекичко, сякаш мъхестите насекоми я гъделичкаха приятелски.

— Моли — казах тихо, с предупредителен тон. Тя беше толкова увлечена в работата си, че не бях сигурен дали е видяла какво става с детето ни.

Моли се обърна бавно, залисана с бръмчащите си подопечни.

— Детето — казах с тревога. — Пчелите са го накацали цялото.

Моли погледна зад себе си. На лицето ѝ се появи усмивка.

— Пчеличке! Грижиш ли се за кошерите с мен?

Малката ни дъщеря вдигна очи към нея и избърбори нещо. Моли се засмя.

— Тя е добре, скъпи. Изобщо не е уплашена.

Но аз бях.

— Пчеличке. Отдръпни се. Хайде, ела при тате — подканих я. Тя се обърна и погледна покрай мен. Никога не ме поглеждаше в очите. Избърбори отново нещо на майка си.

— Добре е, скъпи. Казва, че си разтревожен, защото не познаваш пчелите като нея и мен. Върви си. Ние ще свършим скоро.

Тъй че ги оставих и прекарах един тревожен ден в кабинета си. Чудех се дали детето ми е надарено с Осезанието и дали е възможно дете с Осезание да се обвърже с пчелен кошер. Не ставай глупав, изсумтя вълкът в мен. И настоя, че ако е така, е щял да го усети. Можех само да се надявам, че е прав.

Отмина още година, а Пчеличка растеше все така бавно. Животът ни се промени, защото Моли съсредоточи времето си върху дъщеря ни, а аз ги наблюдавах и се възхищавах от това, което си споделяха. Когато Пчеличка стана на седем, беше истинска помагачка на майка си, вярно, по своя глуповат начин. Виждах, че Моли вече усеща бремето на годините. Пчеличка можеше да вдигне каквото Моли е изпуснала, можеше да набере билките, които Моли ѝ посочеше, или да ѝ донесе неща от най-ниските рафтове в стаята за шиене.

Приличаше на малко пекси, когато вървеше след майка си и ѝ помагаше в дреболиите. Моли беше боядисала най-меката вълна в най-ярките цветове, които можеше да сътвори, колкото за да зарадва Пчеличка, толкова и за да я виждаме лесно във високата трева на ливадите. Не беше по-висока от кръста на майка си, когато беше на седем. Светлосините ѝ очи и русите вежди ѝ придаваха вечно изненадано изражение, а рошавата ѝ къдрава коса го подсилваше. Косата ѝ се вееше на упорити кичури при най-малкия полъх и растеше толкова бавно, че Моли се притесняваше дали изобщо някога ще заприлича на момиче. После, когато все пак стигна до раменете ѝ на буен облак от тънки къдрици, Моли я среса и я сплете на дълга опашка до гърба. Дойдоха да ми я покажат. Малкото ми момиче беше облечено в простичка жълта туника и зелени гамаши като онези, които двамата с Моли носехме като деца. Усмихнах се, като я видях, и казах:

— Това е най-малкият воин, който съм виждал!

Защото войниците на Бъкип носеха косите си на опашки. Пчеличка ме изненада, като изгука от радост.

И тъй, дните и годините отминаваха. Моли извличаше огромно удоволствие от общуването си със странното ни дете, а аз — удовлетворение от това, че е щастлива. Въпреки годините си Моли лудееше като дете с Пчеличка, сграбчваше я и я подхвърляше високо, или я гонеше безразсъдно през цветните и билкови лехи в градината на Търпение. Кръжаха и кръжаха, докато Моли се задъхаше и закашляше, останала без дъх. Пчеличка спираше веднага щом Моли спреше, заставаше до майка си и я гледаше отдолу с обич и загриженост. Имаше моменти, в които жадувах да се включа, да скачам и да гоня кутрето си, да я затъркалям по тревата и да чуя смеха ѝ. Но знаех, че няма да получа такъв отклик от нея.

Защото въпреки уверенията на Моли, че детето ни не изпитва неприязън към мен, Пчеличка си оставаше отчуждена от мен. Рядко се приближаваше на повече от ръка разстояние, а ако седнех близо до нея да погледам малкото ѝ плетиво, винаги присвиваше рамене и се извръщаше. Рядко ме поглеждаше в очите. В няколко случая, когато заспеше до Моли в стола ѝ, я вдигах и се опитвах да я отнеса до леглото ѝ. Но при допира ми, будна или заспала, тя се стягаше и се извиваше като бореща се риба, издърпваше се от мен. Беше борба, докато не я пусна на пода или на земята. Накрая спрях да я пипам. Мисля, че Моли беше облекчена, когато се примирих с това желание на Пчеличка.

Тъй че Моли се грижеше за личните ѝ потребности. Учеше детето да се поддържа чисто и да подрежда стаята си, доколкото можеше да го направи едно толкова малко човече. Моли беше поръчала да ѝ направят малко легло и постеля за него. Изискваше от Пчеличка да държи играчките си подредени и да прави сама всичките си лични неща, все едно че беше селско дете. Това одобрявах.

Учеше я да бере гъби, плодове и билки, които не можехме да отглеждаме в градините си. В градините и оранжериите често ги намирах заедно да чистят от листата гъсеници или да берат билки за сушене. Минавах покрай стаята на Моли и виждах Пчеличка да седи там, изпънала фитил, докато Моли внимателно топеше восъка за свещи. Там извличаха златистия мед от питите и го прибираха в гърненца.

Съвършена двойка бяха, Моли и Пчеличка. Хрумна ми, че макар Пчеличка да не беше детето, което бях мечтал, че ще имаме, е идеална за Моли. Беше изключително предана на майка си, следеше напрегнато всяка промяна в изражението ѝ. Макар да ме изключваха от своята близост, се стараех да не издавам негодуванието си. Моли заслужаваше радостта, която получаваше от това дете.

Тъй че се примирявах да кръжа по краищата на техния свят — нощна пеперуда, кацнала на прозореца и надничаща вътре в топлото и светлото. Бавно започнах да изоставям личния си кабинет и вместо това да взимам работата си по преводите в стаята, където се беше родила Пчеличка. Когато тя стана на седем, прекарвах почти всяка вечер в топлата и светла стая. Меко блещукащите свещи на Моли ухаеха на пирен и лавандула, градински чай или роза, според настроението ѝ. Двете с Пчеличка плетяха и Моли пееше тихичко старите учебни песни за билки, пчели, гъби и цветя.

Бях се залисал над работата си една вечер, огънят пращеше тихо, а Моли тананикаше над някакво везмо по деколтето на една малка червена нощница за Пчеличка, когато усетих, че дъщеря ми е оставила подреждането на кълбата прежда за майка си и се е приближила до масата ми. Внимавах да не я поглеждам. Беше все едно, че колибри кръжеше край мен. Не можех да си спомня някога сама да се е доближавала до мен. Страхувах се, че ако се обърна, ще избяга. Така че продължих усърдно да копирам една стара илюстрация за свойствата на кучешкото грозде и сродните му растения. Твърдеше се, че един от видовете, който растял в пустинните райони, раждал червен плод, който бил ядлив. Бях скептичен към подобно твърдение за такова отровно растение, но въпреки това бях преписал текста и влагах цялото си старание да възпроизведа илюстрацията — звездообразни цветове и висящ плод. Бях започнал да запълвам цветчетата с жълто мастило. Това, предположих, беше довело Пчеличка до рамото ми. Слушах я как диша с отворена уста и усетих, че Моли е спряла да тананика. Нямаше нужда да обръщам глава, за да знам, че наблюдава детето ни с толкова любопитство, колкото изпитвах и аз.

Ръчичка докосна ръба на масата и запълзя бавно към края на страницата, над която работех. Престорих се, че не съм го забелязал. Топнах отново четката и добавих още едно жълто венчелистче. Тихо като гърне, къкрещо над огнището, Пчеличка промърмори нещо.

— Жълто — казах все едно, че бях Моли, преструвайки се, че разбирам мислите ѝ. — Рисувам цветчета с жълто.

Ново мърморене, този път по-високо и с повече молба в него.

— Зелено — казах ѝ. Вдигнах шишенцето с мастило и ѝ го показах. — Листата ще са в това зелено по краищата. И ще смеся зеленото с жълто за средата, и зелено и черно за жилките на листата.

Малката ръка зашари по ъгъла на страницата. Пръстите ѝ я хванаха и я дръпнаха.

— Внимателно! — предупредих я и чух нов порой от бълбукащо, умолително мърморене.

— Фиц — нежно ме укори Моли. — Тя те моли за хартия. И перо и мастило.

Извърнах глава към Моли. Тя ме гледаше втренчено. Повдигна вежди, че може да съм толкова глупав или толкова неразумен. Щастливата утвърдителна нотка в бъбренето на Пчеличка сякаш потвърди, че е права. Погледнах я отгоре. Тя вдигна личице и погледна покрай мен, но не се отдръпна.

— Хартия — казах и без колебание взех един лист. — Перо. — Беше това, което току-що бях наострил. — И мастило. — Плъзнах по масата шишенце черно мастило. Поставих листа и перото на края на масата. Пчеличка постоя мълчаливо за миг. Устните ѝ се задвижиха, а след това тя посочи с пръстче и ми изчурулика.

— Цветно мастило — уточни Моли и Пчеличка завъртя раменца от радост. Предадох се.

— Е, значи трябва да си го разделим — казах.

Преместих стол в другия край на масата, нагласих възглавница на него и поставих приборите на Пчеличка така, че да може да ги достига. Изненада ме с пъргавината, с която се покатери на този трон.

— Топваш само наострения край на перото в мастилницата… — започнах. И спрях. Бях престанал да съществувам в света на Пчеличка. Цялото ѝ внимание беше съсредоточено върху перото, което натопи внимателно в мастилото и след това го вдигна над листа. Замръзнах, докато я гледах. Явно ме беше наблюдавала от доста време. Бях очаквал да натопи перото и да зацапа страницата с мастилото. Но малката ѝ ръка се движеше точно.

Усилието ѝ не мина без петна и капки. Никой не използва перо безупречно още първия път. Но образът, който се появи на страницата, бе нарисуван подробно и сложно. Тя дръпна мълчаливо изтривалката ми за пера и почисти перото. Духна над черното мастило, за да го изсуши, след това придърпа мастилниците с жълто и оранжево. Наблюдавах я с удивено мълчание и едва усетих приближаването на Моли. Пчела, точно в мащаба на жива, изникна от перото върху хартията. Последва миг, в който Пчеличка въздъхна от задоволство все едно е изяла най-прекрасното ястие, и се отдръпна от творбата си. Огледах я, без да се доближавам до нея — нежните антенки, прозрачните крилца и ярките ивици жълто, преливащи в оранжево.

— Това е името ѝ, нали? — казах тихо на Моли.

Пчеличка ми хвърли един от редките, изпълнени с укор погледи и след това го плъзна настрани. Раздразнението ѝ беше явно. Придърпа листа, сякаш искаше да го защити от мен, след което се изгърби над него. Перото топна отново в черната мастилница и задраска усърдно по страницата. Погледнах Моли, на чието лице се бе изписала горда, но и някак потайна усмивка. Наблюдавах с усилващо се напрежение, докато Пчеличка се отдръпна от страницата. Там, с грижливи букви като почерка на Моли, беше изписано „Пчеличка“.

Не усетих кога съм зяпнал, докато Моли не ми затвори устата. В очите ми бликнаха сълзи.

— Тя може да пише?!

— Да.

Поех си дъх и грижливо прикрих възбудата си.

— Но само името си. Разбира ли, че това са букви? Че означават нещо?

Моли изсумтя отегчено.

— Естествено, че разбира. Фиц, мислиш ли, че ще занемаря образованието ѝ, както беше с мен? Тя чете заедно с мен. Тъй че знае буквите. Но това е първият път, когато взема перо и пише. — Усмивката ѝ потрепери. — Всъщност съм изненадана почти колкото теб, че виждам да го прави. Да познаваш буквите е съвсем различно от това да ги пишеш. Честно, аз не се справих толкова добре като нея първия път, когато се опитах да пиша.

Пчеличка вече не ни обръщаше внимание; изпод перото ѝ започна да изниква виеща се лоза орлови нокти.

Онази вечер не писах повече. Отстъпих всичките си мастила и най-добрите си пера на малката си дъщеря и ѝ позволих да запълва страница след страница от най-добрата ми хартия с картинки на цветя, билки, пеперуди и насекоми. На мен щеше да ми е нужно съсредоточено да огледам живото растение, за да го нарисувам добре. Тя го извличаше от паметта си и го изобразяваше на хартията.

Легнах си удивен. Изобщо не бях убеден, че Пчеличка разбира понятията за букви, писане или четене. Това, което бях видял, беше, че някой може да дублира на хартия каквото е видял, макар и да не разполага с модела пред себе си. Напомни ми за Шишко, човек изумително силен в Умението, въпреки че не можеше напълно да схване това, което прави, когато го използва.

Онази нощ, в леглото, с топлата Моли до мен, имах рядкото удоволствие да се пресегна с Умението и да вдигна Сенч от сън. Какво? — попита той недоволно.

Помниш ли свитъците за билки от онзи търговец от Островите на подправките, които отделихме настрана като надхвърлящи умението ми да копирам? Онези, опърпаните, които може да са от Праотците?

Разбира се. Какво има?

Изпрати ми ги. И хартия също. А, и комплект четки от заешки косъм. И имаш ли малко от онова пурпурно мастило от Островите на подправките?

Знаеш ли колко струват тези неща, момче?

Да. И знам, че можеш да си го позволиш, ако се използва добре. Прати ми две шишенца.

Усмихнах се и затворих ума си за градушката от въпроси. Още трополяха по стените ми, докато потъвах в сън.

10.

Собственият ми глас

Това е сънят, който най обичам. Опитвала съм се да го накарам да се върне, но той не иска.

Два вълка тичат.

Това е всичко. Тичат на лунна светлина по гол склон и после в дъбова гора. Храстите под дърветата са рехави и те не забавят. Не са на лов. Просто тичат за удоволствие. Не дължат нищо на никого. Нямат никаква цел, никакви задължения и никакъв крал. Имат нощта и тичат — и това им стига.

Копнея да съм толкова цяла.

„Дневник на сънищата“, Пчеличка Пророчица

Развързах езика си, когато бях на осем. Помня онзи ден много ясно. Брат ми Хеп, който ми беше повече като чичо, ни беше дошъл на гости. Подаръкът му не беше малка свирка или наниз мъниста, или такива простички неща, които ми беше носил при предишните си гостувания. Този път ми донесе мек пакет, увит в груба кафява тъкан. Сложи го в скута ми и когато седнах и го загледах, без да знам какво да направя, майка ми извади малкия нож от колана си, сряза връвта, която го стягаше, и го разви.

Вътре имаше розова блузка, елече от дантела и няколко пласта розови поли! Никога не бях имала такива дрехи. Бяха от Бинград, каза той на мама, докато тя нежно докосваше изящната дантела. Ръкавите бяха дълги и бухнали, а полите лежаха на подложка от фусти и бяха обшити с розова дантела. Майка ми ги вдигна и като по чудо се оказаха точната големина.

На другата сутрин мама ми помогна да ги облека и затаи дъх, след като накрая върза поясчето. После ме накара да постоя неподвижно уморително дълго, докато решеше непокорната ми коса. Когато слязохме на закуска, отвори вратата и ме подкани да вляза все едно съм кралицата. Татко повдигна вежди в изумление, а Хеп подвикна възторжено. Ядох закуската си много внимателно — търпях жуленето на дантелата и внимавах да не натопя ръкавите си в чинията. Понесох храбро тежестта на дрехите, когато застанахме пред имението и пожелахме на Хеп приятно пътуване. Загрижена за великолепието си, минах внимателно през градините зад кухнята и се настаних на една пейка там. Чувствах се много величествено. Нагласих розовите поли и пригладих косата си, а когато Елм и Лея излязоха от кухните с ведра с обелки от зеленчуци, им се усмихнах.

Лея извърна очи притеснено, а Елм ми се изплези. Сърцето ми изстина. Бях предполагала, глупаво, че такива красиви дрехи може да спечелят уважението им. Няколко пъти бях чувала, а Елм нарочно го казваше така, че да го чуя, че съм „облечена като момче на касапин“, докато носех обичайните си туника и гамаши. След като ме подминаха, поседях още малко, за да обмисля случилото се. После слънцето се скри зад купчина ниски облаци и изведнъж усетих, че не мога да търпя повече жуленето от високата дантелена яка.

Потърсих мама и я заварих да топи восък. Застанах пред нея и повдигнах розовите си поли и фусти.

— Много са тежки.

Тя ме заведе в стаята ми и ми помогна да се преоблека в гамаши в тъмнозелено, туника в по-светло зелено и в меките ми ботуши. Бях взела решение. Бях разбрала какво трябва да направя.

Винаги си бях давала сметка, че във Върбов лес има други деца. През първите пет години от живота ми бях толкова привързана към мама и толкова малка, че имах много малко вземане-даване с тях. Виждах ги мимоходом, докато майка ми ме носеше през кухните или докато щапуках по петите ѝ по коридорите. Бяха синовете и дъщерите на слугите, родени за да са част от Върбов лес, и растяха редом с мен, макар и да израстваха много по-бързо от мен. Някои бяха достатъчно големи, за да им възлагат задачи, като миячките в кухните, Елм и Лея, и кухненското ратайче Тафи. Знаех, че има деца, които помагат в птичарника, с овцете и в конюшните, но тях виждах рядко. Имаше също и бебета и малки деца, които бяха и твърде малки, за да им се възлага работа, и твърде невръстни, за да се отделят от майките си. Някои от тях бяха с моя ръст, но бяха прекалено малки, за да привличат интереса ми. Елм беше с година по-голяма от мен, а Лея — с година по-малка, но и двете бяха с една глава по-високи. Бяха отраснали в складовете и кухните на Върбов лес и споделяха мненията на майките си за мен. Когато бях на пет, показваха към мен жалостива търпимост.

Но и жалостта, и търпимостта изчезнаха, когато станах на седем. Бях по-малка на ръст от тях, но все пак бях по-способна в задачите, които ми поверяваше майка ми. Но понеже не говорех, ме смятаха за глупава. Бях се научила да мълча с всички освен с майка ми. Не само децата, но и възрастните слуги се подиграваха на несвързаното ми бърборене и сочене, когато мислеха, че не виждам. Сигурна бях, че децата са прихванали неприязънта си към мен от родителите си. Колкото и малка да бях, все пак разбирах инстинктивно, че се боят да не би ако децата им са близо до мен, да не се заразят някак с моята странност.

За разлика от възрастните, децата ме отбягваха, без да си правят труда да се преструват, че е нещо друго освен неприязън. Наблюдавах играта им от разстояние, жадувах да се включа, но щом понечех да се приближа, събираха простичките си кукли, пръсваха цветята и жълъдите от „обеда“ си на поляната и побягваха. Дори и да ги подгонех, лесно ми избягваха. Катереха се по дървета, чиито най-ниски клони не можех да стигна. Ако продължах да ходя след тях много дълго, просто се прибираха в кухнята. Пропъждаха ме оттам с любезно подвикване:

— Хайде, малка господарке, Пчеличке, тичкай и си играй където е безопасно. Тук ще те стъпчат или ще те попарят. Хайде върви си.

И през цялото време Елм и Лея се подсмихваха превзето и ме къшкаха иззад полите на майките си.

От Тафи се страхувах. Беше на девет, по-голям и по-тежък от Елм и Лея. Беше месарчето на кухнята, носеше прясно заклано пиле или мъкнеше на гръб заклано и одрано агне. На мен ми изглеждаше огромен. Беше по момчешки глуповат и откровен в неприязънта си към мен. Веднъж, когато тръгнах след децата от кухнята до поточето, където се канеха да пуснат лодки от орехови черупки, Тафи се извърна към мен и ме замеря с камъчета, докато не побягнах. Имаше навика да казва „Бръм“, с което се подиграваше с името ми и намекваше, че съм глупава. Двете момичета не смееха да се намесят в подигравките му, но, о, колко им се радваха.

Ако кажех на майка си, тя щеше да каже на татко ми и съм сигурна, че всички деца щяха да бъдат изгонени от Върбов лес. Тъй че не казах. Колкото повече не ме харесваха и ме презираха, толкова повече копнеех за компанията им. Вярно, че не можех да играя с тях, но можех да ги гледам и да се уча как да играя. Катерене по дървета, пускане по водата на лодки от орехови черупки с платна от листа, надпревари по скачане, прескачане и търкаляне, насмешливи песнички, как да хванеш жаба… всички онези неща, които децата учат от други деца. Гледах как Тафи върви на ръце и насаме в спалнята си се натъртих на сто места, докато успях да прекося стаята, без да падна. Не ми хрумваше да помоля за пумпал от пазара, докато не видях червения пумпал на Тафи. От разстояние се научих да свиря с уста или със стрък трева между палците. Криех се и изчаквах докато си тръгнат, преди да се опитам да се люшкам на въже, вързано на клон, и да се промъкна в тайното кътче, построено от нападали клони.

Мисля, че баща ми подозираше как си прекарвам времето. Когато мама му каза за желанието ми, той ми купи не само пумпал, но и подскачащ клоун, малък акробат, стегнат на две пръчки с усукана връв, която го държи. Вечер, когато седях край камината и си играех с тези прости играчки, той ме гледаше изпод вежди. Усещах в погледа му същия глад, който изпитвах и аз, когато наблюдавах играта на другите деца.

Имах чувството, че ги ограбвам, когато ги гледах скришом. И те изпитваха същото, защото щом откриеха, че ги наблюдавам, ме прогонваха с викове и подигравки. Тафи дръзваше да ме замерва с шишарки и жълъди, а другите викаха и се смееха, щом ме улучеше. Мълчанието и плахостта ми ги правеха дръзки.

Такава грешка. Или не. След като не можех да се включа, ги проследявах и играех там, където те бяха играли, след като си отидеха. Имаше едно място край поточето, където растяха нагъсто тънки върби. Една ранна пролет те сплетоха дръвчетата и през лятото дърветата пораснаха в сенчест свод от листати клони. Превърна се в къщата им за игри и те носеха там хляб и масло от кухнята и ядяха на блюда от големи листа. Паниците им бяха също листа, усукани да задържат малко вода от поточето. А Тафи беше лорд Тафи там, а момичетата бяха дами с нанизи от златни глухарчета и бели маргаритки.

Колко копнеех да се включа в тази игра! Бях си мислила, че роклята от розова дантела може да ми спечели достъп в кръга им. Но не. Така че в онзи ден ги проследих крадешком и изчаках, докато ги извикат по работите им, преди да вляза. Седнах на едно от столчетата им от струпан мъх. Веех си с ветрило от клонки папрат, което Елм беше направила и оставила там. Бяха направили малко легло от борови клонки в ъгъла и полегнах на него. Слънцето беше жарко, но огънатите клони на заслона пропускаха само пъстра сянка. Затворих очи и загледах светлината по клепачите ми, и вдишвах аромата на счупени клонки и сладкия мирис на самата пръст. После съм задрямала. Когато отворих очи, беше много късно. И тримата стояха на входа и ме гледаха. Надигнах се бавно. На фона на слънчевата светлина отвън бяха силуети. Опитах се да се усмихна и не успях. Седях съвсем неподвижно и ги гледах. После, все едно слънцето беше излязло иззад облаците, си спомних този ден. Бях го сънувала, и всичките многобройни пътеки, които можеха да отклонят от него. Не можах да си спомня кога съм го сънувала, а после ми се стори, че може да е било сън, който щях да имам. Или сън за… нещо. Сън за кръстопът, място не на два пресичащи се пътя, а на хиляди. Свих краката си и бавно се надигнах.

Не можех да видя децата заради пластовете сънища и сенки около тях. Опитах се да огледам безбройните пътеки. Чувствах, че една от тях води към нещо, което отчаяно исках. Но коя? Какво трябваше да направя, за да стъпя на тази пътека? Ако тръгнех по друга пътека, умирах. Там ми се подиграваха. Там мама тичаше към мен, когато запищях. А там…

Не можех да го накарам да се случи. Трябваше да го позволя. Трябваше да позволя на пътеката да се оформи около мен, от думите, които се опитвах да изрека, и подигравките, с които ме засипваха. Дойде моментът, в който може би трябваше да съм побягнала, но бях твърде уплашена и в същото време съзнавах, че само тази пътека води там, където копнея да стигна. Момичетата ме хванаха, пръстите им се впиха в тънките ми китки, докато плътта не се надигна на ивици червено и после бяло. Разтърсиха ме и главата ми се люшна толкова силно, че видях блясъци светлина зад очите си. Опитах се да проговоря и излезе като крякане. Те се разкикотиха и също ми изкрякаха. В очите ми бликнаха сълзи.

— Повтори го, Бръм. Изкрякай пак като пуйка.

Тафи стоеше над мен, толкова висок, че трябваше да се присвие под арката. Погледнах го отдолу и поклатих глава.

Тогава Тафи ме зашлеви. Силно. Веднъж, и люшна главата ми на една страна, а после отново, почти мигновено, от другата страна, и разбрах, че така го пляска майка му понякога, люшка главата му насам-натам, докато ушите му не бръмнат. Устата ми се напълни със солена кръв и разбрах, че е станало. Бях на пътеката. Сега беше моментът да се отскубна от тях и да побягна, да бягам, да бягам, защото от този момент имаше толкова много пътеки, които водеха до това, че лежа на земята толкова пребита, че никога нищо да не може да се поправи. Тъй че издърпах китките си от ръцете им и се втурнах през гъстите дървета и навън през една пролука, откъдето никой от тях не можеше да се провре. Побягнах не към имението, а навътре в гората. След малко те вече бяха след мен. Гонеха ме, но едно малко човече може да тича присвито и да използва дирите, оставени от зайци и лисици. А когато дирята водеше през гъсти бодливи трънаци, продължавах, докато те бяха прекалено големи, за да ме последват, без да съдерат дрехите и кожата си.

Сред едни шипкови храсти намерих малка падина, място, където бе израснала мека трева и трънаците ме засланяха. Свих се на земята и замръзнах, разтреперана от страх и болка. Бях го направила, но, о, на каква цена! Чувах как викаха и удряха с клони храсталаците. Сякаш бях толкова глупава, че да напусна убежището си! Наричаха ме с гадни имена, но не можеха да ме видят, нито да разберат със сигурност дали все още се крия там. Не издадох звук, когато отворих уста и наведох глава, за да се излее кръвта. Нещо в устата ми се бе скъсало, късче, което минаваше от долната страна на езика ми до долната челюст. Болеше. И течеше много кръв.

По-късно, когато се махнаха и се опитах да изплюя кръвта, ме заболя още повече. Езикът ми вече се движеше в устата, пляскаше като език на стара обувка. Когато следобедът започна да свършва и сенките станаха по-дълбоки, изпълзях от трънливото си укритие. Тръгнах обратно към имението по дълъг и лъкатушещ път. Спрях при едно поточе и измих кръвта от устата си. Когато отидох за вечеря, двамата ми родители се ужасиха от синините по страните ми и почернялото ми ляво око. Майка ми ме попита как е станало, но аз само поклатих глава и дори не се опитах да проговоря. Ядох малко. Люшкащият ми се свободно език ми пречеше. Два пъти го прехапах, преди да се откажа, и останах да седя вторачена в храната, за която копнеех. През следващите пет дни ми беше трудно да ям: усещах езика си като нещо чуждо, което се люшкаше в устата ми.

И все пак, и все пак, бях на пътеката, която бях избрала. А когато болката намаля, се изумих колко свободно мога да движа езика си. Сама в стаята ми, след като майка ми помислеше, че съм заспала, упражнявах думите си на глас. Звуците, които ми бяха убягвали преди, внезапното начало и резкия завършек на думите, с тях вече можех да се справя. Все още не повеждах разговор, но вече беше защото предпочитах така, а не защото не можех. На мама започнах да говоря по-ясно, но само с много тих глас. Защо? Защото се страхувах от промяната, която бях постигнала в себе си. Татко ми вече гледаше на мен с други очи, откакто бе видял, че мога да държа перо. И смътно осъзнавах, че момичетата бяха дръзнали да ме нападнат, защото бях носила розовата рокля, която заявяваше статут по-висок от техния, какъвто според тях не заслужавах. Ако започнех да говоря, дали всичките слуги нямаше да се отдръпнат от мен, включително милата готвачка Нътмег и строгият ни иконом? Страхувах се, че речта ще ме направи още по-презряна, отколкото вече бях. Толкова копнеех за каквато и да било близост. Щеше да е моят провал.

Трябваше да съм научила урока, който ме бе сполетял. Не бях. Бях самотна, а едно самотно сърце има копнежи, които могат да надделеят над здравия разум и достойнство. Лятото напредна, раната в устата ми зарасна и отново започнах да шпионирам другите деца. Отначало стоях на разстояние, но беше твърде обезсърчително да ги гледам отдалече и да не мога да чувам какво си говорят и да не виждам какво правят. Тъй че се научих да отивам преди тях, покатервах се на някое дърво и гледах игрите им отгоре. Мислех се за много умна.

Трябваше да свърши зле и така стана. Онзи ден все още е жив за мен, като сън. Хванаха ме, че ги гледам, понеже кихнах. Отначало ме обкръжиха, за да не мога да сляза, и имах късмет, че жълъдите и шишарките бяха единствените муниции, които Тафи можеше да намери. Накрая реших да се покатеря по-нависоко, за да съм извън обсега му. Но едно дърво, достатъчно тънко, за да се изкатери по него малко дете, е достатъчно тънко и за да го разтърсят три ядосани деца. Известно време стоях вкопчена в люшкащия се връх, а след това паднах — изхвърчах на широка дъга и тупнах по гръб на земята. Лежах безпомощно, останала без дъх и замаяна. Те се смълчаха. Бяха уплашени.

— Убихме ли я? — попита Елм. Чух как Лея вдиша уплашено. И тогава Тафи извика храбро:

— Я най-добре да се уверим!

Това ме извади от шемета. Вдигнах се с олюляване на крака и побягнах. Те зяпнаха след мен и помислих, че ще ме оставят на мира. Но Тафи изрева:

— Дръжте я!

И затичаха след мен, настървени като кучета по заешка диря. Краката ми бяха къси, бях замаяна от падането, а те бяха близо зад мен, викаха и крещяха. Тичах слепешком, с наведена глава, и я покривах с ръце, за да се защитя от камъните, които Тафи грабваше от земята и мяташе все по-точно. Не мислех да избягам към кошарата за агнета. Тичах безшумно като заек, но когато едно едро тяло изведнъж застана пред мен, сграбчи ме и ме вдигна високо, изпищях все едно, че ме убиват.

— Кротко, момиче! — изръмжа ми Лин овчарят. Толкова бързо, колкото ме беше вдигнал, ме пусна, а кучето му тръгна напред и се изпречи срещу преследвачите ми. Бяха по петите ми. Ако Лин го нямаше, щяха да ме хванат в онзи ден и още се чудя дали щяха да ме оставят жива.

Лин сграбчи Тафи отзад за яката, люшна го и го плесна с другата си ръка по задника толкова силно, че Тафи се изви на дъга от удара. Лин го пусна и скочи на двете момичета. Те не бяха толкова близо и почти успяха да се измъкнат, но Лин докопа едната за опашката, а другата за полите. Те оклюмаха, а той им изръмжа:

— Какви ги вършите?! Да гоните мъничко дете, побойници такива! Да ви науча ли какво е някой по-голям от вас да ви напердаши хубаво?

Двете момичета се разреваха. Брадичката на Тафи трепереше, но той стоеше изправен и стиснал юмруци. Седях неподвижно там, където Лин ме беше пуснал. Чак когато се наведе, за да ми помогне да се вдигна на крака, той възкликна:

— О, в името на Еда и Ел, не само че сте глупаци, още по-лошо е! Това е малката господарка, сестрата на самата лейди Копривка! Мислите ли, че ще забрави какво сте ѝ направили днес? Въобразявате ли си, че като станете големи мъже и жени, ще работите в кухните или на нивите, като родителите ви поколения преди вас? Или децата ви след вас? Ако холдър Беджърлок или лейди Моли не накарат родителите ви и вас да се разкарате от земите им още днес, ще се изумя!

— Тя ни шпионираше! — проплака Лея.

— Дебнеше ни! — обвини ме Елм.

— Тя е идиотка, малоумна, и ни зяпа с очи като на призрак!

Последното го каза Тафи. Беше първият път, когато разбрах, че се страхува от мен.

Лин само поклати глава.

— Тя е дъщерята на къщата, тъпаци! Може да ходи където реши и да прави каквото пожелае. Горката мъничка пеперудка! Какво друго да прави? Иска само да си играе.

— Тя не може да говори! — възрази Елм, а Тафи добави:

— Тя е тъпа като галош. Кой играе с идиот? Трябва да я държат вързана вътре, да, и да не се пречка на хората.

Знаех, че повтаря нещо чуто от възрастни.

Лин извърна очи от тях към мен. След първия ми писък не бях издала и звук. Кучката му се върна при мен и аз сложих ръка на косматия ѝ гръб. Пръстът ми потъна дълбоко в копринената ѝ козина и усетих как спокойствието ѝ се вля в мен. Тя клекна до мен, главите ни бяха на едно ниво. Овчарят извърна очи от кучето към децата.

— Добре. Каквато и да е тя, нищо не ви струва да сте добри с нея. Сега, тука ме позатруднихте. Че трябва да кажа на господаря, трябва, но не ми се ще да видя вашите изгонени от местата, които са държали с години. Но ще поговоря с родителите ви. Големи ядове ще си имате тримата, ако е станала някоя беля. Е, малка господарке, я да те видим. Нараниха ли те?

— Не я докоснахме! — викнаха те.

— Не казвай на господаря! Заклевам се, няма да я гоним повече — започна да се пазари Тафи.

Лин беше клекнал пред мен. Махна едно сухо листо, извади един трън от туниката ми и приглади разрошените ми къдрици.

— Е, не плаче. Може да не е много пострадала. Може би. Не си ли пострадало, мъничко?

Изправих рамене и го погледнах в очите. Свих ръцете си отзад и ги стегнах в юмруци, ноктите ми се забиха силно в дланите, за повече кураж. Намерих гласа си. С развързания си наскоро език оформих всяка дума все едно беше дар.

— Благодаря ви най-сърдечно, овчарю Лин. Не съм пострадала. — Той се облещи, а аз изместих погледа си към зяпналите деца. С усилие запазих гласа си спокоен и изрекох всяка дума точно. — Няма да кажа на татко ми и на майка ми. Нито е нужно вие да го казвате. Мисля, че тези деца осъзнаха грешката си.

Гледаха ме онемели. Съсредоточих погледа си върху Тафи все едно изгарях дупки в него с очите си. Той ме изгледа навъсено. Омраза срещна омраза в погледите ни, но неговата беше по-голяма от моята. От какво щеше да се страхува, ако не от омразата ми? Трябваше да си спомня всеки мускул на лицето си, но все пак успях и на лицето ми разцъфна покровителствена усмивка. Проговорих с мил шепот:

— Скъпи Тафи.

Той се облещи. А после изпищя, по-силно, отколкото бях изпищяла аз, обърна се и побягна. Момичетата затичаха след него.

Обърнах се към Лин. Той ме гледаше преценяващо, но не видях неодобрение. Обърна се и се загледа след бягащите деца. Мисля, че говореше по-скоро на кучето, отколкото на мен, когато каза:

— Ще те бият и мачкат, ако мислят, че си тъп скот. Все едно дали си муле, куче или дете. А като разберат, че има ум под плътта, която удрят, се страхуват от теб. И те оставят на мира. Понякога. — Вдиша по-дълбоко и ме изгледа преценяващо. — Трябва вече да си пазиш гърба, господарке. Време е да си имаш куче, така мисля. Говори с татко си за това. Двамата с Паричка можем да намерим добро кутре за теб. Умно кутре.

Поклатих глава и той сви рамене. Стоях загледана след бягащите деца, докато не завиха на ъгъла на зида на градината с билки. Щом се скриха от погледа ми, се обърнах и зарових лице в козината на Паричка. Не плачех. Но треперех и се притисках до нея. Тя извърна глава и ме близна по ухото.

— Грижи се за нея, Паричке.

Гласът на Лин беше дълбок и може би между него и кучето премина нещо повече от онова, което чух. Знаех само, че беше топла, не ме застрашаваше и не се отдръпна от отчаяната ми прегръдка.

Когато най-сетне вдигнах лицето си от козината ѝ, Лин си беше отишъл. Никога няма да узная какво си е помислил за онзи сблъсък. Гушнах за последен път Паричка и тя облиза ръката ми. После, като видя, че нямам повече нужда от нея, затича да намери стопанина си. А аз тръгнах към къщата и към стаята си горе. Мислех за онова, което бях направила. Никое от децата нямаше да посмее да говори за това на родителите си: щеше да им се наложи да обяснят защо казах каквото казах. Реших, че овчарят Лин също ще го запази за себе си. Откъде знаех ли? Беше ми казал да си пазя гърба и ме бе посъветвал да си взема куче. Очакваше да се справя с това сама. И щях.

Обмислих съвета му за кучето. Не. Татко ми щеше да поиска да разбере защо го искам. Не можех да му го кажа, дори и чрез майка.

След сблъсъка ми с децата се вслушах в съвета на Лин. Престанах да ги следя и ги отбягвах, когато можех. Вместо това започнах да вървя като сянка след баща си, за да гледам какво прави по цял ден, докато мама се занимаваше с обичайните ежедневни шетни. Ласкаех се, че той не забелязва малката си сянка, но по-късно щях да открия, че е знаел за мен. Дългите му обиколки из имението, за да наглежда нещата, бяха уморителни за малките ми крака. Ако яхнеше кон, се предавах веднага. Страхувах се от коне, с техните мускулести крака и стряскащото им пръхтене и цвилене. Преди години, когато бях на пет, ме беше качил на един, за да ме научи да яздя. Обзета от ужас се измъкнах от ръцете на баща ми и паднах. Баща ми беше ужасно уплашен и никога повече не се опита да ме научи да яздя. Оправдах се лъжливо пред мама, че ми се струва ужасно невъзпитано да седя на нечий гръб и да очаквам да ме носят насам-натам. А когато мама предаде това обяснение на баща ми, той стана още по-внимателен. Сега, докато вървях по петите му, започнах да съжалявам за това. Макар и да се страхувах от докосването на баща ми и смазващия порой на мислите му в ума ми, все пак исках да знам повече за него. Ако можех да яздя, щях да мога да съм с него. Но да му го кажа създаваше трудности.

Откакто откри, че мога да рисувам, той бе започнал да прекарва повече време с мен. Вечер често носеше работата си в дневната на майка ми. Там вече си имах своя масичка, с лично мои мастила, пера и хартия. Няколко пъти ми беше показвал плесенясали свитъци с избелели илюстрации на растения и цветя и непознати букви. Беше ми казал, че трябва да копирам каквото виждам, но нямах желание да го правя. Имаше твърде много неща, вече събрани в ума ми, цветя, гъби и растения, които бях видяла и исках да ги уловя на хартията. Не споделях манията му да пише отново нещо, което вече е било написано. Знам, че това го разочарова, но беше така.

Татко ми така и не беше разбирал неясното ми ломотене и дори сега не му говорех много. Колебаех се да привлека вниманието му към мен. Дори да съм в една стая с него беше предизвикателство за мен. Когато ме погледнеше или съсредоточеше вниманието си върху мен, самата мощ на мислите му, попиващи в ума ми, ме ужасяваше. Не смеех да му позволя да ме докосне и дори да го погледна в очите ми носеше усещането, че онзи въртоп ме притегля. Тъй че го отбягвах, доколкото можех, макар и да знаех, че това го наранява и наскърбява майка ми.

Въпреки това той започна да се опитва да си играе с мен. Една вечер дойде при огъня без никакви свитъци за копиране. Седна на пода до масичката ми и каза:

— Ела да видиш какво имам.

Любопитството надви страха ми, оставих мастилата си и се доближих плахо до него.

— Това е игра — каза ми той и вдигна кърпа, която покриваше поднос. На него имаше цвете, камъче и ягода. Погледнах го озадачена. Той бързо ги покри отново. — Кажи ми какво видя.

Обърнах се към мама за обяснение. Тя беше на стола си от другата страна на камината и ръцете ѝ бяха заети с някакво плетиво.

Тя вдигна учудено вежди, но ме подкани:

— Какво имаше на подноса, Пчеличке?

Зяпнах я. Тя вдигна укорително пръст и смръщи чело. Проговорих тихо, без да поглеждам към него.

— Швете.

— Какво още, Пчеличке?

— К-камах.

Мама се покашля, подканваше ме да се опитам по-упорито.

— Пуод — добавих аз тихо.

— Какъв цвят цвете? — подкани ме търпеливо татко ми.

— Розов.

— Какъв цвят камък?

— Бял.

— Какъв вид плод?

— Йагова.

— Ягода — поправи ме тихо майка ми. Погледнах я. Знаеше ли, че можех да го изговоря правилно? Не бях сигурна дали искам да говоря толкова ясно пред татко. Още не.

Татко ми се усмихна.

— Добре. Добре, Пчеличке. Запомни ги всички. Да играем ли пак?

Придърпах се по-близо до краката на майка. Погледнах я умолително, за да ме спаси.

— Странна игра е — подхвърли тя, усетила притеснението ми.

Татко ми се засмя.

— Знам. Често я играех със Сенч. Добавяше още и още неща на подноса или добавяше едно и махаше друго, а аз трябваше да кажа кое липсва. Тренираше очите ми. — Въздъхна. Опря лакът на коляното си и отпусна брадичка на ръката си. — Не знам никакви истински игри. Нямах много възможност да играя с други деца. — Погледна ме и махна безпомощно с ръка. — Просто исках да… — Въздъхна и замълча.

— Това е добра игра — каза мама решително. Стана и ме изненада, като седна на пода до него. Придърпа ме към себе си и ме прегърна. — Хайде да играем пак — каза и разбрах, че седна до мен, за да ми даде кураж, защото искаше да играя с татко. Тъй че го направих. Редувахме се, мама и аз, докато татко вадеше още и още предмети от една кожена торба. На девет предмета мама вдигна ръце. Аз продължих да играя, забравила страха си от него и съсредоточена само върху подноса.

Дойде един момент, когато баща ми каза, не на мен, а на майка ми:

— Това е всичко, което имам.

Вдигнах очи и огледах стаята. Родителите ми изглеждаха смътни все едно ги гледах през мъгла или от голямо разстояние.

— Колко беше това? — попита мама.

— Двайсет и седем — каза тихо баща ми.

— Колко можеше да направиш като дете? — попита го мама тихо. В гласа ѝ имаше трепет.

Татко ми си пое дъх.

— Не двайсет и седем — призна той. — Не и на първия ми опит.

Спогледаха се. После погледите им се върнаха на мен. Примигнах и усетих, че леко се олюлявам.

— Мисля, че е крайно време да си ляга — заяви майка ми със странен тон. Татко ми кимна мълчаливо. Бавно започна да прибира предметите в торбата. С пъшкане, заради болките в ставите, мама се изправи. Отведе ме до леглото ми и седя до мен, докато заспах.

В един ден с ведро синьо небе, осеяно с пухкави бели облаци, с лек вятър, който разнасяше мириса на лавандула и пирен, с майка ми се бяхме залисали в градината ѝ. Слънцето беше подминало зенита, цветята лъхаха нежното си ухание около нас. И двете бяхме клекнали. Работех с лопатката си, издялкана от татко ми да се намества в ръката ми, разрохвах пръстта около най-старите лехи лавандула. Майка ми подкастряше с ножици буйно израсналите растения. Спираше от време на време, за да си поеме дъх и да потърка рамото и шията си.

— Ох, толкова се уморявам с това стареене — каза тя. Но после ми се усмихна и посочи: — Виж пчелата на този цвят! Срязах стръка, а тя още не иска да се махне. Е, може да я оставим да се повози.

Имаше голям кош, в който да събира подкастреното, и го влачехме зад нас по лавандуловата леха. Беше приятна, благоуханна работа и бях щастлива. Мама също. Знам го. Говореше за стари лентички плат, които пазеше в коша си за шиене, и ми каза, че щяла да ми покаже как да правя лавандулови шишета, които ще задържат миризмата и могат да се поставят в раклите ни за дрехи.

— Трябва да срежем стръковете дълги, защото ще ги сгъваме над цветовете, а после ще оплетем лентичките около стръковете да ги държат. Ще са хубави, благоуханни и полезни. Също като теб.

Засмях се, и тя също. После спря, както работеше, и си пое дълбоко дъх. Люшна се назад, усмихна се и пак се оплака:

— Такъв бодеж имам в хълбока… — Потърка ребрата си, а после ръката ѝ продължи нагоре и до рамото. — И лявата ми ръка толкова боли… Човек да си помисли, че трябва да е дясната, защото тя върши всичката работа. — Хвана се за ръба на коша и се надигна, за да стане. Но кошът се обърна, тя загуби равновесие и се просна в лавандулата, смачка храстите под себе си. Сладкият мирис ме лъхна. Мама се превъртя на гръб и се намръщи, бръчици набраздиха челото ѝ. Пресегна се с дясната си ръка, вдигна лявата и я погледна някак учудено. Когато я отпусна, тя падна до нея. — Е, това е толкова глупаво… — Гласът ѝ беше тих и завален. Тя замълча и вдиша по-дълбоко. С дясната си ръка ме потупа по крака. — Само да си поема дъх за малко — каза пак така завалено. Вдиша хрипливо и затвори очи.

После умря.

Пропълзях в лавандулата и докоснах лицето ѝ. Наведох се и опрях глава на гърдите ѝ. Чух последния удар на сърцето ѝ. След това дъхът ѝ излезе на въздишка и всичко в нея затихна. Вятърът духаше леко и пчелите жужаха усърдно в цветята. Тялото ѝ все още беше топло и все още миришеше като мама. Прегърнах я и затворих очи. Отпуснах глава на гръдта ѝ и се зачудих какво ще стане с мен сега, след като жената, която толкова ме беше обичала, си беше отишла.

Денят тъкмо захладняваше, когато баща ми дойде да ни потърси. Беше ходил на пасищата за овце, разбрах, защото носеше в дясната си ръка букет рози, които растяха по пътеката. Дойде до дървената порта в ниския каменен зид, който ограждаше градината, погледна ни и разбра. Разбра, че е мъртва, преди да е отворил портата. Все пак затича към нас, сякаш можеше да догони мига, в който все още не беше твърде късно. Смъкна се на колене до тялото ѝ и притисна ръцете си в нея. Задиша силно и хвърли сърцето си в нея, докато търсеше в плътта някакъв признак на живот. Притегли ме към себе си и разбрах каквото разбра и той. Беше си отишла безвъзвратно.

Притисна ни двете до себе си, отметна глава и зави. Челюстите му се разтвориха широко, лицето му се извърна към небето и жилите на шията му се издуха.

Не издаде звук. Но скръбта, която се изливаше от него и към небето, нахлу в мен и ме задави. Удавих се в нея. Сложих ръце на гърдите му и се помъчих да се избутам от него, но не можах. От невъзможно далече усетих сестра си. Блъскаше по него и настояваше да разбере какво не е наред. Имаше други, които никога не бях срещала, викаха в ума му, предлагаха да пратят войници, да влеят сила, да направят за него всичко, което бе възможно да се направи. Но той не можеше дори да изкаже болката си.

Майка ми е! — осъзна изведнъж сестра ми. И: Оставете го намира. Оставете ни на мира! — заповяда на всички, и те се отдръпнаха като вълна.

Но скръбта му все още кипеше, буря, която ме блъскаше със свирепи ветрове и от която не можех да избягам. Загърчих се диво, знаех, че се боря да не полудея и може би — за живота си. Не мисля, че дори съзнавах, че ме държи заклещена между тътнещото си сърце и изстиващото тяло на майка ми. Измъкнах се изпод ръката му, паднах по гръб на земята и останах да лежа там, зяпнала като риба на сухо.

Малката дистанция, която бях спечелила от него, не беше достатъчна. Запокитена бях във вихрушка от спомени. Целувка, открадната на стълбище. Първия път, когато бе докоснала ръката му и не беше случайност. Видях мама, тичаща по бряг от черен пясък и камък. Познах океана, който никога не бях виждала. Червените ѝ поли и сини шалове, които плющяха във вятъра, и тя се смееше през рамо, докато татко ми я гонеше. Сърцето му се беше разтуптяло от радост при мисълта, че може да я догони, че може игриво да я задържи в прегръдката си, та дори само за миг. Бяха деца, видях изведнъж, играещи си деца, само няколко години по-големи, отколкото бях аз. Изобщо не бяха пораснали, нито един от двамата. През целия им живот тя бе останала за него момичето, онова възхитително момиче, само мъничко по-голямо от него, но толкова земна и мъдра, и толкова женствена към всичко, което бе толкова мъжко в живота му.

— Моли! — извика той, думата изведнъж се изтръгна от него. Но нямаше дъх, за да я извика; изпъшка я. Рухна над тялото ѝ разплакан и зашепна: — Толкова съм сам. Толкова съм сам. Моли. Не може да те няма. Не може да съм толкова сам!

Не му проговорих. Не му напомних, че все още си има мен, че не е така, както казва. Все още си имаше и Копривка, и Сенч, и Предан, и Шишко. Но тогава узнах сърцето му; не можех да не го узная, докато чувствата бликаха от него като кръв от смъртоносна рана. Скръбта му отразяваше моята точно. Никога повече нямаше да има някой като нея. Никога повече нямаше да има някой, който да ни обича толкова пълно — и с толкова малко основание. Предадох се на скръбта му. Проснах се на земята и загледах помръкващото небе, а звездите започнаха да изникват в синята тъма.

Една кухненска слугиня ни намери там, изпищя от ужас и затича към къщата да доведе помощ. Слугите дойдоха с фенери, уплашени от господаря в неистовата му скръб. Но нямаше нужда да са предпазливи. Всичката му сила го беше оставила. Не можеше дори да се вдигне, както беше на колене, дори когато издърпаха тялото ѝ от прегръдката му, за да го приберат в къщата.

Чак когато посегнаха и за мен, той се изправи.

— Не — каза и в онзи момент заяви правото си над мен. — Не, тя е моя, вече. Кутре, ела тук, при мен. Аз ще те занеса.

Стиснах зъби, щом ме взе. Задържах тялото си вцепенено и изправено, както правех винаги, когато ме държеше, и гледах встрани от лицето му. Не можех да го понеса, нито можех да понеса чувствата му. Но истината беше над мен и трябваше да я изрека. Затаих дъх и прошепнах в ухото му стиховете от моя сън.

Щом падне в пръстта от умора пчелата,

пеперудата идва и променя нещата.

11.

Последният шанс

Права си в догадката си. Не съм казал всичко, което знам за онова събитие, но по един или друг начин съм споделил със Сенч толкова, колкото вярвам, че е безопасно да се сподели. Ето защо това, което ще повторя тук, е само за очите на Майсторката на Умението. Колкото и да обичаме и двамата стареца, знаем, че е склонен да се излага на риск в преследването на знание.

Първото, което трябва да се запомни, е, че изобщо не бях истински там, лично. Сънувах и в съня си вървях с Умението. Но като високо надарена в сънищата Умение, точно ти от всички хора ще знаеш, че каквото видях там, го видях през очите на крал Искрен.

В съня ми бяхме в един рухнал град. Той все още таеше спомени, както вече разбираме, че таят някои от градовете на Праотците. Видях го както е бил, пълен с извисяващи се кули и изящни мостове и гъмжащ от тълпи с яркоцветни дрехи. И го видях както Искрен го преживя, студен и мрачен, улиците неравни и всяка паднала стена — риск, който трябва да преодолее. Зъл вятър навяваше пясък; той наведе глава и закрачи с усилие към една река.

Възприех я като река. Но не беше вода. Беше Умение, като течен поток, като разтопено злато или дори течащо червено желязо. За мен сякаш излъчваше черна светлина. Но в съня ми беше нощ и зима. Имаше ли изобщо цвят? Не мога да ти кажа.

Но си спомням как моят крал, измършавял като плашило, коленичи на брега и непреклонно потопи длани и ръце във веществото. Споделях болката му, защото се заклевам, то изяждаше плътта и мускулите от костите му. Но когато ги издърпа от онова течение, дланите и ръцете му бяха посребрели с чисто Умение, с магия в най-силната ѝ и могъща форма.

Ще ти кажа също, че му помогнах да се удържи да не се хвърли в онзи поток. Вдъхнах му силата да се отдръпне от него. Ако истински съм бил там, в плът, не мисля, че щях да съм имал силата на волята да устоя на изкушението самият аз да се удавя в него.

Тъй че за себе си съм благодарен, че не знам пътя до онова място. Не знам как Искрен се озова там. Не знам как отиде оттам до кариерата. Подозирам, че използва стълбовете на Умението, но кои и какъв символ носеха, не знам и не желая да знам. Преди много години Сенч ме помоли да пътувам през стълбовете с него, да се върнем до Каменните дракони и оттам до кариерата, да открием какво може да е използвал крал Искрен. Тогава му отказах и след това продължавах да му отказвам.

Заради безопасността на всички, моля те да запазиш това знание само за себе си. Унищожи този ръкопис, ако искаш, или го скрий там, където можеш да го намериш само ти. Искрено се надявам, че обектът е някъде много, много далече, достижим само през низ от пътувания през стълбове, които никой от нас никога няма да предприеме. Малкото магия на Умение, с която сме се научили да боравим, би трябвало да ни е достатъчна. Нека не търсим сила, която надвишава благоразумието ни да я използваме.

От неизпратен свитък от Фицрицарин Пророк до Майсторката на Умението Копривка

Има краища. Има начала. Понякога те съвпадат, като краят на едно нещо бележи началото на друго. Но понякога просто има дълго пространство след един край, време, когато сякаш всичко е свършило и нищо друго не може изобщо да започне. Когато моята Моли, пазителката на сърцето ми още от момче, умря, беше така. Тя свърши, но нищо друго не започна. Нищо нямаше, което да измъкне ума ми от онази пустота, нищо, което да облекчи болката ми, нищо, което да придаде смисъл на смъртта ѝ. Вместо това смъртта ѝ превърна всички други краища, които бях преживял някога, в прясна рана.

В дните, които последваха, бях безполезен. Копривка дойде бързо, пристигна преди да е минала първата нощ, водеше Стабилен и Ридъл. Сигурен съм, че беше пътувала през камъните, както и те. Синовете на Моли и Бърич, с жените и децата им, се появиха възможно най-бързо. Пристигнаха други опечалени, които вероятно съм поздравил, хора, на които сигурно съм благодарил за проявеното внимание. Може би съм го направил. Представа нямам какво съм правил през онези дълги дни. Времето като че ли не отминаваше, а се влачеше и влачеше. Къщата беше пълна с хора, говореха и се хранеха заедно, ядяха и си говореха заедно, плачеха и се смееха, и си споделяха спомени за времена, в които не съм бил част от живота на Моли, докато не се оттеглех в самотата си в спалнята и не залостех вратата. Но отсъствието на Моли бе по-голямо от присъствието на когото и да било. Всяко от големите ѝ деца скърбеше за нея. Рицарин плачеше, без да се срамува. Пъргав обикаляше с празни очи, докато Чевръст просто си седеше смълчан. Стабилен и Пламен като че ли пиеха много, нещо, което щеше да натъжи Моли, ако го видеше. Справедлив беше станал сериозен млад мъж и излъчваше тъмна аура на самотност, много напомняща за Бърич. Все пак тъкмо той се зае с грижите за братята и сестра си. Ридъл също беше тук, витаеше на заден план като призрак. Говорихме веднъж, късно през нощта, и с добро намерение той се опита да ме увери, че след време скръбта ми щяла да мине и животът ми щял да започне отново. Исках да го ударя и мисля, че това пролича на лицето ми. След това се избягвахме един друг.

Предан, Елиания, принцовете и Кетрикен бяха в Планинското кралство, тъй че присъствието им ми беше спестено. Сенч изобщо не дойде за погребението — не че очаквах да ни посети. Почти всяка вечер го усещах на ръба на ума си, подканящ, но не натрапчив. Това ми напомни как открехваше тайната врата към кулата си и ме чакаше, когато бях момче. Не се пресягах към него, но той знаеше, че го усещам, и бях благодарен за дискретността му.

Но изброяването кой е дошъл и кой не създава впечатлението, че съм забелязвал или ме е интересувало. Живеех със скръбта си; спях мъка, ядях тъга и пиех сълзи. Пренебрегвах всичко останало. Копривка влезе в ролята на майка си: ръководеше всички неща с привидна лекота, докато се съветваше с Ревъл по осигуряването на места за спане за пристигащите хора и координираше с готвачката Нътмег ястията и хранителните припаси. Зае се да съобщи на всеки, който трябваше да бъде уведомен, за смъртта на Моли. Просто се превърна в мъжа на къщата, даваше указания на ратаите в конюшните и на слугите, посрещаше и изпращаше. С всичко, което не трябваше да се заповядва, а да се свърши, се оправяха Ревъл и Ридъл. Не можех да им помогна. Не можех да направя нищо за никого, дори за себе си.

Някак си всички необходими неща бяха направени. Подрязах си косата за траура, а някой трябваше да е срязал тази на детето. Пчеличка приличаше на четка за конски копита, когато я видях, клечица, цялата загърната в черно, с пухкава бяла четина, щръкнала на малката ѝ глава. Празните ѝ сини очи бяха мъртви. Копривка и момчетата бяха настояли, че майка им е искала да бъде погребана. Като Търпение преди нея, беше пожелала да не бъде изгорена, а да се върне в земята, която храни всички неща на света. Заровена в земята. Това ме смрази. Не бях знаел. Никога не бях говорил с нея за такива неща, никога не бях мислил, нито си бях представял време, когато тя няма да е тук. Жените винаги надживяват съпрузите си. Всички го знаят. Бях разчитал на това. А съдбата ме беше измамила.

Погребването ѝ беше тежко за мен. Щеше да ми е по-лесно да видя, че изгаря на клада, да знам, че си е отишла, отишла си е завинаги и е недостижима, вместо да мисля за нея увита само в покров и положена във влажната пръст. Ден след ден ходех на гроба ѝ и съжалявах, че не бях докоснал страната ѝ още веднъж, преди да я сложат в черната пръст. Копривка засади растенията, които щяха да открояват мястото за вечен отдих на майка ѝ. Ежедневно, когато го навестявах, виждах отпечатъците от малките крачета на Пчеличка. Нито един плевел не смееше да покълне.

Малко виждах от Пчеличка, освен отпечатъците от стъпалата ѝ. Отбягвахме се един друг. Отначало изпитвах чувство на вина, че в дълбините на собствената си скръб бях изоставил детето си. Ходех да я търся. Но щом влезех в някоя стая, тя я напускаше. Или се скриваше някъде, колкото може по-далече от мен. Дори когато ме потърси в личната ми бърлога късно през нощта, не потърси мен, а самотата, която стаята даваше и на двама ни. Влезе в онази светая светих като мъничък призрак с алена нощница. Не проговорихме. Не я накарах да се върне в безсънното си легло, нито ѝ предложих празни обещания, че всичко рано или късно ще се оправи. В бърлогата ми се свихме отделно като попарени кутрета. Знаех, че вече не мога да понеса да съм в работната стая на Моли. Подозирам, че Пчеличка изпитваше същото. Отсъствието на майка ѝ беше по-силно в онази стая, отколкото където и да е другаде в къщата. Защо се отбягвахме един друг? Най-доброто обяснение, което мога да предложа, е сравнение. Когато държиш изгорената си длан близо до огъня, болката пламва отново. Колкото по-близо бях до Пчеличка, толкова по-остра ставаше болката ми. Мисля, че в набръчканото ѝ личице и треперещата ѝ долна устна прочитах същото чувство у нея.

Пет дни след като погребахме Моли повечето опечалени си стегнаха багажа и напуснаха Върбов лес. Хеп не беше дошъл — беше далече във Фароу. Не знам как бе получил вестта толкова бързо, но ми отговори със съобщение по птица до гълъбарниците на Бъкип, а оттам ми го донесе бегач. Хубаво беше да чуя вест от Хеп, но също толкова се радвах, че не беше дошъл. Имаше и други писма, които дойдоха по различни начини. Едното беше от Кетрикен в Планинското кралство, скромна бележка на проста хартия, написана от собствената ѝ ръка. С Предан си бяхме докоснали умовете и той знаеше, че няма какво да се каже. От лейди Фишър, бивша Старлинг, дойде писмо, елегантно изписано на фина хартия, с най-сърдечни слова. По-грубо писмо получих от Уеб. Писмата казваха това, което подобни писма казват винаги. Може би думите помагат на други, когато скърбят. За мен бяха само думи.

Момчетата на Моли имаха ферми и работа, и семейства и жива стока, за които да се грижат. Лятото не оставя на човек, който се препитава от земята, някакво време да стои бездеен. Имаше много плач, но също така мили възпоминания и добродушния смях, който донесоха със себе си. Копривка кротко ме помоли за няколко неща за спомен, тъй че всеки от братята ѝ да си вземе по нещо. Помолих я тя да го направи, като казах, че не ме бива за тази задача и че без жената нейните вещи значат малко за мен. Едва по-късно щях да осъзная колко егоистично е било това решение — да оставя цялата тежест на раменете на по-голямата си дъщеря.

Но тогава бях вцепенен и зашеметен, неспособен да мисля за когото и да било, освен за себе си. Моли беше моята сигурност, моят дом, моят център. След като вече я нямаше, буквално се чувствах на парчета, все едно сърцевината ми се е взривила и късчетата от мен са хвърлени на вятъра. Почти през целия ми живот Моли я беше имало. Дори когато не можех да съм с нея, дори болката да я гледам отдалече, докато отдаваше живота и любовта си на друг мъж, дори онази болка беше безкрайно повече за предпочитане от пълното ѝ отсъствие в моя свят. В годините, докато бяхме разделени, винаги можех да мечтая за „един ден“. Сега всичките ми мечти бяха свършили.

Няколко дни след смъртта ѝ, когато къщата се беше опразнила от гости и допълнителният персонал, който Ревъл беше наел, също бе напуснал, Копривка дойде при мен в личния ми кабинет. Задълженията ѝ в Бъкип я зовяха. Трябваше да се връща и не я обвинявах, защото знаех, че не може да направи тук нищо повече, което да подобри каквото и да било. Когато влезе, вдигнах очи и внимателно оставих перото настрани. Да записвам мислите си винаги е било моето убежище. Онази нощ бях писал страница след страница, като изгарях всяка почти веднага след като я довършех. Не е задължително в ритуалите да има някакъв смисъл. При камината, на едно сгънато одеяло, Пчеличка се беше свила на кълбо като котенце. Извитият ѝ гръб беше обърнат към мен, лицето ѝ — към огъня. Беше посред нощ и не си бяхме казали нито дума.

Копривка бе изтощена. Плачът беше зачервил очите ѝ, а бляскавата ѝ грива на черни вълни се беше смалила до къдрава шапчица. От нея кръговете под очите ѝ изглеждаха по-тъмни и тънкото ѝ лице по-костенобяло. Простият син халат, който носеше, беше провиснал и осъзнах колко много е отслабнала.

Гласът ѝ беше пресипнал.

— Трябва да се върна в Бъкип утре. Ридъл ще ме придружи.

— Знам — отвърнах. Не ѝ казах, че за мен ще е облекчение да остана сам, за да мога да скърбя толкова неистово, колкото имах нужда, и никой да не бъде свидетел. Не ѝ казах, че се чувствам ограничен, сдържан от възпитание в място, където не мога да изразя мъката, която изпитвам. Вместо това ѝ казах: — Знам, че сигурно се чудиш. Знаеш, че върнах Шута от другата страна на смъртта. Сигурно се чудиш защо позволих майка ти да си отиде.

Бях си мислил, че думите ми ще отключат затаения ѝ гняв. Но тя изглеждаше ужасена от тях.

— Това е последното, което бих желала! Или което щеше да иска тя! На всяко същество е дадено и място, и време, и когато това време свърши, трябва да ги оставим да си отидат. Веднъж с мама говорихме ясно за това. Бях дошла при нея за Шишко. Знаеш как е той, как го болят ставите. Помолих я за мехлема, който Бърич правеше за момчетата, когато си разтеглят мускули, и тя ми смеси малко. Мила Еда, поредното нещо, което си отиде! Защо изобщо не го записах? Толкова много знаеше тя, толкова много знаеше той, а отнесоха всичко в гроба със себе си.

Не ѝ казах, че знам рецептата по-добре от всеки друг. Несъмнено Бърич беше предал познанията си и на своите синове. Не беше време да говорим за тези неща. Забелязах, че на кутрето на дясната ми ръка има мастило. Винаги успявам да се оцапам с мастило, когато пиша. Взех изтривалката за пера и го избърсах.

— Какво каза Моли за Шишко? — осмелих се да попитам.

Копривка се върна при себе си, сякаш беше вървяла далече по някоя помръкваща пътека.

— Само, че е милост да направиш една болка поносима, но не и да принуждаваш някого да остане в този живот, когато работата на тялото му е приключила. Предупреждаваше ме да не използвам Умението върху него. Казах ѝ, че той е много по-силен в тази област от мен и че е по-способен да насочи този талант към себе си, ако го пожелае. Но не го желае. Тъй че ще уважа избора му. Но знам, че Сенч се възползва от тази магия. Поддържа се толкова енергичен, колкото беше при първата ни среща.

Гласът ѝ заглъхна, но ми се стори, че чух незададения ѝ въпрос.

— Не го правя — казах ѝ откровено. — Никога не съм желал да остана млад и да гледам как майка ти остарява и си отива от мен. Не. Ако можех да се състарявам с нея, Копривке, щях да го правя. Все още нося последствията от онова безумно изцеряване с Умение, които ми направи нашата котерия. Ако можех, щях да го спра. Подновява ме, след като не бих искал да го прави. Разтегна рамо, докато върша нещо, и същата нощ губя плът, а тялото ми изгаря, докато се поправя. Събуждам се вълчи гладен и съм уморен цяла седмица. Но рамото ми се е изцерило. — Хвърлих последната изписана страница в огъня и го разрових с машата. — Ето. Сега знаеш.

— Вече го знаех — каза тя язвително. — Мислиш ли, че майка не го знаеше? Престани. Никой не те обвинява за нейната смърт, нито трябва да се чувстваш гузен, че не я следваш. Тя нямаше да иска това. Обичам те заради живота, който ѝ даде. След като баща ми… след като Бърич умря, мислех, че никога повече няма да се усмихва. А когато откри, че ти си жив, след като толкова дълго те беше оплаквала като мъртъв, мислех, че никога няма да престане да е гневна. Но ти се върна при нея и беше достатъчно търпелив да я спечелиш отново. Беше добър за нея и тя живя последните си години точно както желаех да е бил целия ѝ живот.

Вдишах хрипливо. Исках да ѝ благодаря, но не можех да намеря думи. Не беше нужно. Тя се пресегна и ме потупа по ръката.

— Тъй. Значи, ще си заминем на заранта. Бях малко изненадана като разбрах, че Пчеличка си няма пони и като че ли изобщо не е запозната с язденето. На девет години и не може да язди! Бърич ме сложи на кон, когато бях… ами, просто не мога да си спомня време, когато не съм могла да яздя. Когато се опитах да сложа Пчеличка на кон, тя упорстваше, бореше се с мен и се смъкна от другата страна на коня колкото може по-бързо. Тъй че пътуването ни до Бъкип ще е интересно за мен. Достатъчно малка е, мисля, че ще мога да я побера в кош на някое от товарните животни и да я уравновеся с дрехите и играчките ѝ. Или някои от тях. Бях напълно изумена, че такова малко дете може да има толкова много играчки и толкова много дрехи.

Имах чувството, че изпускам нещо.

— Пчеличка? Защо ще водиш Пчеличка в Бъкип?

Тя ме изгледа раздразнено.

— Къде другаде да я заведа? И Рицарин, и Чевръст предложиха да я вземат, въпреки че Чевръст няма дори жена, която да му помага с нея. Отказах и на двамата. Нямат представа с какво искат да се заемат. Аз поне имам опит с Шишко. Мисля, че с времето ще мога да проникна през мъглата ѝ и да получа някакво разбиране за нея.

— Мъглата ѝ — повторих глупаво.

По-голямата ми дъщеря ме погледна.

— Тя е на девет. Би трябвало вече да говори. А не може. Често бърбореше на майка, но дори и това не съм чувала да прави напоследък. След като майка си отиде, кой ще може да разбира горкото мъниче? Чудя се дали изобщо знае, че майка умря. Опитвах се да поговоря с нея за това, но тя само ми обръща гръб. — Копривка въздъхна тежко. — Не знам колко изобщо схваща каквото и да било. — Погледна ме и заговори колебливо. — Знам, че майка нямаше да одобри, но трябва да попитам. Използвал ли си някога Умението в опит да докоснеш ума ѝ?

Поклатих бавно глава. Не следях нишката на мисълта ѝ. Опитах се да направя връзка.

— Моли не желаеше да го правя, така че не съм. Още преди години открих опасностите от докосването на деца с Умение. Не помниш ли?

Това изтръгна малко усмивка от нея.

— И Предан, и аз си го спомняме добре. Но мислех, че след години мълчание от страна на дъщеря ти най-малкото си се опитал да видиш дали има ум.

— Разбира се, че има! Тя е едно много умно малко същество. Понякога тревожещо умна! И говори, когато благоволи. Просто не е много ясна. Или толкова често, колкото би очаквал човек. — Копривка май никога не беше виждала малката си сестра да шие проба на коляното на майка им или да застане на масата, за да вземе свещи от стойките им. При идванията и заминаванията си беше виждала Пчеличка само като едно мъничко и свенливо дете, кротко и бдително. А сега беше нямо дете, свито на кълбо. Станах, закрачих из стаята, а след това се наведох над по-малката си дъщеря. — Хайде, Пчеличке — казах импулсивно, но в мига, в който я докоснах по гръбчето, тя се вцепени, изпъна се като изсушена на слънце риба, после се дръпна от допира ми и отново се сви, извърнала лице от мен.

— Остави я на мира — каза твърдо Копривка. — Фиц, хайде да си говорим откровено. Ти си в дълбока скръб и точно сега не можеш да мислиш за нищо извън себе си. Дори преди да се случи това не беше… ами, загрижен за дъщеря си. Не можеш да се грижиш за нея. Ако не те познавах добре, щях да кажа, че тя се страхува от теб. Знам, че не ти е присъщо да си жесток с децата. Тъй че ще кажа ясно само, че тя не иска да я докосваш. Тогава как изобщо ще се грижиш за нея? Ще трябва да тръгне с мен утре. В Бъкип има много гледачки, а както видях през последните няколко дни, тя всъщност няма нужда от много грижи. Щом я облекат, се храни, знае как да не се оцапа и изглежда доволна да седи и да гледа огън. Някои от жените, които се грижат за Шишко, биха били добър избор според мен, особено някоя, която вече е по-стара и търси по-простичка служба. — Копривка придърпа един стол до огъня и седна. Наведе се, за да пипне сестра си. Детето се дръпна и Копривка я остави. Пчеличка намери любимото си място до камината и сви крака под халата си. Видях как малкото телце се отпусна, щом скръсти ръце и погледът ѝ се изгуби в играта на пламъците. В безопасност. Безопасност, каквато нямаше да има в Бъкип. Помислих дали да я пусна да отиде със сестра си. Идеята не ми харесваше. Егоистично ли беше да я задържа при мен? Не бях сигурен.

— Ще са жестоки с нея там — казах бавно.

— Не бих наела жена, която може да е жестока! Толкова лошо мнение ли имаш за преценката ми? — Копривка се ядоса.

— Не гледачката ѝ. Децата в цитаделата. Когато почне уроците си, ще я кълват за това, че е малка и бледа. Ще я щипят по време на храна. Ще ѝ взимат сладкишите, ще я гонят по коридорите. Ще ѝ се подиграват. За това, че е различна.

— Другите деца? Уроци? — Копривка ме гледаше невярващо. — Отвори си очите, Фиц. Уроци по какво? Обичам я с такава нежност, с каквато изобщо може да обича човек, но един удобен и безопасен живот е най-доброто, което можем да ѝ осигурим. Не бих я пратила на уроци, нито бих я слагала на маса, където може да ѝ се подиграват или да я щипят. Ще я държа в безопасност в стаята ѝ, близо до моята. Нахранена, облечена и чиста, с простичките ѝ малки играчки. Това е най-доброто, което можем да ѝ предложим, и всичко, което знае да поиска от живота.

Зяпнах я изумен от думите ѝ. Как можеше да гледа на Пчеличка така?

— Смяташ, че е малоумна?

Тя изглеждаше стъписана от това, че го отричам. Намери обаче твърдост в себе си и ми отвърна:

— Случва се. Не е нейна вината. Не е твоя вина. Това е нещо, от което не можем да се крием. Беше родена късно в живота на майка ми и се роди мъничка. Такива деца рядко имат… растящ ум. Остават си деца. И през остатъка от живота ѝ, все едно дали къс или дълъг, някой трябва да се грижи за нея. Тъй че най-добре ще е да…

— Не. Тя ще остане тук. — Бях непреклонен. И стъписан, че Копривка може да предлага друго. — Каквото и да мислиш, въпреки странното ѝ поведение, тя има блестящ ум. А дори и да беше малоумна, отговорът ми щеше да е същият. Върбов лес е всичко, което е познавала. Знае как да се оправя из къщата и дворовете, и слугите я приемат. Не е глупава, Копривке, нито малоумна. Малка е и да, различна е. Може да не говори често, но говори. И прави най-различни неща. Шие, грижи се за кошерите, плеви градините, пише в малката си книжка. Обича да е навън. Обича да е свободна да прави каквото пожелае. Следваше Моли навсякъде.

По-голямата ми дъщеря само ме зяпаше. Пак погледна Пчеличка и попита невярващо:

— Това мъничко дете шие? И може да се грижи за кошер?

— Майка ти би трябвало да ти е писала, разбира се… — Думите ми заглъхнаха. Писането беше задача за Моли. А самият аз едва в последната година бях видял ярката искра на разум у детето си. Защо трябваше да смятам, че Копривка го е знаела? Не бях го споделил с нея, нито със Сенч или с когото и да било в Бъкип. Отначало се боях да се радвам преждевременно. А след играта ни със запомнянето не смеех да споделя знанието за дарбите на детето със Сенч. Все още бях сигурен, че той бързо ще намери начин да я използва.

Копривка клатеше глава.

— Майка я обожаваше. Хвалеше я за разни неща, които изглеждаха… добре. Ясно беше, че копнееше отчаяно Пчеличка да е… — Гласът ѝ заглъхна, след като не можеше да се накара да изрече думите.

— Тя е едно много способно малко момиче. Питай слугите — казах и се зачудих колко от способностите на Пчеличка са видели. Върнах се до писалището си и се смъкнах в стола. Всичко това беше без значение. — Така или иначе, няма да замине с теб, Копривке. Тя е моя дъщеря. И е редно да остане с мен.

Да ѝ кажа такива думи! Тя се вторачи в мен и присви устни. Би могла да ми отвърне с нещо жестоко. Но не го направи. Щях да върна думите си, ако можех; трябваше да намеря друг начин да изразя мисълта си. Но вместо това добавих откровено:

— Веднъж се провалих с това задължение, с теб. Това ще е последният ми шанс да го изпълня както трябва. Тя остава.

Копривка помълча малко, а след това заговори с нежност:

— Знам, че намеренията ти са добри. Възнамеряваш да постъпиш добре с нея. Но, Фиц, просто се съмнявам, че го можеш. Точно както сам казваш: никога не си се грижил за толкова малко дете като нея.

— Хеп беше по-малък от нея, когато го взех!

— Хеп беше нормален. — Не мисля, че искаше думата да прозвучи толкова грубо.

Станах. Заговорих твърдо на по-голямата си дъщеря.

— Пчеличка също е нормална. Нормална за това, което е. Тя ще остане тук, Копривке, и ще запази мъничкия си живот такъв, какъвто е. Тук, където са спомените за майка ѝ.

Копривка се разплака. Не от скръб, а защото бе ужасно уморена и все пак знаеше, че ще ми се опълчи и това ще ме нарани. Сълзи потекоха по лицето ѝ. Не изхлипа. Видях, че е стиснала челюсти, и знаех, че няма да отстъпи от решението си. Както знаех, че няма да ѝ позволя да ми отнеме Пчеличка. Някой щеше да се прекърши. Не можеше и двамата да спечелим в това.

— Трябва да бъда до малката си сестра. Майка ми щеше да очаква това от мен. И не мога да позволя да остане тук — заяви тя. Погледна ме и прочетох в очите ѝ съчувствие за това, което знаеше, че изпитвам. Съчувствие, но не милост. — Може би ако намеря добра гледачка за нея в Бъкип, би могла да придружава от време на време Пчеличка да се връща тук и да погостува — добави тя неуверено.

Усетих надигащия се в мен гняв. Коя беше тя да оспорва, че съм способен да направя това? Отговорът дойде като студена вода, плиснала в лицето ми. Беше дъщерята, която бях изоставил, за да мога да служа на своя крал. Дъщерята, отгледана от друг мъж. Повече от всеки друг на света имаше правото да вярва, че съм некадърен родител. Извърнах очи от двете си дъщери.

— Ако я вземеш, ще съм сам тук. — Думите прозвучаха толкова самосъжалително, че мигновено се разкаях за тях.

Копривка заговори тихо и по-нежно, отколкото заслужаваше подобен егоизъм.

— Тогава отговорът е ясен. Затваряш Върбов лес. Оставяш персонала да го поддържа. Стягаш си багажа. Връщаш се с мен в замъка Бъкип.

Отворих уста да отвърна и не можах да измисля какво да кажа. Никога дори не бях обмислял идеята, че един ден бих могъл да се върна в Бъкип. Сърцето ми почти подскочи при тази мисъл. Не беше нужно да стоя пред тази бездна на самотата. Можех да избягам от нея. В Бъкип щях отново да виждам стари приятели, коридорите на замъка, кухните, парилните, конюшните, стръмните улици на градчето…

Също толкова внезапно ентусиазмът ми умря. Без Моли, без Бърич, без Искрен, без Умен. Без Нощни очи. Зейналата празнота се разширяваше, докато всяка припомнена смърт ме удряше в лицето.

Без Шута.

— Не — заявих. — Не мога. Нищо няма за мен там. Само политика и интриги.

Съчувствието, което бях видял на лицето ѝ, угасна.

— Нищо. — Изрече думата с присвити устни. — Само мен. — Покашля се. — И Сенч, и Предан, и Кетрикен, и Шишко.

— Нямах това предвид. — Изведнъж се почувствах твърде уморен да обяснявам. Все пак опитах. — Замъка Бъкип, който познавах, отдавна го няма. А животът там продължава без мен твърде дълго. Не знам как бих се вместил там тепърва. Не като Фицрицарин Пророка, определено. Нито като убиеца и шпионина за кралската фамилия. Нито като Том Беджърлок, слугата. Един ден ще дойда да погостувам за седмица или дори за месец, и тогава ще се видя с всички. Но не за да остана, скъпа. Никога повече няма да живея там отново. Още повече пък сега. Мисълта да отида някъде сега, да се срещам със стари приятели, да ям и да пия, да се смея и да говоря… не. Нямам сили за това.

Тя стана и дойде при мен. Застана зад стола ми и отпусна ръце на раменете ми.

— Разбирам. — Имаше снизхождение в гласа ѝ заради необмислените ми думи. Имаше го това в нея, способността да прощава лесно. Представа нямах откъде го е научила. Това ме унизи: знаех, че не го заслужавам. Тя продължи: — Надявах се да е другояче, но разбирам. И може би напролет ще се чувстваш другояче. Може би дотогава ще си готов да дойдеш и прекараш повече време с нас.

Въздъхна, стисна раменете ми за последен път и се прозя като котка.

— Оо. Късно е станало. Трябваше отдавна да сложа Пчеличка в леглото. Утре трябва да тръгнем рано, а все още трябва да измисля как да я настаня по-удобно в кош. Трябва вече да си лягам.

Не отговорих. Нека да си легне и да поспи. На заранта, когато се опиташе да вземе Пчеличка, щях просто да кажа: „Не“. Но за нощта можех да го оставя. Изход на страхливец.

Пчеличка все още беше кръстосала крака, все още вторачена в огъня.

— Хайде, Пчеличке, време е за лягане — каза Копривка и се наведе да вдигне сестра си. Пчеличка завъртя раменцата си по добре познатия ми начин и се измъкна от ръцете на сестра си. Копривка отново се опита и детето отново се издърпа от нея. — Пчеличке!

Пчеличка вдигна лице и се загледа някъде между Копривка и мен.

— Не. Оставам с тате.

Никога не я бях чувал да говори толкова ясно. Това ме изуми и с усилие успях да не го издам на лицето си и в Умението.

Копривка замръзна. После бавно клекна до сестра си и се вгледа в лицето ѝ.

— Оставаш с тате? — Изрече всяка дума бавно и внимателно.

Пчеличка извърна рязко глава и не каза нищо повече. Гледаше встрани от двама ни, в тъмните ъгли на стаята. Копривка ме изгледа невярващо. Осъзнах, че може би за първи път чува сестра си да изговаря пълно изречение. Вниманието ѝ отново се върна към детето.

— Пчеличке, време е за лягане. Утре трябва да станем много рано. Ще яздиш с мен, дълга езда до едно място, наречено Бъкип. Толкова забавно ще бъде да видиш ново място! Тъй че ела да те занеса до леглото и да те завия.

Видях как раменете на Пчеличка се напрегнаха. Тя наведе глава и заби брадичка в гърдите си.

— Нека да остане — казах на Копривка и по-голямата ми дъщеря се надигна с въздишка.

Разкърши рамене, протегна се и въздъхна отново.

— Може би така е по-добре. Нека да се измори хубаво и да заспи. Утре ще може да си доспи по пътя.

Копривка не беше приела отговора на сестра си. Трябваше да ѝ го покажа по-ясно. Наведох се към по-малката си дъщеря.

— Пчеличке? Искаш ли да пътуваш утре с Копривка до замък Бъкип? Или искаш да останеш тук във Върбов лес с мен?

Пчеличка извърна глава и светлоокият ѝ поглед се плъзна покрай двама ни. Погледна нагоре към тъмните кътчета на тавана. Очите ѝ пробягаха към мен и след това настрани. Вдиша дълго и дълбоко. Изрече всяка дума отчетливо:

— Не желая да отивам в замъка Бъкип. Благодаря ти, Копривке, за милото предложение. Но ще остана тук, у дома, във Върбов лес.

Погледнах Копривка и вдигнах ръка.

— Тя казва, че иска да остане тук.

— Чух я — отвърна тя рязко. Изглеждаше потресена от това, че чува сестра си да говори, но запазих невъзмутимо спокойствие. Нямаше да издам, че не я бях чувал да говори толкова за цяла седмица, отделно ясното произношение. В това с Пчеличка бяхме заедно, усетих. Съюзници. Така че гледах Копривка спокойно все едно, че изобщо не съм изненадан.

За миг тя ми напомни за майка си миг преди да избухне. Гледах я и сърцето ми изстина. Защо толкова често бях предизвиквал този поглед на Моли, докато беше жива? Не можех ли да съм по-мил, по-нежен? Не можех ли по-често да позволявам нещата да стават както тя реши? Мрачна и пълна самота се надигна в мен. Прилошаваше ми от нея, сякаш празнотата бе нещо, което трябваше да повърна от тялото си.

Копривка заговори тихо.

— Това не е решение, което е способна да вземе сама. Помисли занапред. Как ще се грижиш за нея, след като едва можеше да се грижиш за себе си тези последни две седмици? Мислиш ли, че тя може да мине без ядене като теб? Мислиш ли, че може да стои будна до разсъмване, да спи няколко часа и после да се влачи през деня като теб? Тя е дете, Том. Нуждае се от редовно хранене, режим и дисциплина. И да, прав си, трябват ѝ уроци. И първите ѝ уроци трябва да са как да не бъде странна! Щом може да говори, както ясно направи току-що, значи трябва да бъде научена да говори по-често, тъй че хората да знаят, че има ум. Трябва да бъде учена на всичко, което има нужда да знае. И трябва да бъде окуражавана да говори, да не позволява всички да мислят, че е няма или малоумна! Трябва да се полагат грижи за нея, не просто ежедневна храна и обличане, а месец след месец и година след година, да се учи и да расте. Не може да тича из Върбов лес като бездомно коте, докато ти затъваш в стари книги и бренди.

— Мога да я уча — уверих я аз и се зачудих дали наистина мога. Спомних си часовете, които бях прекарвал с Федрен и с другите деца в Бъкип. Зачудих се дали ще мога да намеря търпението и упоритостта, които той притежаваше, докато ни учеше. Е, щом трябваше, щях да го направя, реших мълчаливо. Бях учил Хеп, нали? Умът ми се отклони към предложението на Сенч. Беше казал, че иска да ми прати Фицбдителен. Все още не ми беше казал, че е време, но със сигурност щеше да е скоро.

Копривка клатеше глава. Очите ѝ бяха почервенели от сълзи и умора.

— Има още нещо, което пренебрегваш. Тя изглежда като на шест, но е на девет. Когато стане на петнайсет, дали все така ще изглежда като много по-малко дете? Как ще се отрази това на живота ѝ? И как ще ѝ обясняваш какво е да си жена?

Как, наистина?

— Все още има години до това — заявих със спокойствие, каквото не изпитвах. Осъзнах, че стените ми на Умението са вдигнати и здрави, за да не може Копривка да усети съмненията ми. Но от самата им непроницаемост тя щеше да разбере, че тая нещо от нея. Това не можеше да се промени. Двамата споделяхме магията на Умението и можехме да стигаме един до друг още докато беше малко момиче. Тъкмо онзи безмилостен достъп до сънищата и преживяванията на друг бе една от причините да се въздържам да използвам Умението; за да опозная ума на Пчеличка. Сега я погледнах и за мое изумление тя също ме гледаше. За миг погледите ни се срещнаха и задържаха, както не се беше случвало от години.

Инстинктивната ми реакция ме изненада. Наведох очи. Отнякъде, вътре от сърцето ми, един стар вълк ме предупреди: „Взирането в нечии очи е грубост. Не предизвиквай.“

Миг по-късно отново погледнах Пчеличка, но тя също беше извърнала поглед настрани. Толкова много ми напомни за диво същество, че ме жегна страх. Беше ли наследила Осезанието от мен? Бях оставил ума ѝ недокоснат от моя, но в много отношения това означаваше, че също така я бях оставил без защита. В своята невинност дали вече се беше обвързала с животно? Някое от кухненските котета може би? Но жестовете и поведението ѝ не наподобяваха котешки. Не. По-скоро ми напомняше с поведението си на вълче кутре, а беше невъзможно да се е обвързала с някое от тях. Поредната загадка от странното ми дете.

— Слушаш ли? — попита сърдито Копривка и се сепнах. Тъмните ѝ очи можеха да мятат огън, точно като на майка ѝ.

— Не. Извинявай, не слушах. Мислех за всичките неща, на които трябва да я уча, и това ме разсея.

И ми даде повече основание от всякога да я пазя в безопасност с мен във Върбов лес. Спомних си една злополука с кон и изстинах. Ако Пчеличка беше надарена с Осезанието, то домът беше най-безопасното място за нея. Чувството срещу дарените с Осезание не беше толкова публично враждебно като някога, но старите навици на мислене умират трудно. Все още щеше да има доста хора в Бъкип, според които едно дете с Осезание се сервира най-добре обесено, изгорено и нарязано на парчета.

— А сега слушаш ли ме? — настоя Копривка. Откъснах с усилие погледа си от Пчеличка и я погледнах в очите.

— Да.

Тя прехапа устна замислено. Канеше се да ми предложи сделка, която не харесваше много.

— Връщам се тук след три месеца. Ако изглежда занемарена по какъвто и да е начин, взимам я с мен. И толкова. — Тонът ѝ омекна. — Но по всяко време преди това, разбереш ли, че си отхапал повече, отколкото можеш да сдъвчеш, уведоми ме и ще пратя да я приберат веднага. Или можеш сам да я доведеш в замък Бъкип. И ти обещавам, няма да кажа: „Предупредих те.“ Просто ще я поема.

Исках да ѝ кажа: „Това изобщо няма да се случи.“ Но през годините се бях научил да не изкушавам съдбата, защото винаги ми се беше струвало, че точно тези неща, за които се бях клел, че никога няма да направя, са тези, които в крайна сметка се оказваше, че правя. Тъй че кимнах на страховитата си дъщеря и отвърнах кротко:

— Това изглежда честно. Трябва да си легнеш и да поспиш, ако ще тръгваш рано.

— Трябва — съгласи се тя. Протегна ръка на детето. — Хайде, Пчеличке. Време е да си лягаме и двете, и никакви спорове.

Пчеличка клюмна. Неохотата ѝ беше явна. Намесих се.

— Аз ще я сложа да си легне. Казах, че мога да се грижа за нея във всяко отношение. Уместно е да започна още сега.

Копривка се поколеба.

— Знам какво ще направиш. Смяташ да я оставиш тук докато заспи до камината и после ще я занесеш в леглото ѝ както си е.

Погледнах я. Знаех какво си спомняме и двамата. Неведнъж бях заспивал край огнището на Бърич в конюшните, с парче сбруя или някоя проста играчка в ръцете. Винаги се събуждах под вълнено одеяло на постелята си близо до неговото легло. Подозирах, че е правил същото с Копривка, докато беше малка.

— Никой от нас не пострада от това — казах ѝ. Тя кимна бързо, с пълни със сълзи очи, обърна се и излезе.

Раменете ѝ бяха отпуснати и изгърбени. Беше надвита. И осиротяла. Беше пораснала жена, но майка ѝ бе умряла точно толкова внезапно, колкото мъжът, който я беше отгледал. И макар баща ѝ да стоеше пред нея, се чувстваше сама на света.

Самотата ѝ подсили моята. Бърич. Сърцето ми изведнъж закопня за него. Беше мъжът, при когото бих отишъл, онзи, на чийто съвет бих се доверил как да се справя със скръбта си. Кетрикен беше прекалено сдържана, Сенч — твърде практичен, Предан — твърде млад. Шутът също си бе отишъл.

Обуздах сърцето си да не задълбава повече в онези загуби. Това беше една от слабостите ми и Моли ме беше укорявала понякога затова, че ѝ се отдавам. Ако ме сполетеше нещо лошо, моментално го свързвах с всяко лошо нещо, което ме е споходило последната седмица или може да ме споходи в следващата. А когато станех тъжен, бях склонен да се въргалям в скръбта си, да струпам неволите си и да възлегна над тях като дракон над съкровище. Трябваше да се съсредоточа върху това, което имам, а не върху това, което съм изгубил. Трябваше да помня, че има утре и че току-що съм се посветил и на утрето на някой друг.

Погледнах Пчеличка и тя мигновено извърна очи. Въпреки болката в сърцето ми се усмихнах.

— Ние двамата… трябва да поговорим — казах ѝ.

Тя гледаше в огъня, неподвижна като камък. След това бавно кимна. Когато заговори, гласът ѝ беше тих и тънък, но ясен. Изричаше думите отчетливо, не като дете.

— Двамата наистина трябва да поговорим. — Погледна ме за миг. — Но никога не ми беше нужно да говоря на мама. Тя просто разбираше.

Не бях очаквал никакъв отговор от нея. С кимването и няколкото думи преди това тя вече бе надвишила почти цялата си предишна комуникация с мен. Беше ми проговаряла преди, прости молби, както когато поискаше още хартия или ѝ трябваше да ѝ наостря перо. Но това, това бе различно. Този път, докато гледах малката си дъщеря, онова, което осъзнах, ме смрази. Тя беше напълно различна от онова, което винаги бях мислил, че е. Усещането бе много странно, все едно познатото е рухнало под мен и се свличам в непознатото. Това беше моето дете, напомних си. Дъщерята, за която двамата с Моли бяхме мечтали толкова дълго. След странната бременност на Моли и раждането на Пчеличка се бях опитвал да се примиря с онова, което мислех, че е тя. В една нощ преди девет години бях преминал от страха, че любимата ми жена е изгубила ума си, в положението да бъда баща на едно мъничко, но съвършено бебе. През първите няколко месеца от живота ѝ се бях поддал на необузданите мечти, които всеки родител има за едно дете. Щеше да е умна и мила, и красива. Щеше да иска да научи всичко, на което Моли и аз имахме да я научим. Щеше да има чувство за хумор и да е любопитна, и весела. Щеше да ни е компания, докато отраства, и да, онази банална представа щеше да е утеха за нас в старостта ни.

После, докато седмиците, месеците и годините отминаваха, а тя не израстваше, нито проговаряше, бях принуден да си дам сметка за различията ѝ. Като червей, който бавно прояжда сърцевината на ябълка, знанието разяждаше сърцето ми. Тя не растеше, не се смееше, нито се усмихваше. Никога нямаше да е детето, което си бях представял.

Най-лошото бе, че вече бях отдал сърцето си на онова въображаемо дете и беше ужасно трудно да простя на Пчеличка, че не е такава. Съществуването ѝ превърна живота ми в гама от емоции. Трудно беше да убия надеждата си. Докато тя бавно развиваше умения, които други деца щяха да имат години по-рано, надеждата ми, че някак си, вече, тя става по-добре, лумваше в мен. Всяко рухване на тази напразна надежда беше по-тежко от предишното. Дълбоката тъга и разочарованието ми понякога отстъпваха пред хладния гняв към съдбата. При всичко това се ласкаех, че Моли не знае за тази моя двойственост към детето ни. За да прикрия колко трудно ми е да я приема такава, каквато е, станах страстно грижовен към нея. Не понасях никой друг да говори за различията ѝ като за недостатъци. Намирах ѝ всичко, което пожелаеше. Никога не очаквах да се опита да направи нещо, което не желае да опита. Моли оставаше в безоблачно неведение за това колко несравнима е Пчеличка с въображаемото дете, което бях сътворил. Изглеждаше доволна с дъщеря ни, до вдетиняване всъщност. Никога не бях имал сърце да я попитам дали понякога поглежда Пчеличка и съжалява, че не е друго дете. Отказвал бях да разсъждавам дали понякога я поглеждам и съжалявам, че изобщо я има.

Чудил се бях какво ли ще стане от нея, щом порасне, а ние остареем. Мислел бях, че рехавите ѝ думи означават, че е глуповата донякъде, и се бях отнасял с нея като с глупаче, до онази вечер, когато ме беше изумила при играта на запомняне. Едва в последната година бях намерил благоразумието да ѝ се радвам и да я приемам такава, каквато е. Най-сетне се отпуснах и извличах наслаждение от радостта, която носеше тя на майка си. Ужасните бури на разочарование бяха отстъпили на кротко примирение. Пчеличка беше такава, каквато беше.

Но сега Пчеличка ми говореше ясно и това събуди срам в мен. Преди ме беше удостоявала с простички изречения, оскъдни като златни монети с неясно изречените думи. Тази нощ бях изпитал такова облекчение, когато изрече онази първа простичка молба да остане с мен. Можеше да е малка, но можеше да говори. Защо срам? Засрамих се, че изведнъж бе станало толкова по-лесно да я обичам, отколкото докато беше няма.

Сетих се за старата басня и реших, че нямам избор. Щях да хвана копривата. Все пак подходих предпазливо.

— Не обичаш ли говоренето?

Тя поклати глава.

— Значи, мълчеше с мен, защото…

Светлоокият ѝ поглед ме стрелна отново.

— Не беше нужно да ти говоря. Имах мама. Бяхме заедно толкова много. Тя слушаше. Дори когато не можех да говоря ясно, можеше да различи какво искам да кажа. Разбираше без всичките думи, които ти трябват.

— А сега?

Раменцата ѝ се извиха настрани от мен, този разговор я смущаваше.

— Когато ми потрябва. Да съм в безопасност. Но преди беше по-безопасно да мълча. Да съм това, което слугите бяха свикнали, че съм. Повечето се държат добре с мен. Но ако изведнъж им заговоря, както говоря на теб, ако подслушат, че ти говоря така, ще ги е страх от мен. А после ще помислят, че съм заплаха за тях. Ще съм в опасност и от големите също.

Също? Направих скока.

— Както си от децата.

Кимване. Нищо повече от това и, разбира се, така трябваше да бъде. Разбира се.

Беше толкова зряла. Толкова възрастна. Това тънко гласче изричаше толкова възрастни думи. И толкова смразяващо беше да чувам преценката ѝ за положението все едно, че беше Сенч, а не малкото ми момиче. Бях се надявал да ми говори с прости изречения; простата логика на едно дете щеше да ме зарадва. Но махалото се беше люшнало в другата посока и от примирение, че дъщеря ми е няма и глуповата, изведнъж изпитах страх, че разсъждава неестествено сложно и че може би е измамна.

Тя погледна в краката ми.

— Вече те е малко страх от мен.

Кимна, сгъна малките си длани на кръстосаните си крачета и зачака да излъжа.

— Притеснен съм. Не уплашен — признах с неохота. Помъчих се да намеря правилните думи, но не можах. Спрях се на: — Аз съм… удивен. И малко притеснен от това, че можеш да говориш толкова добре, и изобщо не съм предполагал, че си способна на такава мисъл. Изнервящо е, Пчеличке. Все пак те обичам много повече, отколкото се боя от теб. И с времето ще привикна с… това, което си.

Розовата главичка с мъха на русата коса кимна бавно.

— Мисля, че можеш. Не съм сигурна дали Копривка би могла.

Споделях резервите ѝ за това, но се почувствах длъжен да защитя по-голямата си дъщеря.

— Добре, но не е честно да очакваш, че ще може. Или дори че аз ще мога! Защо се въздържаше? Защо не започна да говориш, когато се научи, вместо да мълчиш?

Все още с наведена глава, тя повдигна едното си рамо и поклати глава мълчаливо. Не бях очаквал отговор. Всъщност разбирах пазенето на такива тайни. Години наред в детството ми бях крил тайната, че съм незаконороден, от Моли, като се преструвах, че не съм нищо повече от момче за поръчки на писаря. Не за да я заблуждавам, а защото копнеех да съм незабележим. Знаех много добре, че колкото по-дълго се пази такъв вид тайна, толкова по-трудно е да се издаде, без да изглежда измамно. Как бях могъл да не разбера това? Как можех да предпазя Пчеличка от грешките, които бях правил аз? Опитах се да ѝ заговоря както се полага на баща.

— Ами, странна тайна си пазила. И те съветвам вече да се откажеш. Трябва да започнеш да говориш на други хора. Не както си приказваме сега, но с по няколко думи от време на време. Назоваване на нещата, които искаш, когато сочиш към тях. После преминаваш на прости молби.

— Искаш да упражнявам нов вид измама — каза тя замислено. — Искаш да се преструвам, че точно сега се уча да говоря.

И осъзнах, че бях говорил по-скоро като наставник на убиец, отколкото като любящ баща. Давах ѝ от онзи вид съвети, каквито ми беше давал Сенч. Почувствах се неловко от тази мисъл и заради това заговорих по-твърдо.

— Добре. Да. Сигурно. Но мисля, че е необходима измама, основана на първата, която избра. Защо изобщо трябваше да се преструваш, че едва можеш да говориш? Защо държа думите си толкова скрити?

Тя придърпа коленете си по-плътно до гърдите, стисна ръцете си около тях и се задържа стегната и малка. Вкопчила се е в тайната си, не иска да я издаде, предположих. Съзнателно изместих очи от нея. Не се вторачвай в нея! Тя е само на девет! Колко голяма тайна може да таи такова малко същество? Помислих за себе си на девет и се смирих вътрешно.

Тя не отговори на въпроса ми. Вместо това попита:

— Как направи онова?

— Кое?

Тя се люшна леко и прехапа устна.

— Сега ти криеш. Не го ръсиш навсякъде.

Потърках чело и реших да я оставя да води разговора, въпреки че ме водеше по болезнен терен. Нека да свикне да говори с мен… и аз — да я слушам.

— Имаш предвид колко тъжен бях ли? Че не плача днес ли?

Тя поклати нетърпеливо глава.

— Не. Имам предвид всичко.

Отново онова кривване на главичката и погледът с крайчеца на окото.

Премислих думите си и заговорих кротко.

— Ще трябва да ми обясниш по-добре.

— Ти… кипиш. Като големия чайник в кухнята. Когато се доближиш, идеи и образи, и онова, което мислиш, излизат от теб като пара от гърне. Усещам топлината ти и надушвам това, което кипи в теб. Опитвам се да го задържа, но то се просмуква в мен и попарва. А после, когато сестра ми беше тук, изведнъж му сложи капак. Все още можех да усетя топлината, но ти задържаше парата и миризмите… Ето! Точно сега! Затвори капака по-плътно и намали топлината.

Беше права. Направил го бях. Докато говореше, в мен се беше надигнал страх. Тя не мислеше за Умението като мен, но образите, които използваше, не можеше да се отнасят за нищо друго. И в момента, в който осъзнах, че е посветена в мислите и чувствата ми, бях затворил по-плътно стените на Умението, запечатал се бях зад тях, както Искрен ме беше учил преди толкова много години. Искрен ме беше умолявал да затварям стените си плътно, защото юношеските ми сънища за Моли се изсипваха в съня му, просмукваха се в собствените му сънища и нарушаваха отдиха му. А сега се бях затворил зад стените си от малката си дъщеря. Прехвърлих мислите си назад не само от тази вечер, а от всички дни и нощи от последните девет години, зачуден какво е чула и видяла в мислите на баща си. Спомних си как винаги се беше вцепенявала, когато я докоснех, и как беше извръщала очи от погледа ми. Точно както го правеше и сега. Бях подозирал, че изпитва неприязън към мен, и това ме беше наскърбявало. Изобщо не бях помислил, че ако тя знае всичките ми мисли за нея, има всичкото право да изпитва неприязън към мен, човека, който никога не беше доволен от нея, който винаги бе съжалявал, че дъщеря му не е някоя друга.

Но сега тя вдигна очи и ме погледна предпазливо. За по-малко от едно мигване погледите ни се срещнаха.

— Колко по-добре е сега — каза тя тихо. — Колко по-мирно е, когато си сдържан.

— Не бях разбрал, че си толкова затрупана с… с мисленето ми. Ще се опитам да държа стените си затворени, когато съм близо до теб.

— О, би ли могъл? — помоли ме тя. Облекчението ѝ беше явно. — А Копривка? Можеш ли и нея да помолиш да затваря стените си, когато е близо до мен?

Не. Не можех. Да кажа на сестра ѝ, че трябва да държи стените на Умението си плътно затворени, означаваше да ѝ издам колко чувствителна е малката ѝ сестричка към тази магия. А не бях подготвен Копривка да се чуди, също като мен, колко точно способност ще има Пчеличка за тази магия на Пророците. Колко „полезна“ може да се окаже. Изведнъж станах като Сенч, виждащ пред себе си едно дете, привидно много малко дете, но всъщност години по-голямо и надарено с Умение. Розмарин беше чудесно дете шпионин. Но Пчеличка щеше да я засенчи, както слънцето засенчва свещ. Затворил плътно стените, не ѝ издадох тази мисъл. Неразумно беше все още да се тревожи за такива неща. Щях да поема всичките ни тревоги върху себе си. Придадох спокойствие на гласа си.

— Ще говоря с Копривка за това, но не точно сега. Може би следващия път, когато дойде да ни посети. Ще трябва да измисля как да формулирам молбата си.

Нямах никакво намерение да споделям това с Копривка, докато не реша сам как да се справя най-добре. Ровех в мислите си и се мъчех да изтласкам въпроса защо Пчеличка беше прикривала умствените си и говорни способности, когато тя внезапно се изправи. Погледна ме отдолу — цялата големи сини очи, с червената ѝ нощничка, падаща до стъпалата ѝ в пантофките. Моето дете. Моето малко момиче, сънено и невинно. Сърцето ми се изпълни с обич към нея. Беше последната ми частица от Моли, съдът, побрал цялата любов, която Моли бе изсипала в него. Беше странно дете, несъмнено. Но Моли открай време бе добър съдник за хората. Изведнъж осъзнах, че след като тя е сметнала за редно да довери сърцето си на Пчеличка, няма защо да се боя да направя същото. Усмихнах ѝ се.

Очите ѝ се разшириха от изненада. След това извърна поглед, но на лицето ѝ разцъфтя ответна усмивка.

— Спи ми се вече — каза тя тихо. — Отивам да си легна.

Погледна към смрачения вход извън кръга светлина от огъня и лампата. Изправи малките си раменца, решена да се изправи сама срещу мрака.

Вдигнах лампата от писалището си.

— Ще те заведа до леглото ти.

Изведнъж ми се стори толкова странно, че през всичките девет години на живота ѝ Моли винаги беше тази, която я слагаше в леглото нощем. Пожелавах лека нощ и тя отнасяше детето. Често Моли също си лягаше без мен — знаеше, че ще отида при нея веднага щом впримча мислите си на хартия. Защо, учудих се внезапно, бях похабил всички онези часове, които можеше да съм прекарал с нея? Защо не бях отивал с тях, да послушам приказката преди сън или приспивна песен? Да подържа Моли, докато тя заспи в ръцете ми?

Скръбта ме задави толкова, че не можех да проговоря. Последвах дъщеря си мълчаливо, щом тя поведе по облицованите коридори на дома на дедите си. Подминавахме портрети на наши предци, гоблени и оръжия. Пантофките ѝ зашепнаха по голямото стълбище, докато се изкачвахме на втория етаж. Тези коридори бяха студени и тя се загърна с ръчички и трепереше, докато вървеше, вече лишена от майчината прегръдка.

Трябваше да се повдигне на пръсти, за да стигне дръжката на вратата, а след това я бутна и я отвори. Стаята бе огряна само от гаснещите пламъци в камината. Слугите бяха приготвили спалнята ѝ преди часове. Свещите, които бяха запалили, бяха догорели.

Оставих лампата си на маса до покритото ѝ с балдахин легло и отидох до камината, за да разпаля огъня. Тя стоеше мълчаливо и ме гледаше. Когато се уверих, че цепениците прихващат пламъка добре, се обърнах към нея. Тя ми кимна за благодарност, а след това стъпи на ниско столче и се покатери на високото легло. Най-после беше надраснала малкото, което бяхме направили за нея. Но това все още беше по-голямо, отколкото ѝ трябваше. Смъкна пантофите си и ги остави да паднат до леглото. Видях как потрепери, когато пропълзя между студените бели чаршафи. Напомни ми за кутре, опитващо се да се настани удобно в голям кучкарник. Отидох до леглото и затъкнах хубаво одеялата около нея.

— Ще се стопли много скоро — утеших я.

— Знам.

Синият ѝ поглед се зарея из стаята и за първи път ме порази мисълта колко странен може да изглежда за нея този свят. Стаята беше огромна в сравнение с нея, всичко — оразмерено за удобството на пораснал човек. Можеше ли дори да вижда навън през прозорците си, когато застанеше до тях? Да отвори тежкия кедров капак на скрина си с одеялата? Изведнъж си спомних първата си нощ в спалнята ми в замък Бъкип след години уютно спане в стаичката на Бърич над конюшните. Поне гоблените тук бяха всички с цветя и птици, без златооки Праотци, вторачени отгоре в изпълнено със страхопочитание дете, опитващо се да заспи. Все пак видях десетина промени, които трябваше да се направят в стаята, промени, които трябваше да са били въведени преди години от баща с малко повече усет. Обзе ме срам. Чувствах, че е грешно да я оставя сама в такова голямо и празно пространство.

Застанах над нея. Обещах си да се справям по-добре. Пресегнах се да пригладя светлата щръкнала коса по темето ѝ. Тя се присви и се отдръпна.

— Не, моля те — прошепна в тъмното, извърнала поглед настрани. Беше нож в сърцето ми, промушване, което бях заслужил напълно. Отдръпнах ръката си, не се наведох за целувката, която смятах да ѝ подаря. Затаих въздишката си.

— Добре. Лека нощ, Пчеличке.

Вдигнах лампата и бях стигнал почти до вратата, когато тя помоли плахо:

— Можеш ли да оставиш запалена една къса свещ? Мама винаги ми оставяше една свещ.

Моментално разбрах какво има предвид. Моли често запалваше до леглото ни малка дебела свещ, която изпълваше стаята с благоухание, докато тя се унасяше в сън. Не можех да си спомня колко пъти бях идвал да си легна и я заварвах потънала в дълбока дрямка, докато последното пламъче играеше на гаснещия фитил. Глинена чинийка на нощната масичка на Пчеличка очакваше такава свещ. Отворих долапа под масичката и намерих лавици и редици такива свещи. Сладките им ухания се понесоха към мен, сякаш самата Моли беше влязла в стаята. Избрах лавандула заради успокоението, което носи. Запалих свещта от лампата и я поставих на мястото ѝ. Дръпнах завеските на леглото и си представих как танцуващата светлина на свещта ще се просмуква през тях и ще огрява затвореното пространство с мекотата си.

— Лека нощ — казах отново и вдигнах лампата.

Тръгнах към вратата и шепотът ѝ ме достигна тихо като пух, духнат от вятъра.

— Мама винаги пееше песен.

— Песен ли? — попитах глупаво.

— Не знаеш песни — предположи тя. Чух как се обърна на другата страна.

Заговорих на завесите.

— Всъщност знам.

Глупаво, в ума ми натрапчиво изплува точно „Котерия кръстосан огън“, бойно и трагично сказание, напълно неподходящо за дете преди заспиване. Помислих за други, които знаех, учебни мелодии и рими, с които бях отраснал. „Молитвата на отровителя“, списък на смъртоносни билки. „Кървящи точки“, музикално изреждане на местата, където да промушиш човек, за да изскочи кръвта му. Май не бяха за приспиване.

Тя прошепна отново:

— Знаеш ли „Дванайсетте целебни билки“?

— Знам я. — Бърич ме беше научил на нея, лейди Търпение също ми я беше набивала в главата. Покашлях се. Кога за последен път бях пял песен, кога се беше извисявал само моят глас? Преди цял живот. Поех си дъх и изведнъж премислих. — Ето една песен, която научих, когато бях много по-малък, отколкото ти си сега. Тя е за коне и избора на добър кон. — Покашлях се отново и намерих тона:

Едно бяло копито, купи го.

Две бели копита, яхни го.

Три бели копита, за ден вземи го.

Четири бели копита, върни го.

Кратко мълчание възнагради усилието ми. После:

— Това изглежда жестоко. Връщаш го, защото копитата му са бели?

Усмихнах се в тъмното и си спомних отговора на Бърич.

— Защото копитата са меки. Понякога. Бели копита може да са по-меки от черни копита. Не бива да купиш кон, чиито копита могат да се разцепят лесно. Правилото не винаги е вярно, но ти напомня да проверяваш копитата на кон, който смяташ да купиш.

— О. — Пауза. — Изпей я пак, моля те.

Направих го. Още четири пъти, докато слушателката ми престана да моли за бис. Взех лампата и тръгнах тихо към вратата. Уханието на лавандула и меката светлина на свещ останаха, щом пристъпих навън в коридора. Погледнах през рамо към драпираното легло, толкова голямо за малкия човек, който спеше там. Толкова малък — и само аз, който да го защитя. Притворих леко вратата и тръгнах към студената си и празна спалня.

На другата сутрин се събудих призори. Полежах неподвижно, загледан в сенчестите ъгли на тавана. Спал бях само няколко часа и въпреки това сънят ме беше напуснал. Имаше нещо.

Кутрето.

Вдишах рязко. Случваше се, не често, да чуя вълкът да говори в ума ми толкова ясно, че все едно беше жив. Беше явление на Осезанието, нещо, което се случва на хора, които са били толкова дълго в партньорство с животно, че когато то умре, някакво влияние се задържа. Бяха минали близо двайсет години, откакто бях загубил Нощни очи, и въпреки това, в този миг, той беше до мен и усетих сръгването му все едно студена муцуна ме бутна под одеялата. Надигнах се.

— Едва се е съмнало — измърморих недоволно, но метнах крака през ръба на леглото.

Намерих чиста туника и гамаши и се облякох. Гледката през прозореца ми показа прекрасен летен ден. Вдишах дълбоко. Открих, че животът вече не е заради мен. Изненадах се, като открих, че и преди е било така. „Моли“, помислих си. Вярвал бях, че съм я разглезил с проявите си на внимание и с подаръци. Всъщност тя ме беше разглезила, позволявайки ми да се събудя сутринта и да мисля най-напред какво трябва да направя този ден, вместо това какво някой друг има нужда да направя за него.

Вълкът в мен се оказа прав. Когато почуках тихо на вратата на Пчеличка и след това влязох след приглушената ѝ покана, я заварих будна и умислена над всевъзможните дрехи, които беше извадила от скрина си. Русата ѝ коса стърчеше на туфи.

— Трябва ли ти някаква помощ с това? — попитах я.

— Не. Не с дрехите. Мама винаги стоеше от другата страна на леглото, докато го оправяхме всяка сутрин. Опитвала съм се, но не ми се изпъва.

Погледнах усилието ѝ. Сигурно е било като да се опита да вдигне сама корабно платно.

— Добре. Знам как се прави това — казах ѝ. — Аз ще ти оправя леглото.

— Трябва да го правим заедно — упрекна ме тя. Пое си дъх и стегна малките си рамене. — Мама ми каза, че трябва винаги да мога сама да се грижа за себе си, защото малко хора на този свят ще се съобразяват с това, че съм малка.

Да. Моли щеше да е помислила за това.

— Тогава нека да го направим заедно — предложих и започнах да изпълнявам много точните ѝ указания. Не ѝ казах, че можех просто да кажа на някоя от домашните ни слугини, че това вече е нейна задача. Нямаше да разруша онова, което Моли грижливо беше изграждала в малката ни дъщеря.

Изпъди ме от стаята, докато се облече. Бях застанал отвън и я чаках, когато чух почукването на ботушите на Копривка по каменния коридор. Тя спря пред мен и не беше ласкаещо, че толкова явно се изненада, като ме видя.

— Добро утро — поздравих я и преди да успее да отговори, вратата се люшна широко и се показа Пчеличка, облечена и готова да посрещне деня.

— Сресах си косата — каза ми тя все едно, че бях попитал. — Но е много къса, за да я накарам да лежи равно.

— И моята — уверих я. Не че изобщо се бях опитвал да го правя.

Тя вдигна очи към мен и попита:

— А трудно ли ти е да подкастриш и брадата си?

Копривка се засмя, колкото от това, че чува сестра си да говори, толкова и че вижда неудобството ми.

— Не, не е — признах мрачно. — Просто съм я занемарил.

— Ще ти помогна преди да тръгна — предложи Копривка и се зачудих откъде знае, че с тази задача често се беше заемала Моли.

Пчеличка ме погледна важно отдолу. И поклати глава.

— Няма нужда да носиш брада повече. Трябва просто да я обръснеш.

Това ме жегна. Откъде беше разбрала? Моли ли ѝ беше казала, че си я бях пуснал в опит да изглеждам по-близо до истинската си възраст?

— Може би по-късно. Но сега трябва да слезем за закуска, защото сестра ти иска да тръгне рано.

Пчеличка вървеше между двама ни, а на масата пробва няколко думи към персонала — измърмори ги повече на чинията си. Но беше начало и мисля, че дори Копривка разбра благоразумието да се разкрие бавно.

Сбогуването беше тежко за всички ни. Пчеличка изтърпя едно прегръщане с Копривка, но аз щях да задържа по-голямата си дъщеря по-дълго в ръцете си, ако ми го беше позволила. Очите ѝ бяха блеснали, когато ни каза сбогом и ѝ обещах да ѝ се обаждам редовно. Тя погледна Пчеличка и ѝ заръча:

— Понаучи буквите и ми пиши, Пчеличке. Очаквам да се постараеш толкова упорито, колкото тате, за да се получи това.

Беше добре за мен, че Копривка не видя гузните погледи, които с Пчеличка си разменихме зад гърба ѝ.

Ридъл стоеше мълчаливо и гледаше, докато се сбогувахме. Сега се приближи към мен с мрачно лице и си помислих, че ще ми каже нещо неприятно. Вместо това той ме награби в прегръдка, от която ребрата ми едва не изпукаха.

— Дръж се — прошепна в ухото ми, яхна коня си и всички потеглиха.

Стояхме и гледахме след тях, докато не се скриха от поглед. Постояхме още малко. Икономът Ревъл и няколко други слуги бяха излезли да се сбогуват с Копривка. Изнизаха се един по един, докато останахме само с Пчеличка. Зов на птици отекваше от горите. Лек утринен ветрец шумолеше в листата на хартиено белите брези от двете страни на алеята. След малко Пчеличка отрони само една дума:

— Добре.

— Да. — Погледнах я. Какво щях да правя с това малко момиченце? Покашлях се.

— Обикновено започвам обиколките с минаване през конюшните.

Тя вдигна очи към мен и бързо извърна поглед. Знаех, че се бои от големите животни. Щеше ли да дойде с мен? Не можех да я виня, ако откаже. Но изчаках. След миг русата главичка кимна отсечено.

Тъй че него ден започнахме поновому. Съжалявах, че не можех да я нося, но знаех, че се плаши от допира ми, и знаех защо. Тъй че тя подтичваше по петите ми, а аз се стараех да ходя по-бавно, за да не изостава. Обиколихме конюшните и поприказвахме с Толърман. Беше видимо облекчен, че гостите ни си бяха заминали и работата му се е върнала в обичайното русло. Овчарят Лин хвърли поглед към малката ми преследвачка и след това заговори с мен, докато кучето му подбутваше важно Пчеличка под брадичката, докато тя го погали.

За лозята трябваше да се поязди на кон. Когато казах това на Пчеличка, тя като че ли премисли малко по-дълго, преди да ме уведоми, че:

— Не съм проверявала кошерите на майка от няколко дни. Имам си все пак и свои задачи, знаеш.

— Не знам как да ти помогна с кошерите — отвърнах.

Тя вдигна глава и отново изправи раменцата си.

— Знам какво трябва да се направи. И съм по-силна, отколкото изглеждам — увери ме.

Тъй че се разделихме, но се събрахме отново на обяд. Докладвах ѝ, че гроздето зрее чудесно и че съм видял много от пчелите ѝ да жужат, улисани в работата си. Тя кимна важно и каза, че с кошерите всичко изглеждало добре.

След обяда се оттеглих в кабинета на Върбов лес, за да прегледам отдавна занемарените сметки. Имаше списък на иконома Ревъл за проекти по поддръжката на имението, които беше сметнал за твърде важни, за да се пренебрегват. Имаше малки бележки, редом с някои от предложенията, с почерка на Моли. Не можех да понеса гледката. Беше го оставила поне преди няколко месеца и аз ѝ бях обещал, обещал, че ще хвърлим сериозна работа по тях през това лято. Но не го бях направил. Оставил го бях настрана, уверен, че ще ми го натяква, когато стане по-спешно.

Е, нямаше. Никога повече.

Имаше други съобщения на писалището ми, сметки, които трябваше да се платят за продоволствие, докарано от по-отдалечените ферми. Имаше много отмятания по списъци на мъжете, които бяха работили по ливадите срещу дял. Имаше една бележка, че се налага да наемем повече работници за беритбата на гроздето и че ако искаме да са добри, ще е най-добре да ги осигурим веднага. Всичко трябваше да се направи веднага.

И друг списък, лошо написан и с още по-лош правопис, на различни хранителни продукти. Вторачих се в него. Вероятно съм изглеждал объркан, защото Пчеличка се доближи и надникна над лакътя ми.

— О. Готвачката Нътмег го написа това. Винаги питаше мама какви ястия иска за следващата седмица, тъй че да е сигурна, че разполага с всичко необходимо. Мама обикновено написваше списъка вместо нея, за да го прати в градчето.

— Разбирам. А това?

Тя го погледа намръщено около минута.

— Не съм сигурна. Мисля, че тази дума трябва да означава „въ̀лна“. А ето тази е „обущар“. Мама говореше за зимни вълнени дрехи за слугите и нови ботуши за теб и мен.

— Но сега е лято!

Тя кривна глава към мен.

— Това е като градината, тате. Трябва да планираш сега това, което искаш да имаш след три месеца.

— Всъщност да де. — Зяпнах отново неразбираемите драскулки, зачуден дали ще мога по някакъв начин да убедя Ревъл да се заеме с тези неща. Изведнъж ми дойде твърде много. Оставих списъка и заявих:

— Трябва да нагледаме ябълковите дръвчета.

Така и направихме, до вечерта.

Ден след мъчителен ден се лутахме слепешком, докато си създадем рутина. Правехме безсмисления си ежедневен оглед на конюшните, кошарите и лозята. Нямах нужния фокус, но сметките като че ли не закъсняваха много, а Ревъл изглеждаше почти облекчен, че е поел планирането на храненето. Беше ми все едно какво слага пред мен на масата. Яденето се беше превърнало в задача, която трябва да се изпълни. Сънят ми убягваше, само за да ме връхлети на писалището посред следобеда. Все по-често Пчеличка идваше в частния ми кабинет, където се забавляваше, преструвайки се, че чете разхвърляните ми листове, преди да нарисува пищни илюстрации на гърба им. Говорехме малко дори когато играехме заедно. Повечето вечери свършваха с нея заспала на пода. Отнасях я до леглото ѝ, търкулвах я в него и после се връщах в кабинета си. Изоставил бях твърде много неща. Понякога имах чувството, че и двамата сме в очакване на нещо.

Вечерта, в която осъзнах, че очаквам Моли да се върне, зарових глава в шепите си и заплаках с безполезни, горчиви сълзи. Съвзех се едва когато една мека длан ме потупа по рамото и чух глас:

— Не може да се промени, скъпи. Не може да се промени. Трябва да оставиш миналото.

Вдигнах глава и погледнах малката си дъщеря. Бях си помислил, че е заспала до камината. За първи път ме беше докоснала по свое желание. Очите ѝ бяха толкова светлосини, като на Кетрикен, и понякога наистина изглеждаше не като сляпа, но все едно, че гледа през мен в някакво друго място. Думите ѝ не бяха такива, каквито бих очаквал от едно дете. Бяха думи на Моли, думите, които тя щеше да ми каже, за да ме утеши. Малкото ми дете, опитващо се да бъде силно заради мен. Примигах да махна сълзите от очите си, покашлях се и я попитах:

— Искаш ли да се научиш да играеш на камъчета?

— Разбира се — отвърна тя и макар да знаех, че не го иска сериозно, я научих и играхме почти до разсъмване, а на другия ден и двамата спахме почти до обяд.

Посланието дойде, доставено по обичайния начин, към края на есента. Когато седнах на закуска с Пчеличка, на масата имаше един кафяв жълъд с две дъбови листа, все още прикрепени към него. Някога бях изваял такъв мотив на капака на една кутийка, където пазех отровите си, принадлежностите на занаята ми като дворцов убиец. Кутийката отдавна я нямаше, но смисълът беше същият. Сенч искаше да се срещне с мен. Намръщих се. Освен че носеше съобщение, жълъдът беше и напомняне от стария ми наставник, че колкото и да се смятам за умен и бдителен, все пак може да се промъкне през защитите ми, ако пожелае. Щеше да ме чака вечерта в един хан, наречен „Дъбовата тояга“, на кръстопът близо до Хълма на бесилото. Това беше на два часа езда. Което означаваше, че ако отида на срещата, връщането ще е много късно, може би нямаше да се върна до разсъмване, ако се окажеше някоя от заплетените дискусии на Сенч. Каквото и да беше, нямаше да ми го обясни с Умението. Това означаваше, че никой от котерията не знае за срещата. Поредната му проклета тайна, значи.

Пчеличка видя как опипвам замислено жълъда. Когато го оставих на масата, го вдигна и го огледа. Беше започнала да използва кратки фрази към персонала, „Моля още хляб“ или просто „Добро утро“. Детското ѝ фъфлене не беше съвсем преструвка, но не бях сигурен дали изпитвам гордост или страх от това колко шлифована артистка е. Последните няколко вечери бяхме играли играта на запомняне, както и на камъчета, и и в двете тя изглеждаше невероятно надарена. Приписах го на бащинската си гордост, напомняйки си, че всеки родител трябва да мисли за детето си като за най-умното и хубавото. Беше ми показала една страница от книга за билки, която бе копирала с прилежно внимание по моя спешна молба. Притежаваше дарбата на майка си за илюстриране. И беше написала кратка бележка до Копривка, почти незацапана и с почерк толкова подобен на моя, че се зачудих дали сестра ѝ ще го сметне за имитация. Последните няколко седмици заедно бяха като балсам на рана. За кратко облекчи болката.

Но не можех да пренебрегна поканата на Сенч. Единствените случаи, когато беше прибягвал до тайни срещи по време на детството ми, бяха когато имаше да ми съобщи нещо крайно деликатно. Беше ли нещо лично за него, или прекалено опасно за споделяне? Сърцето ми се сви при тази мисъл. Сега какво? Какво ставаше в замък Бъкип, че да заслужава толкова тайна свръзка? В какво се опитваше да ме въвлече?

И какво можех да уредя за Пчеличка тази вечер? Ако отидех на срещата със Сенч, нямаше да съм тук, за да се погрижа да си легне. Бяхме започнали да градим нещо, ние двамата, и не исках да го занемаря. Както ме беше предупредила Копривка, денонощната грижа за детето не беше нещо толкова лесно, колкото може да си мисли човек, но пък и не беше толкова трудно, колкото го беше описала. Радвах се на дъщеря си дори когато двамата бяхме в една стая, но смълчани и залисани всеки със задачите си. Последната ѝ прищявка беше комплект четки и бои. Копията ѝ на илюстрации бяха старателни и точни. Въздишаше над тях, но откакто бях намекнал, че Копривка трябва да види способностите ѝ, ги правеше. Но по-очарован бях от странните детински образи, които сътворяваше, щом останеше сама с четките и мастилата. Беше нарисувала малко човече с издути бузи, все едно, че духаше, и ми обясни, че издишва мъгла. Никога не беше виждала океана или кораб, но беше нарисувала малка лодка, теглена през вълните от водни змии. На друг лист имаше цветя с малки личица. Показваше ми такива работи свенливо и усещах, че ме въвежда в своя свят. Не исках да я оставя, за да я загърне в леглото някоя слугиня. Нито щях да я помъкна навън през нощта с мен. Една есенна буря щеше да е опасна.

Пчеличка ме гледаше с любопитство, докато размишлявах над липсата си на избор.

— Какво е това? — изчурулика с детското си гласче и вдигна жълъда.

— Жълъд.

— Знам! — рече тя, изумена сякаш, че може да я мисля за толкова невежа. И веднага се смълча: Тавия дойде от кухнята с димящо котле с овесена каша. Постави го на масата и изсипа с черпака две щедри порции в купите ни. На масата вече имаше каничка със сметана и гърненце с мед до самун прясно опечен черен хляб. Едно от по-младите момичета в кухнята, Елм, последва Тавия с купа масло и блюдо сварени сушени сливи. Забелязах, че не погледна към Пчеличка. Отбелязах си също така, че Пчеличка леко се вцепени и затаи дъх, когато момичето мина зад стола ѝ. Кимнах благодарно на Тавия и изчаках, докато се ометат с дъщеря ѝ към кухнята, преди да заговоря.

— Трябва да изляза тази вечер. Може да ме няма цялата нощ.

Усетих как погледът ѝ пробяга по лицето ми в опит да разчете мислите ми. Беше ѝ нов навик. Все още отбягваше да ме погледне в очите, но понякога усещах, че ме гледа. Беше облекчена от това, че вече сдържах Умението си през цялото време, но мисля, че това също така ме правеше по-загадъчен за нея. Неизбежно се зачудих колко ли е научила за мен през първите девет години от живота си. Мисълта беше толкова натъжаваща, че я изтласках настрани.

— Да помоля ли Тавия да те сложи да спиш тази вечер?

Тя поклати глава отривисто.

— Майлд тогава? — Другото момиче от кухнята беше по-младо, едва прехвърлило двайсетте. Може би щеше да я устрои по-добре.

Пчеличка заби поглед в кашата си и поклати глава, този път по-бавно. Е, това сложи край на двете ми лесни решения; освен ако просто не ѝ кажех, че трябва да изтърпи каквото там успея да уредя. Все още не бях готов да съм толкова твърд с нея. Зачудих се дали изобщо ще бъда някога, а после се укорих, че съм допуснал възможността да се окажа от онзи род бащи, които разглезват детето, угаждайки на капризите му. Щях да измисля нещо, обещах си, и изтласках временно проблема от ума си.

Въпреки надвисващата над мен визита на Сенч се заех с редовните ежедневни задачи. Грижите за едно имение не престават заради нищо, дори и заради смърт. Бързо откривах колко невидими страни има управлението на едно домакинство, дори с Ревъл, наел се с по-голямата част от него. Моли винаги беше тази, която съгласуваше нещата с него. Заедно бяха обсъждали ястията и сезонните задачи, ежедневната поддръжка, наемането на помощ. Всичко това по-рано беше невидимо за мен, а сега човекът с неговата настойчивост да се срещаме всеки следобед, за да обсъждаме нуждите на деня, почти ме подлудяваше. Беше съвсем приятен тип и добър в работата си, но всеки път, когато почукаше на вратата на кабинета ми, беше напомняне, че Моли вече я няма да го пресрещне. На два пъти беше повдигал въпроса за ремонта, който трябваше да се направи преди зимата. Грижливо и подробно изписаните бележки, които ми даде, с предложения за търговци, материал и дати, ме съкрушиха. Всичко това се струпваше върху обичайната ми работа. Днес вече закъснявах с плащането на персонала и макар хората да проявяваха разбиране заради скръбта ми, все пак знаех, че животът им продължава. Как да се оправя? Да наема още някой, който да ми досажда през деня? Плашеше ме усилието да намеря някой благонадежден, а сърцето ми още повече се сви, когато осъзнах, че трябва да намеря и гледачка или наставник за Пчеличка. Зачудих се дали Фицбдителен вече е готов, а след това осъзнах, че за малко момиче една жена ще е по-подходяща. Жена, която да може да спи в неизползваната слугинска стая до нейната. Жена, която щеше да премине от гледачка в лична слугиня, когато Пчеличка порасне. Скръбта ми стана по-дълбока при мисълта да вкарам в живота ѝ жена, която щеше да прави част от онова, което беше правила за нея майка ѝ. Знаех обаче, че трябва. Въпреки че посещението на Сенч щеше да е първата задача, която да ме отдели от нея, нямаше да е последната.

Представа нямах къде да започна да търся човек, годен за такава отговорна роля.

Хранех се мълчаливо, докато размишлявах над дилемата си, и също толкова мълчаливо станах. Не за първи, нито за последен път си давах сметка за странната изолираност, в която ме беше поставило особеното ми житейско положение. За земевладелците и благородниците около Бъкип двамата с Моли не бяхме нито аристокрация, нито простолюдие, а същества, заклещени между двете класи. Мъжете, които работеха за мен като ратаи и коняри, говореха добре с мен и оценяваха познанията ми от първа ръка на задачите им, но не ме смятаха за приятел. Всички благородници с владения на час езда от дома ни ни бяха познавали като холдър Том Беджърлок и лейди Моли. В техните очи Моли беше издигната само като признание от Короната за услугите на Бърич. Бяха съвсем учтиви, когато се срещахме, но никой не беше изпращал покани да се приобщим към средата, а Моли благоразумно се беше въздържала да настоява. Разполагахме един с друг за ежедневна компания и нередовните нашествия на близките ни, които внасяха и хаос, и веселие в живота ни. Беше достатъчно за двама ни.

Но сега, след като тя си беше отишла, се оглеждах и осъзнавах колко самотен е животът ми във Върбов лес без нея. Децата ни се бяха върнали към своя личен живот и ме бяха оставили сам. Всички освен едно. А не е редно едно дете да отраства само.

Малките пантофки на Пчеличка почти не издаваха звук, докато ситнеше като призрак зад мен през къщата. Погледнах я през рамо и казах:

— Трябва да изляза до конюшните. И идва буря. Хайде да те облечем в топли дрехи.

— Мога и сама — настоя тя тихо.

— Можеш ли да стигнеш всичко? — Намръщих се. Дали нещата ѝ за зимата бяха все още прибрани в скрин някъде? Щяха ли все още да ѝ стават?

Тя помисли за миг, а след това кимна разсъдливо. Кривна нагоре глава и усетих как погледът ѝ се плъзна по мен.

— Не съм толкова малка, колкото изглеждам. На девет съм.

— Добре. Ще те чакам в личния ми кабинет.

Тя кимна важно в признателност и забърза нагоре по стълбището. Беше катерене за нея, усилие на всяко стъпало. Опитах се да си представя какво е да си толкова малък в свят, оразмерен за възрастни, и не можах. Беше много способно дете, помислих си и се зачудих дали не я подценявам. Има опасност в това да се иска прекалено много от едно дете, но също толкова опасно е да се иска прекалено малко. Така или иначе, трябваше да се погрижа за нея в случай, че има нужда от мен, а не съм тук, за да я защитя. Стигнах до решение.

Когато дойде в кабинета ми, носеше ботушите си и топли гамаши, зимното ѝ наметало бе провесено от ръката ѝ. Косата ѝ беше стегната на къса опашка. Личеше, че го е направила сама, и премълчах критиките си. Тя огледа стаята, явно учудена защо сме тук толкова рано през деня. Стаята беше по-малка от официалния кабинет, но съвсем приятна. Стените бяха облицовани с тъмно дърво, а камината бе от големи плоски речни камъни. Беше уютна стая, убежище за един мъж, но не заради това я бях избрал за своя бърлога. Помислих и се поколебах. Но Пчеличка беше на девет. Същата възраст, на която бях и аз, когато ми бе споделена тайната на замък Бъкип.

— Моля, затвори вратата — казах ѝ, щом влезе.

Тя го направи, а след това погледна през рамо, учудена от странната ми молба.

— Мислех, че излизаме.

— Да. Но не веднага. Искам да ти покажа нещо. И да видя дали можеш да го направиш. Но първо трябва да ти го обясня. Седни.

Тя се покатери и седна на един от тапицираните столове. Настани се и ме загледа, но без да среща погледа ми.

— Това е тайна — предупредих я. — Тайна само за теб и мен. Търпение го показа на двама ни с майка ти първия път, когато дойдохме тук. Търпение отдавна я няма, а сега я няма и Моли. — Изчаках, преглътнах и продължих. — Тъй че вече само аз знам за това. А скоро и ти ще го знаеш. Не е написано никъде и не трябва никога да бъде слагано на хартия. Не можеш да го показваш на никой друг. Разбираш ли?

Известно време тя седеше съвсем неподвижно. После бавно кимна.

Станах от стола си зад писалището, отидох до вратата и се уверих, че е залостена.

— Тази врата трябва да бъде напълно затворена — казах ѝ. Докоснах пантите. — Погледни тук. Тази врата има четири панти. Две отгоре и две — по-близо до пода. Всички изглеждат съвсем еднакви.

Изчаках и тя отново кимна.

— Ето тази, не най-долната, а тази над нея, е фалшива. Когато дръпнеш щифта от върха на тази панта, тя се превръща в дръжка. Виждаш ли? Тогава можеш да направиш това. — Извадих месинговия щифт, хванах фалшивата панта и я дръпнах. Дървеният панел се люшна и се отвори и отзад се показа висока и тясна врата. Изпънаха се и се разпаднаха паяжини, щом я дръпнах и я отворих. Лъхна мрак. Погледнах през рамо към Пчеличка. Тя не откъсваше поглед от мен, прехапала долната си устна с малките си съвършени зъбки. — Това е таен проход.

— Нима? — попита тя и осъзнах, че ѝ казвам нещо очевидно. Почесах се по бузата и усетих колко дълга е пораснала брадата ми. Все още не я бях подкастрил, осъзнах изведнъж, а Моли не ме беше укорила. Всички мисли изведнъж избягаха от ума ми, щом вълната на скръб от загубата отново ме заля и удави.

— Тате? — Пчеличка подръпна маншета на ризата ми.

— Съжалявам — промълвих и си поех дъх отново.

— И аз съжалявам.

Не хвана ръката ми, а се вкопчи по-здраво в маншета ми. Не бях и усетил, че е слязла от стола и е дошла до мен. Покашля се тихичко и видях лъсналите вадички по страните ѝ. Затегнах стените си на Умение и тя ми кимна мълчаливо за благодарност. Попита ме тихо:

— Накъде води?

Така, двамата заедно, надмогнахме вълната скръб и продължихме напред.

— Води до една малка стая над и вляво от камината. Там има една малка шпионка, тъй че някой може да седи там и да наблюдава хората, които влизат и излизат, и говорят в тази стая. — Потърках очи. — А от онази малка стаичка има тясно стълбище, което стига до много нисък проход. А той води до други малки стаички за шпиониране в други части на къщата. — Преглътнах и гласът ми стана почти нормален, когато добавих: — Мисля, че е мания на Пророците. Изглежда, обичаме шпионки и тайни места в домовете си.

Тя кимна и се вторачи покрай мен във вратата. Разкъсаните паяжини се полюшваха от лекото течение вътре. На лицето ѝ изгря усмивка и тя стисна малките си длани под брадичката си.

— Чудесно! За мен ли е?

Беше последната реакция, която можех да очаквам. Усетих, че се усмихвам в отговор.

— Вече е. Има други два достъпа към него. Един от моята спалня. И друг — от един килер. Другите два са трудни за отваряне, най-вече защото не са използвани от много, много дълго време. Този е по-лесен. Но и той не е използван от дълго време. Тъй че ще е пълен с паяжини и прах, с мишки и паяци.

Беше пристъпила до ръба на прохода. Плесна с ръка през провисналите паяжини и тръсна полепналите по пръстите ѝ парчета, изобщо непритеснена от малките многокраки твари. Обърна се към мен.

— Може ли вече да вляза? Може ли да взема лампа?

— Предполагам. — Ентусиазмът ѝ ме беше хванал неподготвен. Смятах само да посадя една идея в ума ѝ, да ѝ покажа място за оттегляне, ако се окаже застрашена, докато ме няма, за да я защитя. Избутах скритите лостове на вратата на кабинета, за да не може никой да влезе. Взех лампата от писалището. После затворих вратата към прохода и пуснах отново щифта на пантата в мястото му. — Опитай ти да я отвориш.

Щифтът беше упорит и отне доста дърпане, докато го освободи.

— Може да го смажем — каза задъхано, а след това се изправи, за да дръпне и отвори панела. — Може ли да взема лампата и да вляза първа?

Ако паднеше и изтървеше лампата, разлятото масло и пламъкът щяха да подпалят цялото имение.

— Внимавай — казах ѝ, след като ѝ връчих лампата. — Дръж я с двете ръце. И не падай.

— Няма — отвърна тя, но щом се озова в ръцете ѝ се усъмних в благоразумието си. Беше толкова явно възбудена и съсредоточена единствено в проучването. Влезе без никакво колебание в тесния тъмен коридор. Наведох се и я последвах.

Шпионските проходи на Върбов лес изобщо не бяха толкова изпипани като онези, които прошарваха замък Бъкип. Мисля, че ако бяха работа на баща ми, щеше да ги е направил за по-висок човек. Подозирах, че датират от първото престрояване на къщата, когато бяха добавили южното разширение. Често съм се чудил дали няма още и тайната на отварянето на вратите да се е загубила, докато къщата е сменяла обитателите си.

Проходът имаше къса площадка и след това стръмно стълбище. На върха на стълбището също имаше площадка и след това стръмен завой наляво. Там проходът ставаше малко по-широк. Продължаваше още шест стъпала нагоре и след това беше равен, докато стигне до зоната до камината. Не можех да се изправя в малкото пространство, но някой се беше чувствал удобно тук някога. Имаше грубо ниско столче, където да седи, докато шпионира, малък шкаф от тъмно дърво, чиито врати бяха затворени, и рафтче, където Пчеличка постави лампата. Инстинктът ѝ беше верен. Забелязах малкия предпазител около шпионката, предназначен да скрива светлината от лампата. Тя седна на столчето, без да забърше прахта, наведе се напред, за да надникне в кабинета ми, после се отдръпна и възкликна:

— Чудесно! О, тате, благодаря ти!

Стана, отиде до малкия шкаф и стигна лесно до дръжката. Надникна вътре.

— Виж! Тук има мастилница! Съвсем е изсъхнала, но мога да сипя мастило в нея. И има старо перо, цялото проядено. Ще ми трябва ново. Виж! Рафтът се пуска надолу и вече е масичка за писане! Колко умно! Наистина ли всичко това е за мен?

Онова, което е било навярно доста тясно пространство за малък шпионин, ѝ подхождаше съвършено. Пространството, за което бях мислил като за спешно укритие за нея, тя го виждаше като убежище, може би дори като стая за игри.

— За теб е безопасно място. Място, където да дойдеш и да се скриеш, ако почувстваш, че си в опасност, а не можеш да стигнеш до мен. Или ако ти кажа, че има опасност и трябва да избягаш и да се скриеш.

Тя ме погледна искрено; отбягваше очите ми, но светлият ѝ поглед обходи лицето ми.

— Ясно. Разбира се. Добре, тогава ще ми трябват свещи и кутийка с прахан. И нещо, в което да държа вода, и нещо с плътен капак, за пазене на корав хляб. За да не съм гладна, ако трябва да се крия много дълго. И възглавница и одеяло. И може би няколко книги.

Зяпнах я удивен.

— Не! Не, Пчеличке, никога не бих те оставил скрита тук по цели дни! Чакай… няколко книги? Наистина ли четеш толкова добре?

Изражението ѝ нямаше да е толкова изненадано, ако я бях попитал дали може да диша.

— Разбира се. Не могат ли всички?

— Не. Общо взето, човек трябва да бъде научен да чете. Знам, че майка ти ти показа буквите, но не мислех… — Зяпнах я в изумление. Бях я наблюдавал, докато си играе с перото и книгата си, като мислех, че само упражнява случайни букви. Бележката, която бе написала до сестра си, беше простичка, само няколко реда. Сега си спомних, че беше помолила за хартия, за да може да записва сънищата си; мислех, че беше имала предвид странните си рисунки. Потиснах внезапно обзелото ме желание да науча какво е писала, да разбера какво сънува. Щях да изчакам, докато сама предложи да го сподели с мен.

— Мама ми четеше. Голямата красива книга за билки и цветя на лейди Търпение. Четеше я много бавно и посочваше всяка дума.

Моли се беше научила да чете късно и с голяма трудност. И веднага разбрах коя книга е чела на Пчеличка: онази, дето нямаше хартиени страници, а тесни дървени плочки с думите и илюстрациите, изваяни в тях, а билките и цветята резбовани и след това боядисани с правилните цветове. Търпение беше ценила високо този подарък от мен. А Моли беше научила дъщеря ни да чете от нея.

— Тате?

Бях се отнесъл. Погледнах я.

— Какво е станало с лейди Търпение? Мама ми разказваше много истории за нея, но никога края на историята ѝ.

— Краят на историята ѝ. — Бях там, когато бе свършила историята на мащехата ми. Помислих сега за това и изведнъж то придоби съвсем друго значение за мен. Покашлях се. — Добре. Беше един ден в ранна пролет. Сливите бяха започнали да се пробуждат от зимата и лейди Търпение поиска да ги подрежат преди пъпките да разцъфтят. Вече беше доста стара, но все още придирчива за градините си. Тъй че настоя да се надвеси от горния прозорец и завика на работниците как да подкастрят дръвчетата.

Усмихнах се неволно на спомена. Пчеличка гледаше почти в мен, с напрегнато от любопитство лице и намръщила челце.

— И паднала от прозореца?

— Не. Като по чудо, не, не падна. Но не беше доволна от работата им. Тъй че заяви, че ще излезе навън да ги накара да правят каквото тя иска и да донесе малко от подкастреното, да разцъфти за масата. Предложих аз да ѝ донеса, но не, тя вече беше излязла от стаята и после се върна шляпайки в ботушите си и с едно тежко вълнено наметало, и хайде навън.

Замълчах. Спомнях си всичко това толкова ясно. Синьото небе, отривистия вятър и очите на Търпение, святкащи от възмущение, че овощната бригада не ѝ обръща внимание.

— И после какво?

— Постоя малко навън. Аз бях в сутрешната стая, когато чух как вратата се затръшна. Викаше ме да отида и да взема отрязаните клони. Излязох в коридора и ето я и нея, с голям наръч, ръсеше клонки по пътя си. Тъкмо да ги взема, и тя изведнъж спря на място. Втренчи се и устата ѝ се отвори, а бузите ѝ, които бяха порозовели от студа, станаха още по-розови. После извика: „Рицарин! Ето те и теб!“ Разпери ръце и клонките се разпиляха навсякъде. А тя затича… И после падна.

Сълзи изведнъж опариха очите ми. Примигах, но не можах да ги спра.

— Мъртва — прошепна Пчеличка.

— Да — отвърнах хрипливо. Спомних си колко олекнала беше, когато я вдигнах. Беше мъртва и с отворени очи, но все още усмихната.

— Помислила е, че си мъртвият ѝ съпруг, когато те е видяла.

— Не. — Поклатих глава. — Тя не гледаше мен. Гледаше покрай мен, по коридора зад мен. Не знам какво е видяла.

— Видяла е него — реши Пчеличка с огромно задоволство и кимна. — Той е дошъл най-после да я вземе. Добър край на историята ѝ. Може ли да пазя книгата ѝ тук, онази с билките?

Зачудих се дали Моли ще дойде да ме вземе някой ден. Плаха надежда се надигна в мен. След това се върнах към себе си, в малката стаичка с дъщеря ми, седнала на сгънатия плот на писалището.

— Можеш да държиш книги тук горе, ако пожелаеш. Можеш да държиш тук всичко, което поискаш. Можеш да имаш свещи и кутийка с прахан, ако обещаеш, че ще бъдеш много внимателна с тях. Но трябва да помниш: тази стая и входът ѝ са тайна, която не трябва да бъде споделяна с никого. Само ти и аз знаем, че съществува. Важно е да остане наша тайна.

Тя кимна важно.

— Може ли да ми покажеш къде отива другият проход, който подминахме, и как да отварям другите врати?

— Може би утре. Точно сега трябва да я затворим грижливо и след това да отидем да видим мъжа, който се грижи за овцете.

— Лин — напомни ми тя небрежно. — Овчарят Лин се грижи за овцете.

— Да. Лин. Трябва да говорим с него. — В ума ми избуя идея. — Той има син, Бож, с жена и малко момиче в къщата. Може би ще ти хареса да се запознаеш с тях?

— Не. Благодаря.

Хладният ѝ отговор уби надеждата ми. Знаех, че в тази история има нещо повече. Изчаках търпеливо да вземе лампата и да поведе надолу по тясното стълбище. Тя се поспря с надежда на пресечката към другия проход, като вдигна лампата и надникна в тъмното, но после с къса въздишка тръгна отново надолу към кабинета ми. Задържах лампата, докато затвори панела и го залости. След това я духнах и дръпнах тежките завеси на прозореца, за да влезе сивата светлина отвън. Валеше. Примигах, докато очите ми се приспособиха, и осъзнах, че през нощта е имало скреж. Листата бяха започнали да се променят, брезите се обагряха в златно. Зимата наближаваше. Още не бях проговорил.

— Другите деца не ме харесват. Карам ги да се чувстват неловко. Мислят, че съм джудже, облечено като момиче, а после, когато мога да правя разни неща, например да беля ябълки с остър нож, мислят… Не знам какво мислят. Но когато отида в кухнята, синовете на Тавия излизат. По-рано идваха да работят с нея всеки ден. Вече не идват. — Извърна очи от мен. — Елм и Лея, кухненските момичета, ме мразят.

— О, Пчеличке, не те мразят! Те едва те познават. А синовете на Тавия са на възраст, на която вече ходят с баща си и учат това, което той прави всеки ден. Не е заради теб, Пчеличке. — Гледах отгоре малката си дъщеря със съчувствена усмивка. А когато тя вдигна поглед към мен и очите ни за миг се срещнаха, синият гняв в нейните ме изгори.

— Пчеличке — казах, но преди да мога да продължа, гневът ме опари отново.

— Мразя, когато лъжеш. Знаеш, че другите деца се страхуват от мен. И знам, когато ме мразят. Не е нещо, което си измислям. Истинско е. Не ме лъжи, за да ме накараш да си мисля, че аз съм тази, която ги преценява лошо. Лъжите са лошо, все едно кой ги казва. Мама се беше примирила с това от теб, но аз няма. — Скръсти ръце пред гърдите си и впи непокорно поглед в коленете ми.

— Пчеличке! Аз съм твоят баща. Не можеш да ми говориш така!

— Ако не мога да съм честна с теб, няма да ти говоря изобщо. — Цялата сила на волята ѝ стоеше зад думите ѝ. Знаех, че е напълно способна да поднови дългото си мълчание. Мисълта, че ще бъда лишен от единствената близост, която бях намерил след смъртта на Моли, ми нанесе такъв силен удар, че мигновено осъзнах колко близка връзка съм изградил с дъщеря си. Втората мълния, която ме порази, беше колко опасно ще е за двама ни, ако допусна нуждата ми от близост да надделее над дълга ми като неин родител.

— Можеш да бъдеш честна с мен и все пак да ме уважаваш. Както и аз с теб. Ти си различна, Пчеличке. Това ще прави някои страни от живота ти много трудни. Но ако винаги се осланяш на различията си, за да обясниш всяко нещо, което не ти харесва от света, ще изпаднеш в самосъжаление. Не се съмнявам, че си накарала момчетата на Тавия да се чувстват притеснено. Но също така знам, че на никой от двамата не му харесваше да работи в кухните, тъй че баща им ги взе в мелницата, да види дали там ги устройва по-добре. Не винаги всичко е свързано само с теб.

Тя наведе очи към пода. Не отпусна ръцете си.

— Облечи си наметалото. Ще отидем да видим Лин.

Разпоредих се уверено, сдържайки притеснението си какво ще правя, ако откаже да се подчини. Когато Славея ми даде Хеп, той беше водил такъв живот на лишения, че беше покъртително благодарен да спи под покрив и да получи храна. Беше прехвърлил вече десет години, преди да започне да оспорва авторитета ми. Мисълта за физическо дисциплиниране на толкова малко същество като Пчеличка ме изпълни с отвращение. И все пак знаех, че трябва да спечеля тази битка.

Прикрих облекчението си, когато тя взе наметалото си и го облече. Не видях нещо, което да опари гордостта ѝ, докато излизахме от кабинета и излязохме на двора. Скъсих крачката си, щом поехме към пасищата и кошарите. Все пак ѝ се налагаше да подтичва, за да не изостава от мен.

Лин ме чакаше. Показа ми три овце, които беше отделил от стадото, след като бяха хванали обрив, който ги караше да се отъркват в дървета и колове на оградата. Малко разбирах от овце, но Лин ги гледаше от млад, а косата му вече беше сива като козината на повечето му рунтави подопечни. Тъй че слушах и кимах, и го помолих да ме държи в течение, ако се заразят още овце. Докато говорехме, очите му пробягваха от мен към малката ми дъщеричка и обратно. Пчеличка, вероятно все още огорчена от това, че я бях скастрил, стоеше смълчана през целия ни разговор. Кучето на Лин, Паричка, се доближи лениво да я огледа и когато Пчеличка отстъпи назад, тя размаха опашка одобрително и провеси език в кучешки смях. Толкова лесно за водене. Реших да не им обръщам внимание, щом Паричка отведе дъщеря ми в ъгъла и после я подбутна с нос, като махаше с опашка през цялото време. Лин им хвърли загрижен поглед, но аз се доближих до една от овцете и го попитах каква ѝ е възрастта. Леко разсеян, той дойде при мен. Попитах го да не би кърлежи да предизвикват дразненето, при което Лин смръщи чело и се наведе да разтвори вълната на овцата и да огледа за паразити.

С крайчеца на окото си видях как Пчеличка се пресегна и погали кучето зад ухото. Паричка клекна и пак я побутна с муцуна. Пчеличка зарови ръце в гъстите златни къдрици на овчарското куче и изведнъж разбрах, че детето и кучето са приятели. Предишното ѝ отстъпване не беше от боязън, а покана да си поиграят. Слушах описанието на Лин за предишните симптоми на овцата само с половин ухо.

Когато Лин се удовлетвори, че съм изслушал тревогите му и че имам доверие в това, което прави, срещата ни приключи. Пастирството никога не ми е допадало и почти не се бях занимавал с гледане на овце, докато отраствах в замък Бъкип, тъй че бях направил с Лин онова, което Бърич беше направил със соколарите в Бъкип. Бях намерил добър човек, който знае за рунтавите тъпачки повече, отколкото изобщо щях да държа да науча някога, и му бях поверил стадата. Но изслушването му наистина ми отне време и усещах, че утрото ми бяга.

Когато се обърнах да потърся Пчеличка, нея я нямаше. Паричка клечеше кротко. Реакцията ми бе инстинктивна. Пресегнах се и към кучето, и към мъжа и попитах: Къде е тя? Къде отиде дъщеря ми?

Котенца, отвърнаха ми едновременно.

Дори да беше надарен с Осезанието и Паричка да бе неговият спътник, Лин никога не ми го беше казвал и сега не беше моментът да питам. Не беше първият лишен от Осезание, когото познавах, който се държеше все едно, че може да си говори със спътника си. Но грижата ми в момента не бяха те, а Пчеличка.

— Котенца ли?

— Има котило там отзад, под една от яслите. Отвориха им се очите преди две седмици и вече са почнали да проучват.

Започнали бяха, и още как. И котилото от четири котенца проучваше моята дъщеря, легнала по корем във влажната слама и оставила ги да се катерят по нея. Едно оранжево, на бели петна, седеше на гърба ѝ и ѝ дърпаше косата, вкарало острите си като игли зъбки в раздърпаната ѝ плитка и свило крачета. Две пъстри клечаха в извивката на ръцете ѝ под брадичката. Малко по-далече едно черно-бяло котенце с кривната опашка я гледаше сърдито, докато тя бе впила очи в него.

— Пчеличке, време е да тръгваме — казах.

Тя се раздвижи бавно, с неохота. Пресегнах се към оранжевото коте, за да го откопча от косата ѝ. То ме плесна експериментално. Оставих го в сламата до нея.

— Време е да тръгваме — повторих.

Тя въздъхна.

— Харесват ми котенцата. Никога не съм държала коте. Тези са мили, но онова там не ми дава да го пипна.

Лин заговори:

— О, онзи черньото е като баща си. Пълен с пикня и оцет още отсега. Ще е добър ловец на плъхове, но аз не бих го избрал, господарке Пчеличке.

— Не избираме никое от тях — поправих го. — Тя искаше просто да ги погали.

Лин кривна глава към мен. Кучето му направи същото.

— Е, просто казвам, че е добре дошла да си вземе едно, ако иска. На подходящата възраст са да си намерят нов дом. Едно малко коте може да е утеха за момиченцето, сър. Топла малка компания. — Покашля се и добави: — Макар че според мен едно кутре ще е по-добре за нея.

Изпитах леко раздразнение. Коте или кутре нямаше да изцери скръбта от смъртта на майка ѝ. После един ярък спомен за кутре, наречено Носльо, нахлу в ума ми. Но друго същество за неин приятел можеше да помогне. Много. И може би само по лошия начин. Заговорих твърдо.

— Благодаря, но не, Лин. Може би когато стане малко по-голяма, но не сега. Хайде, Пчеличке. Трябва да се прибираме.

Очаквах да започне да се моли. Но тя се надигна, като остави двете пъстри котета леко да се смъкнат в сламата. Малко по-дълго изгледа черното. Вдигна му пръст като да го предупреди, но след това се изправи и тръгна послушно след мен.

На връщане закрачих още по-бавно. После попитах:

— Тъй. Какво чу?

Пчеличка помълча дълго. Тъкмо да я подканя да ми отвърне, когато призна:

— Всъщност не внимавах много. Беше просто нещо за овце. А и котенцата бяха там.

— Говорехме за овце, които са на сестра ти, с човек, който се препитава, като се грижи за тези овце. Някой ден може да се наложи да отидеш и да говориш с него или с дъщеря му, или с внучето му за тези овце. Следващия път слушай. — Помълчах малко, за да ѝ оставя време да премисли това, а после попитах: — Значи не чу този път. Какво видя?

Изненада ме с това, което беше чула в думите ми. Въпросът ми изобщо не беше стигнал до ума ѝ. Заговори колебливо, с глас, изпълнен с трепет.

— Тъй. Върбов лес не е твой, нито мой. Къщата е на Копривка и овцете са на Копривка. Никога няма да са мои. Нито лозята, нито овощните градини. Нищо от това всъщност не е мое. Копривка е най-голямата на мама и сега тя притежава всичко това. Но някой ден може да се наложи да се грижа за всичко това заради нея, както го правиш ти. — Помисли за миг. — Тате, когато ще съм пораснала и ти ще си умрял, какво ще е мое?

Стрела в сърцето ми. Какво щеше да принадлежи на това мое странно дете? Дори да заделях добър дял за женитба за нея, щеше ли да порасне в жена, за която мъж да поиска да се ожени? Добър мъж? Как щях да го намеря или да разбера, когато го намеря? Когато си отидех от този свят, какво щеше да я сполети? Преди години Сенч ме беше попитал същото и му бях отвърнал, че тя е още бебе и е твърде рано да се тревожа. Девет години бяха минали оттогава. Още девет и щеше да е на възраст за женитба.

Бях муден, отлагащ нещата идиот. Заговорих бързо, за да запълня дългото мълчание.

— Сигурен съм, че сестра ти и братята ти никога няма да те оставят в недоимък — казах ѝ и бях убеден, че ѝ казвам истината.

— Не е същото като да знам, че ще си имам нещо свое — отвърна тя тихо.

Знаех, че е права. Преди да съм успял да я уверя, че ще направя всичко, за да я осигуря, тя заговори отново.

— Ето какво видях. Видях овце и овча тор, и слама. Видях много вълна на по-ниските дъски на оградата и много паячета, червени и черни на долната страна на дъските. Видях една овца, която лежеше и беше изтъркала всичката вълна и малко от кожата си от задницата. Друга овца се чешеше в един кол на оградата и ближеше устни. — Кимаше, доволна от наблюдателността си. Хвърли ми поглед, после извърна очи настрани и добави: — И видях Лин, който погледна към мен и след това настрана, все едно съм нещо, което предпочита да не вижда.

— Погледна те — съгласих те. — Но не беше неприязън. Мъчно му е за теб. Толкова те харесва, че според него трябва да си имаш свое коте или кученце. Виж как е той с неговото си куче и ще разбереш, че не би го предложил на дете, което не харесва.

Тя изсумтя скептично.

— Когато бях момче — заговорих ѝ кротко, — мразех това, че съм копеле. Смятах, че всеки път, когато някой ме погледне, това е първата мисъл, която му хрумва. Тъй че превърнах това, че съм копеле, в най-важното нещо за себе си. И винаги когато се запознаех с някого първото, което си помислях, беше как той мисли за това, че се запознава с копеле.

Повървяхме известно време в мълчание. Усещах, че вече е уморена. Неволно ме споходи мисълта, че трябва да укрепя издръжливостта ѝ с редовни предизвикателства, а след това си напомних, че не е куче или кон, а дете. Мое дете.

— Понякога — добавих предпазливо — решавах, че хората не ме харесват, преди да са имали възможността да решат сами. Така че не им говорех, нито правех някакво усилие да ги накарам да ме харесват.

— Да си копеле е нещо, което не се показва, освен ако не го накараш да се покаже — каза тя и посочи себе си. — Аз не мога да скрия това. Че съм малка и изглеждам по-млада, отколкото съм. Че съм светла, докато повечето хора са тъмни. Това, че мога да говоря все едно съм по-възрастна, отколкото съм, мога да скрия. Но ти каза, че не бива да правя това.

— Да. Някои свои различия не можеш да скриеш. Малко по малко можеш да даваш на хората да разберат, че си много по-умна от повечето деца на твоята възраст. А това ще те направи по-малко плашеща за тях.

Тя отново изсумтя презрително.

— Страх ли те беше от Паричка? — попитах я.

— Паричка?

— Кучето. Тя плаши ли те?

— Не. Разбира се, че не! Тя обича да ме бута с нос. Но Паричка е мила.

— Как разбра?

Поколеба се, преди да отвърне.

— Махаше с опашка. И не я беше страх от мен. — Помълча. — Може ли да си имам кученце?

Не исках разговорът да тръгне натам, но отново беше неизбежно.

— За мен би било трудно да позволя да си имаш куче точно сега. — Не и докато сърцето ми все още беше така отчаяно самотно. Не и докато се пресягах, волно или не, към всяко същество, което ме погледнеше със симпатия. Дори да не го обвържех, кучето щеше да е привлечено към мен, не към нея. Не. — Може би в бъдеще ще можем да поговорим отново за това. Но това, което исках да видиш… Уморена ли си? Да те понося ли?

Креташе едва-едва и бузите ѝ бяха почервенели от усилието и целувката на мразовития вятър.

Изправи гръб.

— Аз съм почти на десет. Много съм голяма за носене — заяви с достойнство.

— Не и от татко си — казах и я вдигнах.

Тя се вцепени в ръцете ми както винаги, но бях неумолим. Наместих я на лявото си рамо и удължих крачките си. Тя кацна там, смълчана и вдървена като пръчка. Помислих си, че схващам проблема ѝ. Поех си дъх и затегнах още по-здраво стените си. За миг бях замаян и объркан все едно, че изведнъж бях изгубил обоняние и зрение. Когато човек прибягва до Осезанието, става инстинктивно, а Умението се излива навън от неподготвения. Но бях възнаграден с това, че тя се поотпусна, а после възкликна:

— Мога да виждам толкова надалече! Можеш ли и ти да виждаш толкова далече непрекъснато? Е, сигурно можеш! Колко е чудесно!

Беше толкова доволна и възбудена, че нямах сърце да я въвличам отново в поученията си. Друг път, и то съвсем скоро, обещах си. Току-що беше загубила майка си и двамата току-що бяхме открили как да се достигаме един друг. На другия ден щях да говоря отново с нея как да успокои другите. Засега щях да се радвам на този прекрасен миг, в който тя беше най-обикновено дете и можех просто да бъда нейният баща.

12.

Проучвания

Имало едно време една старица, която живеела в голям оживен град. Изкарвала поминъка си като перачка за няколко богати търговци. Всеки ден отивала до един от домовете им, събирала мръсните дрехи, носела ги в дома си и там ги търкала и бухала, просвала ги да съхнат на сламения си покрив и кърпела каквото било за кърпене. Не ѝ носело добър доход, но обичала работата си, защото можела да я върши сама.

Старицата не била винаги сама. Някога си имала куче. Кучето било нейният звяр в Осезанието и неин приятел. Но никое куче не живее вечно и никое не живее дълго колкото човек, тъй че дошъл тъжният ден, когато жената се оказала сама. И оттогава била все сама. Или така си мислела.

Рано една сутрин, докато се смъквала от леглото си, се подхлъзнала и паднала. А когато се опитала да се вдигне, не могла, защото си била счупила крака високо на бедрото. Повикала за помощ, но никой не я чул и никой не дошъл. През целия ден и нощта, и на другия ден, лежала на пода. Прималяла от глад и жаждата отнела гласа ѝ. Умът ѝ започнал да скита и тя тичала по улиците на града, както кучето ѝ правело някога. И ето, че като куче в съня си, срещнала един млад мъж и му казала: „Стопанката ми се нуждае от помощта ти. Последвай ме, моля те.“

Събудила се и един мъж държал купа студена вода до устните ѝ. „Сънувах куче и то ме доведе тук“, казал ѝ той. Спасил ѝ живота и макар да се оправила много бавно, и да ходела с тояга и накуцвайки, оттогава останали приятели завинаги.

Беджърлок, „Приказки за Старата кръв“

Когато се уверих, че татко наистина е тръгнал по пътя си, се смъкнах от леглото си, взех една от благоуханните свещи на мама от запаса в нощната масичка и я запалих на огъня. Поставих я в свещник и го нагласих на пода, докато си намеря топъл вълнен халат от скрина със зимните ми дрехи. Не харесвах големия скрин. Капакът беше красиво резбован, с птици и цветя, но беше тежък. Не бях достатъчно висока да го отворя напълно, тъй че трябваше да го задържа с една ръка, докато ровя надълбоко из него с другата. За щастие имаше един халат по-горе и бодливият допир на вълната по пръстите ми подсказа, че е това, което търсех. Издърпах го, скочих назад и оставих капака да падне с тупване. Утре, реших, щях да помоля баща си да отвори широко скрина, за да мога да преместя топло облекло от него в най-малката ракла, която ми бе направил. Снощната буря със сигурност означаваше, че зимата е на път. Време беше да направя промените.

Навлякох халата върху нощницата си, а след това си обух топли чорапи. С обувки не си направих труда. Домашните ми обувки бяха много тесни за дебелата вълна, а старите ми ботуши бяха много тежки за онова, което си бях наумила. Вдигнах свещта, отворих вратата и надникнах в коридора. Всичко беше тихо. Измъкнах се навън и затворих тихо вратата. Най-сетне щях да имам свободното време да проуча тайния проход толкова подробно, колкото ми се искаше. Откакто го бях зърнала, не бях мислила за нищо друго. Искало ми се беше да се върна там веднага щом се върнахме от кошарите, но трябваше да се яде, а после татко ме беше задържал до себе си, докато се тревожеше и гризеше, че ще се наложи да ме остави сама тази нощ. Толкова глупаво. Не бях ли сама всяка нощ, докато той седеше в кабинета си или спеше в леглото си? Каква разлика имаше, че щеше да е далеч от дома ни?

Въглените на огъня в камината в кабинета догаряха. Добавих още една цепеница, колкото за топлина, толкова и за светлина. После внимателно направих каквото беше направил той, като се погрижих пердетата на прозореца да са плътно затворени, залостих вратата на кабинета и извадих тайния щифт на фалшивата панта. Когато тясната врата се отвори, къщата издиша към мен, леден дъх на стари тайни. Вдишах го и усетих как ме изпълниха. Със свещника в ръка тръгнах нагоре по тесния проход.

Първо отидох до стаичката, която ми беше показал баща ми. Огледах я по-внимателно, но не намерих много повече от онова, което бях видяла преди. Беше приятно да седя там сама, свещта правеше жълта локва светлина около мен, докато мислех как ще поставя книгата на малката лавица и мастилницата и перото до нея. Спалнята ми винаги ми се беше струвала огромна и мразовита, не по-различно от това да се опитвам да спя на масата в трапезарията. Тук се чувствах уютно и закътано. Реших, че следващия път, когато дойда тук, ще донеса четка, за да измета всички паяжини и да направя всичко чисто и спретнато, и възглавница и одеяло, за да е топло и уютно. И ще нарисувам картини за стените. Беше много приятно да си представям пространството наоколо подредено точно като за мен и се задържах толкова дълго, унесена в тази мечти, че ухаещата свещ догоря. Запалих една от восъчните, които бях взела от писалището на баща ми. Бързо реших, че тук трябва да се държи запас от тях. Сложих допълнителната свещ на лавичката и се обърнах да угася с пръсти пламъчето от онова, което бе останало от ароматната. Тънка вейка уханен дим се вдигна от нея и изпълни въздуха със сладка миризма. Поставих догарялото на писалището си и наместих тънката свещ в свещника. Щях да донеса от торбичките с ароматна прах от билки, които бяхме направили с майка ми, от роза и от орлови нокти също. Щях да напълня стаичката с всички неща, които исках да си държа тук. Сушени кайсии и стафиди. Коравите наденички, които обичах да дъвча. Щеше да е уютно и удобно, място, където да чета, да рисувам и да пиша. Моята собствена стаичка.

Новата свещ ми напомни за отминаващото време. Исках да проуча другия проход, който преди само бях зърнала. Спомних си, че татко ми каза, че водел към два други входа, един в неговата спалня и един в килера. Килерът беше на долния етаж зад кухните, докато стаята на баща ми беше в главната част на къщата и горе. Тъй че в някой момент трябваше да има стълбище, прецених, и веднага реших да проуча точно този проход.

Върнах се на пресечката, която бях зърнала преди, и този път вместо да се върна до кабинета, продължих по другия проход. Забелязах, че проходът тук е облицован с дъски тъмно дърво, и се зачудих дали е по-стар от участъка, който бях проучила. Както ме беше предупредил баща ми, не беше използван от доста дълго време. Провиснали паяжини се извиваха, щом срещнеха пламъка на свещта ми. Проходът извиваше първо в едната посока, после в другата, следвайки стените на стаите. В един момент стената стана от тухла и хоросан, и много студена. Пламъкът на свещта затрепери от теченията и го заслоних с ръка. Чувствах, че може би вече съм в главната част на къщата. Подминах оголените кости на мишка, умряла толкова отдавна, че нямаше миризма от нея. Намерих още две шпионки, всяка затворена с капаче. Оставих свещта на пода и се помъчих да видя къде съм, но колкото и да се опитвах, не можех да видя нищо от тъмните стаи, които шпионираха. Всъщност имах само смътна представа къде съм и не можех да определя дали минавам покрай спални или дневни.

Стигнах до едно място, където проходът се разклоняваше не в две, а в три посоки. Тъй че може би имаше повече входове към шпионските тунели, отколкото татко ми беше казал. Първата, която избрах, ме разочарова. Не продължаваше дълго, преди да стигне до шпионка с поредната малка пейка под нея. Отново оставих свещта долу и след кратка борба успях да избутам настрана упоритото капаче. Изумих се, щом открих, че гледам в собствената си спалня. Огънят догаряше, но все още хвърляше достатъчно светлина, за да мога да виждам. Бях на стената на камината на стаята ми, откъдето можех да видя леглото си долу. Зачудих се дали има таен вход към спалнята ми и внимателно заопипвах стената за някакво лостче или панта. Но и да имаше такава, не я намерих, което беше много разочароващо, защото се бях възбудила доста от идеята, че ще мога да стигам до новото си убежище от спалнята си.

Върнах се на пресечката на тунелите, решена да не се мотая повече, защото свещта беше изгоряла почти наполовина. За бъдещо проучване трябваше лампа. Сигурна бях, че баща ми няма да разреши нито да имам своя лампа, нито да скитам през стените на Върбов лес с взета назаем. Зачудих се дали ще забележи, ако взема една от стаята за шиене на майка ми. Той отбягваше тази стая след смъртта ѝ. Жегна ме срам при мисълта, че ще ходя зад гърба му да взема каквото ми трябва, но не беше голям. Бях съвсем сигурна, че ме смята за много по-неспособна, отколкото съм. Значеше ли това, че трябва да се огранича до онова, което си мислеше, че мога? Едва ли.

Тръгнах по втория проход. Лъкатушеше доста дълго през стените и на два пъти се промуших през ъгли, които щяха да са доста тесни за голям човек. Слязох по няколко груби стъпала, после нагоре, а скоро след това — пак надолу по дълъг наклон. Натъкнах се на още следи от гадинки и спрях, щом чух шумолене на малки крачета надалече от мен. Не харесвам плъхове и мишки. Плъховете не вонят толкова лошо като мишките, но дребните им като мъниста очи не ми харесват. Изпражненията станаха повече и вонята — по-силна. Намерих две изровени дупки в прохода: явно гризачите бяха открили този безопасен тунел и го използваха, по което прецених, че този трябва да води до килера.

И така се оказа. От свещта ми вече бе останало само една четвърт и реших, че трябва да изляза от прохода тук, преди да е догоряла и да ме остави на тъмно. Лостчето за отваряне на панела се виждаше ясно и макар да беше заяло, го натисках, докато не чух щракване в стената. Бутнах това, което смятах, че е вратата, но тя се измести само на педя. Беше направена да се отваря навън и когато пъхнах ръка през отвора, напипах торби с нещо, грах или боб, струпани на нея. Бутнах ги, но бяха тежки и не поддадоха. Нямаше да изляза така.

Беше време да напусна лабиринта си. Затворих тайния панел към килера и тръгнах обратно откъдето бях дошла, вече измръзнала и сънена. Натъкнах се на дебела паяжина и трябваше да спра, за да я махна от очите си. Халатът ми вече беше много прашен и покрит с паяжини. Зачудих се дали ще мога да го почистя сама и да избегна въпросите, защото бях сигурна, че баща ми няма да одобри това самостоятелното проучване.

Стигнах до пресечката и завих, за да се върна в кабинета на татко. Ходилата ми бяха премръзнали и студът започваше да пълзи нагоре по краката ми. Усетих гъделичкане по врата и едва не изтървах свещта. Оставих я долу и с пръсти смъкнах паяжината от косата си. Не намерих паяка, въпреки няколкото мига напразно търсене. Вдигнах отново свещта и продължих. Клепачите ми сякаш бяха натежали от сумрака на прохода. Щеше да е добре да се върна в стаята си и да се пъхна под одеялата.

Оставих отново свещта на пода, за да изчистя още паяжини от пътя си. Продължих по коридора и завих на един ъгъл, преди да ми хрумне, че не би трябвало да има паяжини на пътя ми, ако се връщах по стъпките си. Спрях, вдигнах свещта и се вгледах напред по тясната пътека. Не. Нямаше никакъв знак, че съм минавала тук. Паяжините бяха непокътнати и по пода имаше прах. Обърнах се и останах доволна, че отпечатъците от стъпалата ми и влаченето на халата ми там се виждаха ясно. Вече изобщо не беше трудно да намеря пътя си обратно и ускорих крачка.

Когато стигнах до пресечката, свещта вече бе догоряла на пънче в свещника. Помислих си ядосано как бях оставила другата свещ на малкото си писалище в първата шпионска килия. Добре, не беше толкова далече и скоро щях да се върна в кабинета на татко ми. Закопнях за огнището и се надявах, че цепеницата, която бях сложила в камината, все още ще гори. Забързах по дирите си. Стените от тъмни дъски сякаш се надвесиха по-близо, когато огънчето на свещта ми запърха. Наклоних го леко, за да може малко от восъка да изтече от свещника. Така фитилът стана по-висок и пламъкът се удължи, но също така можех да видя дъното под стопения восък. Лъхналият от зиданата стена въздух едва не угаси пламъчето. Заслоних го с длан и постоях на място, разколебана. Бях ли завила в грешна посока? Зиданата стена не беше ли по пътя към входа в килера? Или беше по прохода, който водеше до шпионката в спалнята ми? Примигах уморено и изведнъж осъзнах, че не мога да си спомня. Дирите ми в прохода не можеха да ми помогнат. Мишият скелет! Къде бях видяла мишия скелет?

Стоях на място, загледана в гаснещия пламък.

— Следващия път — казах на трупащия се мрак. — Следващия път ще донеса креда и ще отбележа накъде отива всеки проход.

Течението от зиданата стена пронизваше през халата ми. Обърнах се натам, откъдето бях дошла. Вече не можех да бързам, защото пламъчето едва трепкаше на последното късче фитил. Само да стигна до първата пресечка, щях да се оправя, обещах си. Дори свещта ми да угаснеше, можех да си намеря пътя до тайната килийка пипнешком. Можех ли? Пропъдих от мислите си всякакъв страх от плъхове. Светлината ми ги беше прогонила, а и със сигурност не стигаха толкова далече от кухните. Плъховете стоят където има храна.

Освен ако не са гладни и не търсят още храна!

Нещо докосна крака ми.

Побягнах, спънах се и паднах. Свещта угасна. Мракът ме заля, за да ме удави. Изпълни пространството, където доскоро го бе задържала светлината от свещта ми. За миг не можех да вдишам, защото имаше мрак вместо въздух. Придърпах стъпалата си в халата, ужасена, че може да им скочат плъхове и да ми отхапят пръстите. Сърцето ми биеше толкова силно, че разтърси цялото ми тяло. Надигнах се в тъмното, тръснах изгорената си ръка и издрасках капките восък от нея. Заозъртах се, но тъмнината беше непроницаема. Черното ме притискаше, вещество, което не можеше да се диша. Ужасът в мен се надигна.

— Мамо! — изпищях и след това изведнъж реалността на смъртта ми ме обкръжи, гъста и задушаваща като самия мрак. Нямаше я и нямаше никой, никой, който да може да ме спаси. Мрак и смърт станаха едно и също за мен.

— Мамо! Мамо, мамо, мамо! — крещях и крещях, защото ако бях в мрака и мракът беше смъртта, значи тя трябваше да може да дойде при мен.

Крещях докато не прегракнах, а след това само треперех окаяно, смълчана и обзета от ужас. Никой не дойде. И да се беше събудил някой и извикал, чул приглушения ми плач, не го чух. След като първият пристъп отмина, се свих на кълбо, задъхана. Поне се бях стоплила. Косата ми беше полепнала по черепа ми от пот. Само ходилата и дланите ми все още бяха студени. Загърнах коленете си и придърпах дланите в ръкавите си. Тупкането на собственото ми сърце изпълни ушите ми. Копнеех да мога да чувам по-добре, защото макар да се ужасявах, че може да чуя шумоленето на плъхове, още повече се страхувах да не ме нападнат изведнъж. Звуци на безпомощен страх заклокочиха в гърлото ми. Отпуснала чело на мазния под и задъхана, затворих очи да отблъсна притискащия ме мрак.

13.

Сенч

Има много легенди и обичаи, свързани с изправените камъни, намерени из Шестте херцогства и отвъд границите им. Дори когато истинското предназначение на тези монолити е било забравено, важността им е останала и хората разказваха приказки за тях и ги почитаха. Най-обичайни бяха приказките за невнимателни хора, често пъти млади любовници, които се разхождали в тези кръгове, облягали се на камъните и изчезвали. В някои от разказите те се връщат сто години по-късно, за да открият, че всичките им познати неща са изчезнали, докато те самите не са остарели нито с ден. Като част от проучванията ми на Умението, често съм се чудил дали нещастници с необуздан талант за магията и без никакво познание как да я владеят не са неволно отключвали портали и са се изгубвали завинаги в тях. Знам, че потръпвам, когато си спомня злощастието си, включващо пътуване през стълб на Умението между Аслевял и Бък. Знам, че сте чели описанието ми на това. Никой ли не се вслуша в това предупреждение?

И отново, самият крал Предан беше имал известен опит с опасностите от такова пътуване. В един случай излязохме от стълб, който се оказа потопен от прилива. Ами ако беше паднал на земята? Нямаме никаква представа дали щяхме да останем завинаги затворени в стълбовете, или избутани навън, за да се задушим под земята.

Дори с възстановяването на много ръкописи, отнасящи се до Умението, знанието ни за стълбовете е непълно. Под ръководството на Сенч бяха нарисувани карти на изправени камъни в границите на Шестте херцогства, древните маркировки на тези камъни бяха отбелязани и състоянието на камъните бе документирано. Много от тях са паднали, а маркировките на някои са похабени или съзнателно заличени от вандали.

Тъй че, с цялото ми уважение, съветвам за предпазливост по този проект. Смятам, че само опитни членове на една котерия трябва да предприемат тези проучвания. Не знаем къде водят някои от тези портали, защото не знаем на кое място съответства маркировката. За тези, за които знаем кое местоположение обозначава всеки глиф, смятам, че една проучвателна група би трябвало първо да пътува по обикновен начин, за да потвърди, че приемащите стълбове все още са изправени и в добро състояние.

Колкото до експерименти, свързани със стълбовете, чиито маркировки са изтрити или премахнати, поставям под въпрос защо да се опитваме да използваме някой от тях? Струва ли си да се излага на риск животът на един Умел, за да пратим някого, без да знаем къде?

Писмо от Фицрицарин Пророка до Майстор на Умението Копривка

Откакто си спомням за Сенч, той се беше радвал на всяка възможност да вкара драма в живота си. От лейди Дайми[7] до Пъпчивия, беше се забавлявал с ролите, които бе играл. Възрастта не беше намалила любовта му към хитрините и преструвките. Напротив, правеше го с още по-голяма охота сега, когато имаше време и средства да му се отдаде изцяло.

Така че изобщо не знаех на кого ще се натъкна, когато ми изпрати поканата да се срещна с него. Веднъж се беше оказал стар амбулант с торба кратуни за продан. Друг път бях влязъл в хана, за да се натъкна на особено непривлекателна жена менестрел, която мрънкаше фалшиво трагична любовна песен под насмешливите ревове на гостите на хана. Ако не друго, отминалите години само бяха усилили удоволствието, което Сенч извличаше от подобни маскаради. Знаех, че ще пътува от замък Бъкип през камъните, смалявайки няколкодневния път до едно щракване на пръстите. Щеше да влезе в Свидетелските камъни недалече от замък Бъкип и да излезе на билото на Хълма на бесилото. От Хълма на бесилото до пивницата „Дъбовата тояга“ беше една приятна разходка в топла лятна вечер. За нещастие на Сенч тази нощ щеше да излезе от стълба в суграшица, която заплашваше да премине в сняг на заранта.

Седнах до голямата камина на „Дъбовата тояга“ и прогизналото ми наметало му запази място на пейката най-близо до пламъците. „Дъбовата тояга“ беше хан на кръстопът, използван главно от търговци и пътници. Не го посещавах често и не очаквах да се натъкна на някой, който ме познава. Все пак за срещата ни си бях направил косата сива с тебешир и си бях навлякъл груба селяшка туника. Протритите ми ботуши бяха кални и седях изгърбен, с вълнената ми шапка дръпната над челото и ушите. Единственият път, когато бях идвал в „Дървената тояга“, беше когато Сенч бе настоял за среща. Все пак нямаше да е добре някой съсед на Том Беджърлок да ме види в гостилницата и да се зачуди защо съм тук. Тъй че пиех греяно вино, изгърбил рамене и намусен, с надеждата, че така ще отклоня всякакъв опит да ме заговорят.

Вратата на хана се отвори широко и пропусна вятър, дъжд и едно прогизнало ратайче от конюшнята, последвано от двама мокри търговци. Зад тях вечерното небе помръкваше към нощ. Изръмжах наум. Бях се надявал, че Сенч ще пристигне рано и ще приключи бързо с работата си. Тревожех се, че бях оставил Пчеличка сама във Върбов лес. Беше ме уверила, че всичко ще е наред, че ще рисува картини в стаята си до огъня и ще си легне веднага щом ѝ се доспи. Бях се опитал напразно да я убедя, че може би ще ѝ е приятно да прекара една вечер с Лин и жена му. Изглеждаше уплашена и ужасена от тази идея. Тъй че я бях оставил, като ѝ обещах, че ще я нагледам веднага щом се върна. Отпих от виното си и се помъчих да реша дали да се тревожа за това, че Пчеличка е сама, или за Сенч някъде навън в бурята.

Някаква жена ме тупна по гърба, после пак. Обърнах се и я зяпнах. Първата ми мисъл беше, че е Сенч, в някое от по-шантавите си превъплъщения. Но беше твърде ниска, за да е длъгнестият старец, когото познавах. Както бях седнал на пейката, обръщането ми постави очите ми на едно ниво с гърдите ѝ. Безпогрешно истински. Погледът ми продължи нагоре. Тя ми се усмихваше широко. Имаше леко несъответствие между предните ѝ зъби и зелените очи с дълги мигли. Косата ѝ бе много тъмно кестенява.

— Здрасти — каза тя.

Значи не беше Сенч. Пратеничката му, или някое твърде дружелюбно момиче от кръчмата, или курва? Толкова много възможни начини тази вечер да тръгне в много неправилна посока. Вдигнах халбата си, пресуших я и ѝ я подадох.

— Още една, моля.

Не вложих дружелюбност в гласа си.

Тя повдигна вежда.

— Не нося бира.

Пренебрежението ѝ не беше престорено. Леко настръхнах. „Внимавай.“

Хм. Познавах това момиче. Виждал го бях някъде и беше отчайващо и тревожещо, че не можех да си спомня къде съм я срещал или при какви обстоятелства. Някоя на пазара? Дъщеря на някой от пастирите ни, пораснала и излязла сама? Е, не ме беше нарекла по име, нито зениците ѝ бяха реагирали все едно, че ме е разпознала. Играй пиян. Вдигнах ръка, почесах се по носа и я пробвах.

— Не бира — казах ѝ. — Греяно вино. Вън е студено.

— И вино не нося — отвърна тя. Лек акцент. Не беше прекарала детството си в Бък.

— Жалко. — Обърнах се отново към огъня.

Тя избута настрана мокрото ми наметало и дръзко се настани до мен. Това стесни ролите ѝ до курва или пратеничка. Наведе се към мен.

— Изглеждаш измръзнал.

— Не. Намерих си добро място до огъня. Пих греяно вино. Просто чакам един човек.

Тя се усмихна.

— Може аз да съм твоят човек.

Поклатих глава в пиянско объркване.

— Не. Не, не би могла. Моят човек е много по-висок и по-стар, и освен това е мъж.

— Е, може да съм човек на твоя човек. Това би те направило мой човек, нали?

Люшнах леко глава.

— Може би. — Опипах кесията на бедрото си и се намръщих. После се усмихнах. — Ей. Ако ще си мой човек, тогава сигурно би могла да ми платиш следващото пиене? — Вдигнах халбата си обнадеждено, с глупава усмивка, и се вгледах в лицето ѝ. Никоя опитна курва нямаше да си губи времето с мъж, който няма пари да си купи още пиене.

По лицето ѝ пробяга несигурност. Не бях казал каквото очакваше. Изведнъж се почувствах много стар. Някога този вид интрига щеше да ме забавлява. Винаги бях извличал голямо удоволствие в справянето с малките изпитания, които Сенч постоянно ми налагаше. Участвал бях в не една от неговите постановки, за да объркаме други. Но тази вечер просто ми се искаше да се срещна със стария си учител, да разбера какво иска и след това да се прибера у дома. Наистина ли този маскарад беше нужен повече? Бяхме в мир и политически стабилни. Защо му беше нужно да наема шпиони и да подлага хора на изпитания? Време ми беше да отцепя през мъглата и да задвижа играта. Но не толкова нагло, че Сенч да се обиди. Тъй че отново присвих очи към нея и попитах:

— Кое според теб е по-добре? Греяно вино до топла камина в студен ден, или халба, докато седиш на сянка?

Тя кривна глава и видях, че е много по-млада, отколкото бях сметнал. Едва ли беше видяла двайсет лета в живота си. Откъде я познавах?

— Бира на сянка — отвърна тя без колебание. — Макар че сянка е трудно да се намери, когато слънцето не се е показвало от дни.

Кимнах, вдигнах наметалото си и предложих:

— Защо не потърсим Сенчица?

Тя се усмихна.

Станах и тя ме хвана за ръка. Поведе ме към дървеното стълбище, което водеше към стаите горе. Бурята навън се беше усилила. Порив на вятъра заблъска хана и вътрешните кепенци се разтресоха. Миг по-късно вратата се разтвори широко и остана така, вътре нахлуха вятър и дъжд. Сред виковете от всички маси някой да затвори вратата двама мъже залитнаха вътре, подпрени един на друг. Единият стигна до празна маса, опря ръцете си на нея и остана така, задъхан. Ридъл се обърна към вратата и я затръшна срещу бурята. В следващия момент познах Сенч, подпрян на масата.

— Ето го и него — казах тихо на спътничката си.

— Кой? — попита ме тя и за миг изпитах раздразнение.

— Моят приятел. Онзи, когото чакам. — Размазах леко думите си, издърпах ръката си от нейната и тръгнах да посрещна Сенч и Ридъл. Леко извърнах глава, едва колкото да забележа с крайчеца на окото си как тя ми хвърли поглед през рамо и се заизкачва по стъпалата. Мъж, който слизаше по тях, я погледна в очите и ѝ кимна едва доловимо. Курва, значи.

Е, това беше странно. Не за първи път Сенч и машинациите му ме поставяха в неловко положение.

— Добре ли си? — попитах тихо, щом стигнах до него. Дишаше все едно се е надбягвал. Протегнах му ръка и той я хвана, смущаващ знак колко пребит се чувства. Без думи, Ридъл хвана другата му ръка. Спогледахме се угрижено.

— Ужасна буря. Хайде да седнем до огъня — предложи Сенч.

Устните му бяха потъмнели и дишаше шумно през носа. „Маскировката“ му се свеждаше до облекло в убити тонове от чудесна тъкан и скромна кройка. Стоманеносивата му коса намекваше за възрастта му, но лицето и осанката му не я издаваха. Беше надживял брат си и тримата си племенници и подозирах, че ще надживее и мен. Но тази нощ пътуването бе взело своята дан от него и трябваше да отдъхне. Умението можеше да поддържа тялото му, но не можеше да го направи отново млад.

Огледах пълното помещение. Мястото, което бях запазил близо до камината, беше заето веднага щом го освободих.

— Едва ли — казах му. — Но в две от стаите горе има камини. Ще попитам дали някоя е празна.

— Уредено е. Ридъл, моля те провери дали молбата ми е изпълнена — каза Сенч, а Ридъл кимна. Спогледахме се. Двамата с Ридъл имахме дълга история, по-дълга от неговото приятелство с Копривка. Много преди да се запознае с дъщеря ми и да я ухажва, той беше мой брат по оръжие. В малката ни война с Бледата жена на остров Аслевял го бях оставил по-зле от мъртъв. Беше ми простил за това. Аз пък му бях простил, че ме беше шпионирал за Сенч. Разбирахме се един друг може би по-добре, отколкото осъзнаваше Сенч. Тъй че кимването, което си разменихме, беше на стари приятели. Беше типичен мъж от Бък, тъмнокос и тъмноок, и облечен тази вечер така, че да се слива с кръчмарската тълпа. Отдалечи се и се запровира без усилие през тълпата, без някой да се намръщи, че са го избутали. Беше талант, за който му завиждах.

— Хайде да седнем, докато Ридъл се върне — предложих и дадох пример. Масата не беше от най-желаните, близо до течението през вратата и далече и от камината, и от кухнята. Беше най-доброто място да си побъбрим насаме, което можехме да си пожелаем. Сенч се смъкна грубо на стола срещу мен. Очите му обиколиха помещението; погледна нагоре по стълбището и кимна сякаш на себе си. Зачудих се дали търси някого, или беше просто навикът на стария убиец да надуши всеки, който може да е опасност. Изчаках го да заговори сам за работата си.

— Защо е толкова пълно тук? — попита той.

— Минаващ керван търговци на коне и добитък, затова си говорят при огъня. Трима търговци, шестима ратаи. Очаквали да стигнат до следващия град преди да спрат за нощта, но лошото време ги принудило да останат тук. Не са много доволни да оставят стоката си в открити стобори за нощта, но това е най-доброто, което мястото може да им предложи. Ратаите ще спят в плевниците. Търговците твърдят, че стоката им е от най-добро качество, и казват, че са притеснени за крадци, но чух две конярчета да говорят за конете им като за похабени кранти. Един от търговците не приказва много, но сбруята на коня му е халкидски стил. И личният му кон е доста добър.

Сенч кимна и въпреки умората устата му се изви в лукава усмивка.

— Аз те научих на това — каза със задоволство. Очите му се взряха в моите и обичта в тях ме изненада. Сантиментален ли ставаше в старостта си?

— Да ти докладвам, коректно и пълно, беше едно от първите неща, които ме научи — съгласих се.

Помълчахме малко, замислени на какво още ме беше научил.

Бях се разбунтувал и бях избегнал съдбата на кралски убиец. Сенч никога не беше пожелал да го направи. Можеше вече да не е скрит паяк в тайните проходи на замък Бъкип, можеше да го поздравяват вече като лорд Сенч и открито да съветва крал Предан, но нямах съмнение, че ако крал Предан сметне, че някой трябва да бъде убит, все така ще се справи с предизвикателството.

Вече дишаше по-леко. Появи се едно кръчмарче, тупна две половници горещ ром с бито масло и сайдер на масата и зачака. Сенч ми се усмихна. Поклатих глава и с престорена неохота бръкнах в колана си, намерих няколко монети и платих питиетата. Щом момчето се отдалечи, попитах Сенч:

— По-трудно ли беше, отколкото очакваше, да преведеш Ридъл с теб през стълба?

Не го отрече.

— Понесе го по-добре от мен. Макар че заех сила от него, за да го направя. — Вдигна димящата си халба и въздъхна. Очите му над ръба отново обходиха помещението.

Кимнах, а след това се наложи да попитам:

— Как го направи? Той не е Умел.

— Не е. Но Копривка го е научила да ѝ заема сила, когато ѝ потрябва, а това създава някакъв вид отвор… Е, това не е подходящата дума. Дръжка? Не съм сигурен как да го нарека. По-скоро като кон, винаги с въже около шията, тоест има как да закачиш повод, когато потрябва. Служи ѝ в това качество, като извор на сила. И в още няколко други също.

Стръв, на която нямаше да клъвна. Отпих от рома. Гадно питие, но стоплящо все пак.

— Как може да заема сила на Умение, ако не е Умел?

Той се покашля и заговори хрипливо.

— Както Бърич заемаше сила на баща ти. Имаше дълбока лична връзка и той, като Ридъл, имаше голям резерв от физическа сила. Умението би помогнало, разбира се, ако го имаше. Но след като беше служил на едно лице в това качество, можеше да се довери достатъчно, за да позволи на друг да извлече от него.

Помислих над това.

— Пробвал ли си този експеримент преди? — попитах с любопитство.

Той вдиша по-дълбоко и потрепери. Все още беше премръзнал, но тялото му започваше да се стопля в запарения въздух на кръчмата.

— Не. Сметнах, че е добра възможност. Времето в Бъкип беше чудесно. Често съм използвал камъните, за да пътувам дотук. Не знам защо беше толкова изтощително.

Въздържах се да му кажа нещо за възрастта му.

— В ръкопис ли прочете това, или на табличка?

И канеше ли се да препоръча по-разширено и редовно използване на стълбовете Умение? Стегнах се да го разубедя.

Той кимна. Очите му гледаха не мен, а Ридъл, който си пробиваше път към нас, вдигнал високо халбата си с горещ ром. След него вървеше млад слуга с вързоп дърва за огън на гръб и запас свещи в ръце.

— Ще приготви стаята — каза Ридъл, след като седна при нас, а момчето се запъти нагоре по стълбището с товара си. — Дайте му няколко минути да запали огъня и ще се качим горе. — Погледът му се премести на мен. — Том. Изглеждаш малко по-добре, отколкото последния път, когато те видях.

— Малко — съгласих се. Пресегнах се над масата и си стиснахме китките. Усетих странен лек гъдел, когато ръката ми докосна кожата му. Беше на Копривка. Странно бе това усещане, да разпозная допира ѝ на него, толкова интимен, че сякаш бях подушил уханието ѝ на дрехите му. Вълкът в мен се изправи нащрек. Зачудих се дали Сенч го долавя толкова ясно като мен. Една мисъл се разгъна в ума ми и ми се стори, че разбирам защо пътуването през камъните е било толкова мъчително. Дали Копривка беше пътувала с Ридъл, слушайки с неговите уши и виждайки всичко, което той бе видял? Беше интуитивен скок, който ме накара да повярвам, че присъствието ѝ би усложнило пътуването им. Запазих хипотезата за себе си. Погледнах го в очите, зачуден дали ще зърна дъщеря си там. Не видях нищо, но усмивката му се разшири. Всичко това — само за един миг.

— Тъй. Уморително пътуване, в тази буря и прочее.

Пуснах ръката на Ридъл и се обърнах отново към Сенч.

— Е, какво те води толкова далече в такава гадна нощ?

— Ще изчакаме за стаята с огъня — отвърна Сенч и вдигна отново халбата си. Ридъл ме погледна и повдигна вежда. Трябваше да е някакво послание към мен, но не разбрах какво.

Седяхме почти без да говорим, оставили се на рома да ни сгрее, докато чакахме. Когато момчето дойде и ни увери, че огънят се е разгорял добре, Ридъл му метна една монета и се качихме горе. Стаята беше в края на коридора, с общ комин с камината на долния етаж. Бях изненадан, че търговците на добитък не я бяха поискали, но сигурно кесиите им бяха по-плоски от тази на Сенч. Ридъл отвори вратата и с изненадваща бързина в ръката му се появи малък нож. На ръба на едно от леглата в стаята седеше момичето, което ме беше объркало по-рано. Последвах примера на Сенч, който изобщо не изглеждаше изненадан. Момичето също не изглеждаше притеснено от внезапното ни влизане. Беше навела леко глава и ни изгледа предпазливо с крайчеца на нефритенозелените си очи.

Тук имаше нещо, което знаех, но не можех да го разгъна пред ума си от дъното на мислите си. Бях се вторачил в момичето. Устните ѝ се извиха в котешка усмивка.

Сенч спря, а после влезе и се настани на масата. Беше добре подредена стая, устроена да настани пътуващи групи, с маса и четири стола, четири тесни легла и тежки пердета на прозореца. В ъгъла имаше пътнически сандък, новите му кожени каиши бяха едва ожулени. Момичето все едно изобщо го нямаше, толкова внимание ѝ обърна Сенч. Вместо това заговори на Ридъл:

— Виж дали може да намериш гореща храна за всички ни. И може би още пиене. Том, едно за теб?

Поклатих глава. Пил бях достатъчно и не исках умът ми да е размътен.

— Храна ще е добре. Печаха хубаво телешко по-рано. Един резен, и малко хляб също.

Ридъл ме изгледа малко по-продължително. Знаеше, че веднъж го бяха разкарали, и също като мен не можеше да си представи защо. И също като на мен, това не му харесваше. Сенч не беше казал нищо за непознатото момиче.

Погледнах я и казах:

— Мисля, че се получи недоразумение преди малко. Може би вече трябва да си ходиш.

Тя се обърна към Сенч и той каза:

— Не. Тя трябва да остане тук. — Не гледаше никого, когато добави: — Ридъл, моля те. Храна. И още едно горещо питие. — Погледна момичето. — За теб? — Тя кимна съвсем леко. — За всички ни — потвърди той за Ридъл.

Ридъл излезе, след като ми хвърли още един намръщен поглед. Обиколих стаята и без преструвки надникнах под леглата за други натрапници, проверих дали единственият прозорец е плътно затворен и залостен, след това огледах пътния сандък с кожените ремъци.

— Това всъщност не е необходимо — каза Сенч тихо.

— Не на това си ме учил — отвърнах и приключих огледа си. Върнах се на масата и седнах. Момичето — не беше помръднало от мястото си на леглото — каза:

— Струва ми се, че си забравил много от това, на което те е учил. Огледът под леглата вече е твърде малко и твърде късно. — Кривна глава към мен. — Май разбирам защо може да му трябвам.

— Моля, заповядай при нас на масата — тихо каза Сенч. Покашля се и се обърна към мен. — Съжалявам, че се забавих. Но вече всички сме тук, тъй че бихме могли да обсъдим това заедно. — Беше най-близко до извинението от негова страна, че не ме е подготвил за това. Каквото и да беше „това“. Нещо, което не беше искал да обсъжда чрез Умението. Но ако Ридъл го знаеше, то и Копривка щеше да го знае. Но не и крал Предан може би. Изтласках тези мисли настрани. „Съсредоточи се върху тук и сега.“

Момичето стана, за да приеме поканата му. Движеше се като котка, освен полюшването на бедрата, щом закрачи бавно към масата. Ако носеше звънчета на тях, щяха да звънят при всяка стъпка. Опитах се да уловя погледа на Сенч. Убягваше ми. Затова я огледах, докато прекосяваше стаята. Не изглеждаше опасна, нито изглеждаше безвредна по начина, по който изглеждаха повечето опасни хора, които бях познавал. Изглеждаше обикновена, но сдържана. Не. Не сдържана. Готова да се пръсне от гордост от себе си. Стъпваше като котка с недоубита птица в устата. След миг щеше да пусне плячката си заради радостта да ѝ скочи отново.

Изведнъж осъзнах защо ми се струва позната. Наследеното ѝ от Пророка личеше безпогрешно. Свикнал бях да виждам тези белези повторени у мъжете от родословието ми. Копривка вече приличаше повече на майка си, отколкото бе наподобявала изобщо мен някога. Но това момиче, въпреки женствените си черти, приличаше на Искрен и, по някакъв тайнствен начин, на мен. Умът ми сглобяваше късчета знание в хипотеза колкото може по-бързо. Родена от Пророците. По-млада от Предан, но твърде голяма, за да е негова издънка. Със сигурност не моя. Тогава чия? Стори ми се, че стаята изведнъж се люшна. Откъде бе дошъл този филиз на фамилното дърво?

Изчаквах някой от тях да заговори. Зачудих се на бавните ѝ стъпки към масата. Сенч щеше да изтълкува това като нахалство, ако изобщо го опитах, и едно плесване по темето щеше да е най-малкото напомняне, което щях да получа. Но у нея го търпеше. Сериозен повод за размисъл.

Щом седна, той веднага ѝ нареди:

— Докладвай.

Тя ме погледна бегло и след това съсредоточи цялото си внимание върху Сенч.

— Небрежен е — заговори безцеремонно. — „Маскировката“ му е жалка. Бутнах го два пъти, преди да ме забележи. Беше глупаво лесно да се доближа до него. Единствената му мисъл беше да гледа за теб. — Завъртя очи и ме изгледа предизвикателно. — Можех три пъти да съм го убила, да го упоя или да пребъркам джоба му.

Това ме жегна.

— Много се съмнявам в това. И мисля, че е най-лошата претенция за доклад, която съм чувал.

Тя повдигна вежди към мен.

— Цялата нужна информация беше съобщена. — Кривна глава към стария ми наставник и заяви: — Ако на лорд Сенч му трябваха повече подробности, щеше да ме попита за тях. — Докато говореше, стана и заобиколи до моята страна на масата. Извърнах глава да я погледна, а тя заговори на Сенч с много уверен тон. — Кажи му, че трябва да ми позволи да го докосна.

Сенч ме погледна в очите.

— Безопасно е. Тя е една от нас.

— В повече от едно отношение, явно — отвърнах. Чух лекото ѝ ахване, но не можах да разбера дали съм улучил целта си, или беше насмешка. Седях неподвижно, но някъде един вълк настръхна и изръмжа тихо.

Усетих лекия ѝ допир отзад на яката ми, след това на рамото на ризата ми. Тя се наведе, за да пипне бедрото ми, и после усетих как ръката ѝ ме забърса по ребрата. Когато отдръпна пръстите си, тъканта на ризата ми ги последва за миг. После тя остави иглите на масата. Бяха шест на брой, не четири, всяка по-малко от половин пръст дължина. Главите им бяха оформени като малки зелени паячета.

— Ако бях забила която и да е от тях малко по-силно, щеше да е пронизала кожата ти. — Наведе се още над рамото ми и заговори до ухото ми: — Всяка от тях можеше да е топната в отрова или приспивателна доза. Щеше да си се килнал пред огъня като поредния заспал пиян и никой да не може да те събуди повече.

— Казвал съм ти — заговори строго Сенч. — Тези паяци са суета, каквато никой убиец не може да си позволи. НИКОГА не оставяй следа, която би могла да се свърже с теб. Разочарован съм от теб.

Гласът ѝ се стегна при укора му.

— Просто ги използвах, за да докажа, че аз съм ги поставила, не някой друг шпионин, пратен преди мен. Никога не бих ги използвала на задача, която е поверителна или важна. Използвах ги само за да докажа това, което ти казах. Той е непредпазлив. — Пренебрежението ѝ ме жегна. Стоеше зад мен, леко отляво, когато добави: — Муден. Всеки би могъл да го убие. Или детето му.

Не бях знаел, че ще го направя. Столът ми се преобърна, щом се задвижих. Не бях толкова бърз като някога, но все пак бях по-бърз от нея. Тя падна на пода по гръб. Лявата ми ръка стисна дясната ѝ китка с малкия нож, който беше издърпала, докато падаше под мен. Десният ми палец беше на гръкляна ѝ, натискаше здраво и дълбоко, пръстите ми се впиха в тила ѝ. Зъбите ѝ бяха оголени и очите почти изцъклени. Усетих, че Сенч се е изправил над нас.

— Спрете! И двамата! Не затова ви събрах. Ако исках някой от двама ви да е мъртъв, щях да го направя по-ефикасно, отколкото да ви пусна един срещу друг.

Вдигнах палеца си от гърлото ѝ и в същото време издърпах ножа от ръката ѝ. Вдигнах се на крака със скок назад, което ме постави извън обсег. Още стъпка назад и имах стената за гърба си, и двамата пред очите ми. Надявах се никой от двамата да не забележи какво ми беше струвало това. Дишах бавно и спокойно, въпреки блъскащото ми в гърдите сърце и отчаяната нужда за повече въздух. Посочих с пръст момичето.

— Никога не заплашвай детето ми.

— Не съм! — Ядосаният ѝ отговор прозвуча приглушено, докато се вдигаше с помощта на един стол. Оставих я и насочих яда си към стария си наставник. — Защо пусна убиец по мен? — попитах намръщено.

— Не съм — отвърна той с възмущение. Заобиколи масата и се върна на стола си.

— Не ми беше казано да те убия, само да изпробвам слабостта ти. Беше малко изпитание — намеси се момичето. Вдиша с усилие и добави обвинително: — На което се провали.

И седна на стола.

Колкото и да исках да го отрека, не можех. Заговорих само на Сенч.

— Като онзи, дето ми прати преди. Когато Пчеличка беше едва на няколко дни.

Сенч не трепна.

— Донякъде. Само дето онова беше просто едно момче. И, както подозирах, непригодно за обучението. Беше едно от нещата, които искахме да открием за него. Пренасочих го, както ти предложи. Моя грешка. Наистина не беше подготвен за теб.

— Но аз бях — заяви момичето с кротко задоволство.

— Престани да злорадстваш — каза ѝ Сенч. — Ще си го озаптиш този език. Дразниш човек, който можеше набързо да те е убил преди минута. За нищо. Ще го настроиш против себе си и никога няма да можеш да работиш с него.

Не мръднах от мястото си.

— Вече не върша този вид „работа“ — казах хладно на стареца. — Нито имам нужда сега да живея все едно, че всеки непознат може да е излязъл да ме убие. Освен ако не сте направили нещо, за да раздвижите отново онези заплахи.

Той скръсти ръце на гърдите си и се отпусна в стола си.

— Фиц. Престани да се държиш като магаре и се върни на масата. Онези заплахи никога не са преставали. Точно ти от всички хора би трябвало да знаеш това. Общо взето се отдръпна от опасностите и почти се получи. Повечето хора, които са се досетили кой си, или не са зложелателни към теб, или не са имали особена причина напоследък да желаят смъртта ти. Но когато създаде дете, това промени някои неща. Мислех, че със сигурност си осъзнал това и че взимаш предпазни мерки. Първия път, когато изпитах границите ти, изглеждаше съвсем наясно за опасността. Но когато Копривка ми каза колко си затънал в скръб и че е напълно възможно детето да се нуждае от специална защита през целия си живот, реших да ти предложа помощ, ако ти трябва. Особено след като тя спомена, че е възможно да пратиш детето в Бъкип. Или сам да се върнеш там.

— Нямам никакво намерение да се връщам в Бъкип. И нямам нужда от ничия помощ, за да защитя себе си или Пчеличка! — Яд ме беше, че ме нарече Фиц пред нея. Пропуск или нарочно? — Единствените заплахи, на които съм се натъквал напоследък, май идват от онези, на които мислех, че мога да вярвам.

Сенч ме изгледа продължително. Погледът му ме умоляваше за нещо. Не бях сигурен за какво ме моли. Думите му противоречаха на изражението.

— Точно така очаквах да отговориш. И точно затова възложих на Шън първата проверка дали имаш, или нямаш. И очевидно имаш.

Ридъл ни предупреди с почукване, преди да бутне с рамо вратата и да влезе с поднос блюда и халби. Тъмните му очи пробягаха из стаята и той забеляза стойката ми, преобърнатия стол и намусеното лице на момичето. Видях как веждите му леко се вдигнаха. Но го премълча. Хлъзна подноса на масата и подхвърли:

— Донесох много за всички ни. Предполагам, че ни е гостенка?

— Хайде да хапнем, преди да поговорим — предложи Сенч.

Върнах се на масата с неохота. Гордостта ми беше подразнена. Не ми харесваше, че Сенч споделя толкова много за мен с това момиче, след като аз знаех толкова малко за нея, освен каквото бях предположил. Беше изрекъл името ми пред нея! Единственото, което знаех за нея, беше, че ни е роднина. На колко години беше, коя беше майка ѝ и от колко време Сенч я беше обучавал? Беше ли от благородна фамилия, с всичките политически нишки, с които щеше да е обвързана? И защо изведнъж бе поискал да я постави при мен?

Защото очевидно това бе намерението му, да я внедри в домакинството ми, привидно като телохранителка на Пчеличка. Похвална идея в някои отношения, стига детето ми наистина да се нуждаеше от охрана. Търпение винаги беше имала Лейси до себе си и никой не беше задавал въпроси защо съпругата на принц Рицарин се придружава навсякъде от слугинята си. Нито им се беше струвало странно, че Лейси винаги носеше със себе си совалката си и дългите игли за плетене на дантела. Беше бдяла над Търпение, беше пазила сигурността ѝ дори след като убийци бяха успели да премахнат съпруга ѝ. На старини ролите им се бяха обърнали и Търпение с обич се беше грижила за своята гаснеща „слугиня“ до края на дните ѝ.

Но се съмнявах, че това момиче има нужния темперамент за такава роля. Изглеждаше на възраст подходяща да бъде гледачка или бавачка за едно малко дете, но не ми беше показала никакви признаци, че би могла да възприеме такава идентичност. Потайните ѝ умения бяха впечатляващи, но във физически бой нямаше нужните мускули или тежест, на които да разчита. Чертите на Пророка щяха да привличат твърде много внимание в Бъкип; там щеше да е безполезна шпионка.

Още повече се съмнявах, че ще се разбираме достатъчно добре, за да мога да ѝ се доверя за дъщеря ми. И не ми харесваше, че Ридъл все още изглеждаше изненадан и все още като че ли се отнасяше към нея с предпазливост. Явно знаеше толкова малко за плана на Сенч, колкото и аз. Не я беше разпознал. Не можех да преценя дали е разбрал, че е свързана кръвно с кралската фамилия, или не.

Настаних се срещу тях. Ридъл обслужи първо „гостенката“ — постави пълно блюдо пред нея. За толкова набързо се беше справил добре. Дебели резени димящо месо, току-що отрязано от шиша, цвърчащата тлъстина покрита с хубава кафява коричка, картофите, щръкнали бели под хрупкаво препечените кожички и тъмнокафява мазнина. Имаше самун топъл хляб и гърне бяло масло. Беше простичко, но имаше много и Шън доловимо преглътна, когато го постави пред нея. Имаше здравословен апетит и без излишни преструвки с изчакване на останалите награби вилица и нож и започна да се храни. Ридъл повдигна вежди на това детинско поведение, но си замълча и постави блюдата за Сенч и мен, а после и на себе си. Беше донесъл и чайник и четири чаши.

Отиде до вратата, залости я с резето и се върна при нас на масата. Хранеше се с апетит. Сенч пробираше храната си като старец. Колкото до мен, уверих се, че храната е с добро качество, но не можех да се съсредоточа достатъчно върху нея, за да ѝ се насладя. Пиех горещ чай и ги наблюдавах. Сенч беше кротък, погледът му се местеше от мен към момичето и обратно, докато ядеше. В края на яденето изглеждаше много по-добре. Шън се хранеше с явно и съсредоточено наслаждение. Дръпна чайника и си напълни отново чашата, без да попита дали някой друг иска още. Не се поколеба да вземе последния картоф от платото и когато приключи, се отпусна назад в стола си и изпъшка доволно. Когато Ридъл започна да събира и трупа опразнените блюда на подноса, заговорих откровено на стария убиец.

— Тренирал си ме да ти докладвам добре, да ти предавам всичко, което съм научил. След като изложехме всички факти, започвахме да градим предположенията си. Но сега ми я пусна тази най-неочаквано, без никакво предупреждение и още по-малко обяснение, и очакваш от мен най-смирено да го приема, без въпроси. Какво си намислил, старче? Какво искаш? И не ми се преструвай, че целта на всичко това е това девойче да стане закрилничка на дъщеря ми.

— Много добре. — Той се отпусна в стола си и измести очи от мен към Шън, а после към Ридъл.

Ридъл отвърна твърдо на погледа му.

— Трябва ли да напусна веднага? — В гласа му имаше ледена нотка.

Сенч го премисли толкова бързо, че отговори тутакси.

— Няма много смисъл. Разбрах, че си го схванал.

Ридъл се осмели да предложи тълкуване.

— Искаш да поставиш това момиче при Том, за да може той да ти я пази.

Ъгълчетата на устата на Сенч трепнаха.

— Доста точно заключение.

Погледнах Шън. Беше смаяна. Явно не беше виждала нещата от тази гледна точка и се беше възгордяла, че са я изпратили на първата ѝ истинска мисия, само за да открие, че всъщност я гонят от Бъкип, вероятно защото е пораснала до етапа, от който щеше да е почти невъзможно на човек да му убегне, че е от рода на Пророка. Не. Не Бъкип. Ако е била някъде из замъка, Ридъл щеше да я познава. Тогава къде? Видях как се изправи на стола си. Искрици ярост блеснаха в погледа ѝ. Отвори уста да заговори, но аз се оказах по-бърз.

— Бих искал да знам коя е тя, преди да се заема с нея — заявих грубо.

— Разбрал си произхода ѝ. Видях, че го разпозна.

— Как е станало? — попитах изумен.

— По обичайния начин — измърмори Сенч. Изглеждаше неловко. Това предизвика момичето.

Тя тръсна глава и кестенявите ѝ къдрици се разлюляха. Ледена, почти обвинителна нотка се промъкна в гласа ѝ.

— Майка ми била на деветнайсет, когато посетила замъка Бъкип с родителите си за Пролетния празник. Върнала се у дома и открила, че е с дете. Родила ме. Две години след това родителите ѝ успели да ѝ намерят съпруг. Дядо ми и баба ми ме задържаха да ме отгледат. Което и направиха, докато дядо ми не умря преди две години, а баба половин година след него. Тогава отидох да живея с майка ми за първи път в живота си. Само че мъжът ѝ не се държеше особено бащински с мен. И вместо да се разгневи заради шарещите му очи и посягащите към детето ѝ ръце, майка ми стана сърдита и ревнива. Опакова ми багажа и ме отпрати със запечатано писмо при старата кралица на Бъкип.

— А тя те даде под надзора на лорд Сенч? — Не ми звучеше много типично за Кетрикен.

— Не. — Тя се озърна към Сенч. Беше сплел пръсти и здраво стиснатите му устни издаваха, че описанието ѝ не му е приятно, но разбираше, че всякакъв опит да я прекъсне ще е напразен.

Шън опря лакът на масата, придавайки си безразличие, каквото не изпитваше. Виждах напрежението ѝ в мускулите на шията ѝ и в това как едната ѝ ръка се е вкопчила в ръба на масата.

— Аз и писмото ми бяхме прихванати много скоро след като напуснах дома на майка ми. Доставиха ни на лорд Сенч. Той ме взе под опеката си и ме настани в едно уж безопасно убежище. И оттогава е моят закрилник. — Имаше негодувание, но за какво? Отбелязах си това, че използва „уж“. Доближавахме ли се до същината на въпроса защо е тук? Все пак не бях научил нищо повече за произхода ѝ. Пророческата ѝ външност от майка ѝ ли идваше? Или от баща ѝ? Колко поколения назад бе тази връзка?

Ридъл помръдна леко в стола си. Не той беше прихванал момичето. Знаеше ли кой? Но усетих, че събира и подрежда факти също като мен. И това беше първата му среща с Шън? Къде я беше държал лорд Сенч? Киселата физиономия на Сенч издаваше, че не е особено доволен, че Шън споделя тези подробности.

— На колко си години? — попитах.

— Има ли значение? — отвърна тя.

— На деветнайсет е — каза кротко Сенч и се намръщи, когато двамата с Ридъл се спогледахме. — И както сте се досетили, приликата ѝ с нейните предци означава, че да се въведе в двора е лоша идея. Засега! — добави припряно, щом лицето ѝ помръкна. В главата ми блесна предупредителна светлина. Изглеждаше ми хапливо същество, нагло за годините си. Зачудих се чия беше и коя си мислеше, че е. Придаваше си важност, основанията за която не разбирах.

Зачудих се. Шън. Насочих мисълта към нея, като усилих Умението. Тя дори не трепна. Това поне даде отговор един от въпросите ми. Дори необучена, трябваше да е усетила нещо. Така че нямаше предразположение за Умението. Зачудих се дали това е разочаровало Сенч, или го е зарадвало, че не може да бъде използвана по този начин. Той ме наблюдаваше, напълно съзнавайки какво бях направил току-що. Изместих фокуса към него.

Имам десетки въпроси. Коя е майка ѝ и за кого е омъжена сега? Знае ли Шън кой е баща ѝ? Не му казва името, нито на майка си. Защо си я държал скрита от всички? Държал ли си я? Кетрикен добави ли я към родословието на непризнатите Пророци?

Не сега! Дори не ме погледна, докато отговаряше. Нито погледна Ридъл. Скрита и от Копривка? Кипях от въпроси и се чудех дали изобщо ще имам възможността да ги задам насаме. Някои от тях нямаше да изрека пред момичето, а други беше по-добре да не се огласяват пред Ридъл. Имаше все пак един, който можех да задам.

— И ти си я обучил?

Той се обърна към нея, след това ме погледна в очите.

— В някои неща. Не лично, но има добър инструктор. Не както беше обучен ти, а както сметнах за подходящо. — Покашля се. — Най-вече за да може да се защити сама. Макар да съм мислил дали не би могла да тръгне по стъпките ми. — Изкашля се пак и добави: — Има много, на което ти би могъл да я научиш, ако благоволиш.

Въздъхнах. Подозирах, че ми беше дал толкова сведения, колкото смяташе за уместно да ми даде в тази компания.

— Добре. Все още не си ми казал всичко, което трябва да знам. И разбираш, че трябва да подготвя домакинството си. Не мога просто да сляза до хана за ейл в бурна нощ и да се върна с момиче на гърба на коня си.

— Точно затова взех Ридъл. Изпратих Шън тук преди няколко дни, а сега той е тук и ще действа като неин защитник, докато може да я доведе до прага ти.

Ридъл изсумтя. Явно и за него това беше новина.

Помъчих се да намеря опора в буйното течение на замислите на Сенч.

— Значи след няколко дни тя ще пристигне във Върбов лес. Където ще я посрещна като моя далечна братовчедка, дошла да помогне в грижите за детето ми в моята скръб.

— Точно. — Сенч се усмихна.

Не ми беше смешно. Твърде рано ми беше да намеря сила да помогна на друг освен на себе си. Трябваше да му откажа. Просто не можех да го направя. Бях загубил Моли и бях намерил детето ни, и едва го опознавах. Жегна ме внезапна тревога. Беше ли Пчеличка в безопасност? Беше ли изплашена? Бях я оставил сама тази нощ и бях дошъл тук за тази среща с очакването, че ще е кратко обсъждане на политическото положение, в което Сенч се нуждае от прозренията ми. Сега ме молеше да взема една млада жена в домакинството си, жена, за която не знаех нищо и която трябваше едновременно да защитавам и обучавам в това как да се защитава сама. Първото ми впечатление за нея беше, че няма да ми допада, нито тя щеше да се радва на компанията ми. Ужасно съжалявах, че не бе могъл да поговори с мен насаме. Щях да му кажа всичките си основания за отказ. Сега бях заклещен на една маса, пред очите и на Шън, и на Ридъл, а вероятно и на Копривка. Как можех да кажа „не“ при тези обстоятелства?

Поех си дъх.

— Просто не съм сигурен дали това е най-доброто решение, Сенч. Пчеличка е малка, а аз все още съм в траур. — Обърнах се към Шън. — Имаш ли някакъв опит с малки деца?

Тя ме зяпна. Устата ѝ се отвори и затвори два пъти. Погледът ѝ се впи в Сенч. Видях и тревога, и негодувание на лицето ѝ, когато попита намръщено:

— Колко малка? Бяха ме лепнали да гледам разглезените племеннички на майка ми, докато стоях при нея, въпреки че си имаха гледачка и учител. Не ми хареса. Ако смяташ, че можеш да ме изгониш от кралския двор и да ме скриеш в някакво провинциално имение, за да се правя на гувернантка под претенцията, че я пазя, е, не можеш. Нито приемам идеята, че този Том ще бди над мен. Доказах и на себе си, и на теб, че колкото и остър да е бил някога, е станал непредпазлив и мекушав. Той не опази себе си; как може да защити мен?

— Никой не каза „гувернантка“. Просто обсъждаме какво би могло да се каже, че правиш, докато Фиц продължава обучението ти. Би било чудесна практика за теб да защитаваш дъщеря му като нейна телохранителка.

Трепнах. За втори път ме беше нарекъл Фиц пред нея. Не изглеждаше достатъчно зряла, за да ѝ се довери напълно тази тайна. И в същото време изглеждаше едва ли не оскърбително, че не разбира каква тайна ѝ е доверена. Изведнъж почувствах, че суетността ми е уязвена. Деветнайсет. Изобщо ли не беше чувала за Фицрицарин Пророка?

Тя скръсти ръце на гърдите си и вдигна предизвикателно глава към Сенч.

— А ако откажа? Не за това мислех, че идвам тук. Мислех, че си ми намерил задача, нещо важно, свързано с живота ми. Омръзна ми да се крия в тъмното като плъх. Не съм направила нищо лошо. Каза ми, че животът ми ще е по-добър с теб. Мислех, че ще живея в замъка Бъкип, в двора!

Сенч сплете пръсти и заговори предпазливо, все едно на тях.

— Можеш да откажеш, разбира се. Ти имаш избор, Шън. — Въздъхна и вдигна очи към нея. — На мен не ми беше даден никакъв избор, така че знам, че такива неща са важни. В това отношение ще направя за теб всичко, което мога. Бих искал да мога да кажа, че имаш много възможности за избор, но съм ограничен от съдбата също като теб.

Наблюдавах лицето ѝ, докато тя бавно осъзнаваше какво ѝ казва: изборът ѝ бе ограничен до онова, което щеше да ѝ предложи той. Не бях изненадан. Това бе животът на незаконното дете от рода на Пророка. И двамата бяхме познавали ограниченията на това да си непризната издънка на това фамилно дърво. Човек можеше да представлява опасност за фамилията и да бъде премахнат, или можеше да е полезен за фамилията в определена роля. Човек не можеше да избере да не е част от фамилията. Сенч беше верен на фамилията си. Щеше да я закриля и наставлява, и междувременно щеше да защити трона. Усетих, че се съгласявам с него. Беше прав. Но за Шън усещането трябваше да е все едно са я стегнали здраво в мрежа. Той го прочете на лицето ѝ и заговори:

— Мога добре да разбера горчивината ти към мен. Направих всичко, което можах, за да я смекча. Все пак имаш правото да изпитваш горчивина към всички хора, които са създали положението, в което трябва да живееш. По-късно може би ще разбереш, че правя най-доброто, което мога, за теб. Можеш, ако избереш, да приемеш Върбов лес като свой дом, поне за известно време. Мястото е хубаво, в прелестна долина. Може и да не е Бъкип, но не е и някое примитивно затънтено градче. Там ще имаш възможности за забавление и контакти с изискано общество. Ще се отнасят добре с теб и ще ти се дават лични средства. — Хвърли поглед към мен и видя съмненията ми. Изражението му стана още по-умолително и извърнах очи. В очите на Шън святкаха искри.

Той продължи неумолимо.

— Всъщност, поначало Върбов лес е мястото, където трябва да отидеш. Но ако откриеш, че си нещастна там, ще уредя нещо друго. Би могла да избереш подходящо място извън херцогство Бък и ще уредя да се настаниш там. Ще получаваш достатъчно средства за удобен живот, с до двама слуги. Тези средства ще продължат, докато живееш кротко. Това е заради безопасността ти.

Тя вдигна глава.

— А ако не го направя? Ако стана и изляза през тази врата веднага?

Сенч въздъхна съкрушено. Поклати глава.

— Би се поставила извън границите на приетото. Ще бъдеш без средства. Фамилията ти ще те смята за ренегат и социална пречка. Ти си като двуостър меч без дръжка, скъпа. Опасен да се държи и опасен да се остави. Някой ще те намери и или ще те убие, или ще те използва срещу Пророците.

— Как? Какво биха могли да ме накарат да направя на краля? Каква опасност съм за него?

Заговорих преди Сенч да е успял да ѝ отговори.

— Биха могли да заплашат лорд Сенч, ако те държат за заложница. Да му пратят ухо или устна, за да докажат, че са сериозни.

Тя вдигна ръка към лицето си и покри устата си. Заговори през разперените си пръсти, изведнъж превърнала се в уплашено дете.

— Не мога ли просто да се върна? Би могъл да настоиш да направят повече за защитата ми. Бих могла да стоя където бях в…

— Не. — Прекъсна я рязко, преди да е успяла да издаде къде я е пазил. Интересна загадка за мен. Някъде достатъчно близо до Бъкип, за да може да го посещава често, и в същото време достатъчно далече, след като Ридъл изобщо не я беше зървал. Думите му прекъснаха размислите ми. — Използвай ума си, Шън.

Тя го погледна ококорено и кимна мълчаливо.

Сърцето ми се сви. Разбрах.

— Някой вече е принудил Сенч да действа. Ето защо всичко това става толкова изведнъж.

Момичето ме изгледа с ненавист и отново извърна очи към наставника си. Сенч гледаше мен.

— За което съжалявам. Но можеш да разбереш положението, в което съм. Фиц. Не фамилията на баща ѝ се опита да я убие. Тя си има лични врагове. Трябва да я поставя някъде на безопасно. И единственото място, с което разполагам, е при теб. — Гледаше ме с умолителна искреност. Беше поглед, който някога ме беше учил да упражнявам пред огледало за няколко часа. Не се изсмях. Не разкривахме номерата си пред други. Отвърнах му със същия поглед.

— Не си ми казал коя е тя, нито кои са враговете ѝ. Как мога да я пазя, след като не знам откъде идва опасността? Кои са тези нейни врагове?

Маската падна от лицето му. Отчаянието в погледа му вече бе истинско.

— Моля те. Довери ми се и направи това за мен. Не съм готов да обсъждам тези, които стоят срещу нея. Трябва да знаеш това, преди да го поискам от теб: че тази услуга ще включва да поемеш риск за мен. Момчето ми, нямам никой друг, когото мога да помоля. Ще я вземеш ли и ще я опазиш ли невредима? Заради мен.

И ето, това беше. Всякакви мисли за отказ се стопиха. Това не беше просто услуга, за която ме молеше. Беше потвърждение за това кои бяхме един за друг. Сенч нямаше никой друг, когото да може да помоли. Никой, който щеше да разбере опасността за нея като мен, никой, който щеше да знае как да я защити и в същото време да ѝ попречи да ни навреди. Никой друг не можеше да вкара в ножницата този двуостър меч. Това не беше молба, на която можех да откажа. Той го знаеше и му беше ужасно неприятно, че трябва да ме помоли. Точно когато Сенч си пое дъх, взех в ръцете си ситуацията.

— Ще го направя. И ще направя възможно най-доброто за нея.

Сенч замръзна. После кимна уморено, лицето му се отпусна облекчено. Разбрах колко дълбоко се беше опасявал, че ще му откажа. Изпитах срам.

Шън си пое дъх, за да заговори, но я спрях с ръка.

— За съжаление вече трябва да тръгвам. Трябва да приготвя място за теб във Върбов лес.

Тя изглеждаше стъписана. „Добре. Дръж я в неравновесие, докато всичко се реши.“ Заговорих спокойно, отнемайки всичко от ръцете на Сенч.

— Ще ти се дадат достатъчно пари, за да останеш в този хан за три дни. Ридъл ще остане тук с теб, като твой защитник. Не бива да имаш никакъв страх от него. Той е мъж на честта. Струва ми се, че не си донесла много със себе си от стария си дом. Тъй че ако имаш нужда от нещо, просто го уведоми. След три дни той ще те придружи до Върбов лес, където ще те поздравя като моя братовчедка, дошла да ми помага в ръководенето на домакинството ми. — Поех си дъх. Беше съвсем логично, най-добрият начин да се обясни пристигането ѝ, и все пак ме заболя да го изрека на глас. — След скорошната смърт на съпругата ми… — Покашлях се. — Имам малко момиче у дома. И голямо имение, което да управлявам за лейди Копривка. — Погледнах я в очите. — Ще бъдеш добре дошла там. И можеш да останеш толкова дълго, колкото ти хареса. Трябва да знаеш, че не живея в разкош като благородник, а като управител, доверен управител на голямо имение. Не съм сигурен на какво си свикнала, но може да ти се сторим селяци. Прости. Като моя „братовчедка“, ще трябва да изпълняваш задачи, но те уверявам, че никой няма да се държи с теб като със слугиня, а като с роднина, дошла да помогне в трудни времена.

— Задачи? — Изрече думата все едно не можеше да намести устата си около нея. — Но… аз идвам от благородна фамилия! По майчина страна съм…

— Не си — прекъсна я Сенч решително. — Онова име е опасност за теб. Трябва да го изоставиш. Ще ти дам ново име. Моето. Вече си Звездопад. Давам ти моето прозвище. Онова, което ми е дала майка ми. Шън Звездопад.

Тя го зяпна стъписана. След това, за мой ужас, от очите ѝ бликнаха сълзи. Отворила уста, Шън гледаше Сенч, а сълзите бавно се стичаха по бузите ѝ. Сенч пребледня, старите белези от пъпки изпъкнаха на лицето му. Мнозина мислеха, че са следа от оцеляването му от някаква епидемия. Знаех какво точно бяха: следите от опит със смес, която се бе оказала много по-взривна, отколкото си беше мислил. Също като него, и аз носех няколко белега от нещата, които бяхме взривявали заедно. Също както бяхме взривили живота на това момиче.

Помислих за другия живот, на който този щеше да повлияе. Детето ми, което все още едва ме опознаваше. Пчеличка все още се приспособяваше след смъртта на майка си. Зачудих се как ще реагира на това внезапно включване на нов член на фамилията, и май знаех отговора. Нямаше да го посрещне по-радушно от мен. Е, с повечко късмет нямаше да е за дълго, просто докато Сенч намереше по-добро решение за всички ни. Все пак… Погледнах Шън.

— Имаш ли някакъв опит с деца?

Тя забърса бързо сълзите си и поклати глава.

— Отраснах с родителите на майка ми. Майка ми беше единственото им живо дете, тъй че нямаше други хлапета. Само аз. Слугите имаха деца, но нямах много вземане-даване с тях. А племенничките на майка ми бяха децата на брата на мъжа ѝ и истински малки зверчета. — Пое си дъх и възкликна: — Казах ви, не мога да се преструвам на гувернантка. Няма да правя това!

— Не. Просто се питах дали си привикнала към деца. Не си. И нямам проблеми с това. Подозирам, че си смятала, че може да пазиш детето ми. Не мисля, че това изобщо ще е нужно. Мога да намеря други задачи за теб, свързани с ръководенето на домакинския персонал. — Още нещо, което трябваше да измисля. Повече работа, която да я държи заета.

Предвид особеното дете, каквото беше Пчеличка, може би беше най-добре, че Шън няма опит с други деца. Пчеличка може би щеше да изглежда по-малко странна за нея. Но бурната ѝ реакция на мисълта, че може да ѝ се наложи да се грижи за детето, си беше предупреждение. Щях да държа Пчеличка на безопасно разстояние от нея, докато не преценя характера ѝ. Станах, за да си тръгна. Сенч изглеждаше разтревожен.

— Надявах се да поговорим повече с теб. Не можеш ли да останеш през нощта? Бурята само се влошава. Ридъл, би ли могъл да видиш дали ханът има още някоя свободна стая?

Поклатих глава. Знаех, че иска да водим дълъг разговор насаме. Копнееше за възможност да обясни всяка част от това и да обмислим всяко възможно решение. Но имаше едно същество, което повече се нуждаеше от мен.

— Не мога. Пчеличка не е свикнала да остава сама.

Спеше ли вече тя? Или лежеше будна и зачудена кога ще се върне тате? Обзе ме срам, че едва ли не бях забравил за нея в тази странна работа, последван от безпокойство и нетърпение. Трябваше да се върна у дома. Погледнах Сенч.

— Разбира се, дойката ѝ…

Поклатих глава, подразнен от забавянето.

— Няма дойка. Двамата с Моли я отглеждахме, а преди да умре майка ѝ нямаше нужда от никой друг. Сега съм само аз. Сенч, трябва да тръгвам.

Той ме погледна. Въздъхна раздразнено и ме потупа по ръката.

— Тръгвай тогава. Но все пак трябва да поговорим. Насаме.

— Ще стане. Друг път. И ще те поразпитам за онзи учител, когото препоръча.

Кимна ми. Щеше да намери начин. Тази нощ трябваше да остане в тази стая и да убеди намусената си подопечна, че е длъжна да направи каквото ѝ предлага. Но това бе негова задача, не моя. Имах достатъчно свои задачи.

Ридъл ме последва в коридора.

— Лош късмет навсякъде — рече той. — Трудно му беше да се справи с преминаването, а после бурята също ни забави. Надяваше се да има един-два кротки часа с теб преди да реши „един проблем“. Изумих се, когато проблемът се оказа едно момиче. Шън. Ужасно име, нали?[8] Сигурен съм, че не дядо ѝ и баба ѝ са го избрали. Надявам се, че не е решила да го запази.

Погледнах го уморено, докато търсех отговор.

— Е. Поне е добре да знае човек, че талантът на Пророка за драматизиране се препредава.

Той се усмихна криво.

— Бих казал, че вие двамата с Копривка носите доста от него. — След като не отвърнах на усмивката му, ме попита с по-дружески тон: — Как я караш, Том?

Свих рамене и поклатих глава.

— Както виждаш. Оправям се. Приспособявам се.

Той кимна и помълча малко. После каза:

— Копривка се тревожи за сестра си. Казвам ѝ, че си по-способен, отколкото може би си представя, но тя все пак се зае с приготвянето на стая и гледачка за Пчеличка.

— Двамата с Пчеличка всъщност се справяме много добре заедно. Мисля, че сме напълно подходящи един за друг. — Беше ми трудно да съм вежлив. Харесвах Ридъл, но наистина, Пчеличка не беше негова грижа. Беше моя и се чувствах все по-притеснен, все по-сигурен, че трябва да се върна у дома. Изведнъж се почувствах отегчен от всички тях, копнеех само да си тръгна.

Той присви устни и видях как най-сетне се реши да го изрече:

— Само дето я остави сама тази нощ, за да дойдеш тук. Без дойка, без гледачка, без учител? Том, дори едно обикновено дете има нужда от постоянно гледане. А Пчеличка не е…

— Не е твоя грижа — прекъснах го. Думите му ме бяха ужилили, макар и да се постарах да не го издавам. Проклятие. Щеше ли да отиде право при Копривка при първа възможност и да ѝ донесе, че съм занемарил малката ѝ сестра? Взрях се в него. Той отвърна на погледа ми твърдо. Познавахме се от години и бяхме претърпели заедно няколко лоши неща. Веднъж го бях оставил мъртъв или по-лошо и от мъртъв. Никога не ме беше укорил за това. Дължах му благоприличието да го изслушам. Наведох глава и зачаках.

— Тревожим се — заговори той тихо. — За всевъзможни неща, които не е задължително да са наша тревога. Стъписах се, като те видях тази нощ. Не си отслабнал, измършавял си. Пиеш, без да опиташ какво слагаш в устата си, и ядеш, без да погледнеш храната си. Знам, че все още скърбиш, и това си е в реда на нещата. Но скръбта може да накара човек да недогледа очевидното. Например нуждите на детето си.

Беше добронамерен, но нямах настроение да слушам това.

— Не пренебрегвам нуждите ѝ. Точно затова си тръгвам сега. Дай ми три дни да подготвя нещата, преди да доведеш Шън пред прага ми. — Той кимаше и ме гледаше толкова искрено, че гневът ми заглъхна. — Тогава ще видиш Пчеличка и ще говориш с нея. Уверявам те, че не е пренебрегвана, Ридъл. Тя е необичайно дете. Замък Бъкип няма да е добро място за нея.

Не беше убеден, но прояви благоприличието да запази съмненията за себе си.

— Ще ви видя тогава — отвърна ми.

Усетих как погледът му ме проследи, щом тръгнах по коридора. Заслизах по стълбището уморен и изпълнен със съжаления. Признах си разочарованието. В сърцето ми бе имало зрънце надежда, че Сенч е уредил тази среща, защото иска да ме види, да ми предложи някаква утеха и съчувствие за загубата ми. Години бяха минали, откакто беше мой наставник или защитник, ала сърцето ми все още копнееше да усетя закрилата на неговата мъдрост. Докато сме деца, вярваме, че големите знаят всичко и че дори когато не можем да разберем света, те могат да му придадат смисъл. Дори когато сме пораснали, в моменти на страх или скръб все още се обръщаме към по-старото поколение, надявайки се най-сетне да научим някакъв голям, таен урок за смъртта и болката. Знаел бях, че Сенч не се оправя много добре със смъртта. Не трябваше да съм очаквал това от него.

Вдигнах яката си, придърпах влажното наметало по-плътно около себе си и излязох в бурята.

14.

Сънища

Това е сънят от края на времето ми. Сънувала съм го по шест различни начина, но ще напиша само онова, което остава едно и също. Има един вълк, голям като кон. Черен е и стои неподвижен като камък, и се взира. Баща ми е сив като прах и стар, толкова стар. „Просто съм толкова уморен“, казва той в два от сънищата.

В три казва: „Толкова съжалявам, Пчеличке.“ В един от сънищата не казва нищичко, но мълчанието му означава всичко. Бих искала да спра да сънувам този сън. Усещам го толкова силно, сякаш трябва да се случи, която и пътека да избера. Всеки път, когато се събудя от него, чувствам, че съм направила стъпка по-близо към едно студено и опасно място.

„Дневник на сънищата“, Пчеличка Пророчица

Отказвам да повярвам, че спях. Как би могъл такъв краен ужас да се сведе до заспиване? Бях се сгушила там, зад затворените си клепачи, разтреперана от ужас.

И Вълкът Баща дойде. Това беше първият път.

Имала бях сънища преди, сънища, за които знаех, че са знаменателни, сънища, които помнех будна. Бях започнала да записвам сънищата си, онези, за които знаех, че означават нещо. Така че знаех какво са сънищата. Онова не беше сън.

Миризмите на прах и на миши изпражнения се отвяха пред свежия мирис на нов сняг и борови иглички. После дойде топлата, чиста миризма на здраво животно. Беше близо до мен. Зарових ръцете си в рунтавата му козина и задържах здраво, усещах как пръстите ми се стоплиха. Муцуната му беше до ухото ми, с топлия му дъх. Спри да хленчиш. Ако си уплашена, мълчи. Хленчът е за плячка. Привлича хищници. А ти не си плячка.

Затаих дъх. Гърлото ми беше раздрано и устата пресъхнала. Бях пищяла, без да се усетя. Спрях, засрамена от неодобрението му.

Така е по-добре. Е, какъв е проблемът ти?

— Тъмно е. Вратите не искат да се отворят и съм затворена тук като в капан. Искам да се върна у дома, в леглото ми.

Татко ти не ти ли каза да си стоиш в бърлогата? Защо я напусна?

— Бях любопитна.

А любопитните кутрета са изпадали в беда откакто е започнал светът. Не, не започвай да хленчиш отново. Кажи ми. От какво те е страх?

— Искам да се върна в леглото си.

Точно това искаш. И си разумна да се върнеш в бърлогата, където татко ти те остави, и да запомниш да не я напускаш отново без негово разрешение. Тогава защо не го направиш? Какво те кара да се боиш да направиш това?

— Страх ме е от плъховете. И не мога да намеря пътя си обратно. Заклещена съм тук. — Помъчих се да си поема дъх. — Не мога да изляза.

И защо?

— Тъмно е. И се изгубих. Не мога да намеря пътя си обратно.

Започвах да се ядосвам на спокойния, неумолим глас, колкото и да ценях топлината и чувството за безопасност, което ми даваше. Може би тогава осъзнах, че изпитвам раздразнение от него само защото вече се чувствах в безопасност. Бавно ме споходи мисълта, че вече не съм уплашена, само объркана.

Защо не можеш да си намериш пътя обратно?

Вече просто се държеше глупаво. Или злорадо.

— Тъмно е. Не мога да виждам. А дори и да можех да виждам, не мога да си спомня накъде да вървя.

Гласът си остана все така търпелив. Не можеш да виждаш, вероятно. Вероятно не можеш да си спомниш, защото си уплашена. Но можеш да душиш. Стани.

Трудно беше. Цялата бях премръзнала, треперех от студ. Изправих се.

Води. Следвай носа си. Следвай уханието на свещта на майка си.

— Не мога да помириша нищо.

Издишай през носа си. След това вдишай бавно.

— Мирише само на прах.

Опитай пак. Неумолимо.

Изръмжах тихо.

Така. Връщаш си куража. Сега си върни ума. Подуши пътя си към дома, кутре.

Искаше ми се да греши. Искаше ми се страхът и безнадеждността ми да бъдат оправдани. Поех си дъх, за да му кажа колко е глупав, и усетих мириса на майка си. Изпълни ме самота и жажда за онази, която толкова ме беше обичала. Сърцето ми ме притегли към миризмата и краката ми го последваха.

Беше толкова смътно. На два пъти се спрях, мислейки си, че съм я изгубила. Трябва да съм вървяла в пълен мрак, но си спомням, че бавно се движех през лятната градина към сплетените орлови нокти покрай каменен зид в градината за билки.

Стигнах до едно място, където въздушно течение докосна лицето ми. Движението на въздуха разбърка миризмата и изведнъж отново се озовах в мрак. Сърцето ми заседна в гърлото, пресегнах се слепешком и не докоснах нищо. Хлип на ужас се счепка с блъскащото в гърлото ми сърце, за да видят кое от двете първо ще изскочи от устата ми.

Спокойно. Използвай носа си. Страхът е безполезен.

Подуших. Мислех си, че е безсърдечен. И отново улових уханието. Обърнах се към него, но стана по-смътно. Извърнах глава в другата посока, по-бавно. Тръгнах към мириса, който вече усещах като ръцете на мама на бузите ми. Наведох лицето си напред, вдишвах любовта на майка ми. Имаше лека извивка на ъгъла и след това постепенно изкачване. Уханието стана по-силно. А след това се блъснах в рафтчето. Това ме накара рязко да отворя очи; не бях усетила, че съм ги затворила.

И видях мъничко сияние примигваща светлина, догарящата свещ на майка ми. Светлината беше жълта и топла, и подканяща. Коленичих и я взех, и вдишах уханието, което ме беше спасило. Бутнах настрани капачето на шпионката и надникнах в смътно осветения кабинет.

— Всичко ще е наред — казах на Вълка Баща. Обърнах се да го погледна, но го нямаше, оставил бе само едно по-студено петно във въздуха зад мен.

— Татко? — казах, но отговор нямаше. Сърцето ми се сви и тогава чух тропането.

— Пчеличке. Отключи. Веднага. — Гласът му беше тих и не можех да определя дали е уплашен, или ядосан.

Тропането се повтори, по-силно, и след това видях, че вратите се разтърсиха. После подскочиха от удар.

Отне ми миг, докато се съвзема. Стегнах здраво куража си и оставих утешителната светлина на шпионката. Като влачех пръсти по стената, тръгнах по тесния коридор, завих, после още един остър завой и извън панела. Тропането и тресенето вече бяха станали по-силни.

— Идвам! — извиках и избутах панела, докато се затвори. Трябваше да се помъча малко, докато сложа на място запънките му, после отидох и дръпнах резето на вратата към кабинета. Баща ми я бутна и отвори толкова внезапно, че ме събори на пода.

— Пчеличке! — изпъшка той, останал без дъх, падна на колене и ме сграбчи. Притисна ме толкова силно, че не можех да дишам. Беше забравил да се сдържи. Страхът му се просмука в мен. Вцепених се в прегръдката му. Изведнъж секна и ме остави да се чудя наистина ли бях усетила онази вълна от любов под него. Той ме пусна, но тъмните му очи останаха впити в мен. Бяха пълни с болка. — Какво правиш? Защо не си в леглото си? — попита ме строго.

— Исках да…

— Не ти е разрешено. Разбираш ли ме? НЕ ти е разрешено!

Не викаше. Гласът му беше по-плашещ, отколкото ако се беше развикал. Беше тих и напрегнат, като ръмжене.

— Какво не ми е разрешено? — попитах разтреперано.

Той ме погледна с подивели очи.

— Не ти е разрешено да излизаш от там, където те оставих. Не ти е разрешено да ме караш да мисля, че съм те загубил.

Прегърна ме отново и ме притисна в студеното си палто. Косата му беше вир-вода и все още носеше горните си дрехи. Сигурно бе влязъл и бе отишъл право до стаята ми, за да ме провери. И мигновено бе изпаднал в паника, след като ме нямаше там. Усетих някакво странно въодушевление в сърцето си. Бях важна за него. Много важна.

— Другия път като ми кажеш да стоя в бърлогата, ще стоя — обещах му.

— Добре — отвърна той пламенно. — Какво правеше тук вътре, със залостената врата?

— Чаках те да се върнеш.

Не беше съвсем лъжа и не знам защо избегнах въпроса му.

— И затова си цялата покрита с паяжини и с оцапано лице. — Докосна лицето ми със студения си пръст. — Плакала си. Има две чисти вадички на лицето ти. — Бръкна в джоба си, извади една не много чиста кърпа и посегна към лицето ми. Отдръпнах се. Той погледна дрипата в ръката си и се засмя тъжно. — Хайде. Да отидем в кухнята и да видим дали ще намерим малко топла вода и чиста кърпа. И можеш да ми разкажеш точно къде беше, докато ме чакаше да се върна.

Не ме пусна долу, а ме понесе, сякаш не можеше да ми се довери, ако не съм в ръцете му. Усещах силата в него, блъскаща се в стените му, за да ги разбие и да ме погълне. Плашеща беше тази едва сдържана буря. Но не се борих срещу нея. Мисля, че в онази нощ реших, че мъчението да съм близо до него е за предпочитане пред това да стоя настрана от единствения човек, който знаех, че ме обича. Подозирам, че в някакъв момент той бе взел същото решение.

В кухнята той гребна с черпака вода от котела за топлене, който винаги се държеше там, и намери чиста кърпа, за да измия с нея лицето си. Казах му, че съм била любопитна да проуча шпионския лабиринт и съм навлязла навътре, и как после изгубих пътя, когато свещта догоря, и се изплаших. Той не ме попита как съм намерила пътя обратно; сигурна съм, че не си представяше колко далече бях навлязла в скритите проходи, и предпочетох да си остане така. За Вълка Баща не казах нищо.

Той ме занесе в стаята ми и ми намери чиста нощница. Тази, която бях носила, беше цялата зацапана с прах, а чорапите ми бяха станали по-дебели от паяжини и прах, отколкото от вълната. Той ме погледа, докато се пъхна в леглото, и поседя мълчаливо до него, докато повярва, че съм заспала. Тогава духна свещта и излезе.

Почти се бях унесла в сън, но се задържах будна по две причини. Първата беше да намеря шпионката, която гледаше към стаята ми. Това ми отне повече време, отколкото бях очаквала. Беше много добре прикрита в облицовката на стената и високо горе, така че наблюдаващият да може да вижда цялата стая. Опипах по дървената облицовка около нея, за да видя дали ще мога да намеря вход към шпионския лабиринт, но без успех. Бях измръзнала и уморена, а топлото легло изкушаваше.

Все пак, щом се качих в него и отпуснах глава на възглавницата, изпитах неохота да заспя. Спането носеше сънища, а след смъртта на майка ми те като че ли идваха почти всяка нощ. Бях уморена от тях и уморена от усилието да ги запомням и да ги записвам в книгата си всеки ден. Някои от най-плашещите се повтаряха. Мразех онзи със змията лодка. И онзи, в който нямах уста и не можех да си затворя очите, за да избегна онова, което виждах. Помогнах на един плъх да се скрие в сърцето ми. Имаше мъгла и един бял заек и един черен заек бягаха един до друг от ужасни прегладнели същества. Белият заек беше пронизан от жива стрела. Черният заек пищеше, докато умираше.

Мразех сънищата и въпреки това всеки път, когато се върнеха в съня ми, добавях подробност, бележка, проклятие в дневника си.

Тази буря от сънища беше нещо ново, но не и самото сънуване. Сънувала бях по-дълго, отколкото бях извън майчината си утроба. Понякога си мислех, че сънищата идват и отиват някъде отвъд моето съществуване, че са откъслеци от живота на някой друг, но някак свързани с мен. Като бебе сънувах и бях много малко дете. Някои от сънищата бяха приятни, други — някак странно красиви. Някои ме плашеха. Никога не забравях сънищата си, както някои хора казват, че става с тях. Всеки от тях беше един пълен и отделен спомен, толкова много част от живота ми, колкото спомена за деня, в който извадихме меда от кошерите или когато се подхлъзнах на стъпалата и си ожулих кожата на двете пищялки. Когато бях малка, беше все едно, че имам два живота, един денем и един нощем. Някои сънища изглеждаха по-важни от други, но никой от тях не изглеждаше банален.

Но след като Вълкът Баща дойде при мен, в същата онази нощ, имах сън, за който знаех, щом се събудих, че не е обикновен. И внезапно осъзнах, че има две категории на старите ми сънища. Имаше сънища и имаше Сънища. И бях обзета от подтика да започна наново да записвам истинските си Сънища много подробно и да ги пазя събрани. Беше все едно, че съм открила разликата между речни камъчета и скъпоценни камъни, и разбрах, че съм оставила скъпоценните пръснати безредно в изминалите девет години.

Събудих се и полежах известно време неподвижно в зимния мрак, мислех какво трябва да направя. Беше добре да записвам всичките си сънища, но след като вече знаех разликата между тях, всички трябваше да се препишат. Щеше да ми трябва мастило, добри пера и прилична хартия. Знаех откъде да ги взема. Исках велен, но знаех, че е в оскъдица, а не смятах, че ще мога да убедя баща си, че начинанието ми заслужава велен. Може би по-късно щях да мога да се сдобия с качеството хартия, каквото Сънищата ми заслужаваха. Засега щях да се задоволя със записването им и безопасното им съхранение. Изведнъж ми се стори, че има само едно място на света и за двете дейности. И това създаваше друг проблем.

Защото бях сигурна, че след нощното ми проучване баща ми ще ограничи достъпа ми до шпионската мрежа в стените на Върбов лес.

Малко му бях казала за проучванията си в коридорите. Беше разбрал, че съм била в шпионската мрежа и че съм се уплашила. Може би щеше да сметне, че това е достатъчно, за да сложи край на проучванията ми. Но можеше и да провери лично. Щеше да намери скътаната ми свещ, не се съмнявах, и може би мястото, където бях изпуснала догорялата свещ. Щеше ли да е толкова внимателен и да проследи дирите ми в прашните проходи, за да види колко далече съм проучила? Не можех да зная. Беше изключително разтревожен, когато бе открил, че не съм там, където ме е оставил. Може би облекчението ми от това, че се върна, го беше успокоило.

Станах и се облякох много по-бързо от обичайното. Стаята беше изстинала; отворих капака на скрина си със зимните дрехи, подпрях го с обувката си и се пъхнах вътре, за да си намеря зимни гамаши и подплатена туника, и колана си с токата с форма на птица. Бях пораснала. И гамашите, и туниката ми бяха станали къси. Трябваше да кажа на мама…

След като си поплаках, добавих дърва в камината. Някога щях да се събудя докато го прави мама и тя вече щеше да ми е извадила дрехите за деня. Правеше го много след като бях станала достатъчно голяма, за да го правя сама. Не мисля, че ме беше съжалявала, че съм мъничка; ритуалите около това, че има малко дете, като че ли я радваха и тя ги беше удължила.

Обичала бях тези ритуали толкова, колкото и тя. Тя ми липсваше. Но отишлото си бе отишло и стореното беше сторено. А животът щеше да продължи.

Реших да намеря другия вход, онзи в килера, и да измисля начин как да го направя достъпен. Но и това не беше задоволително решение. Отново ми се дощя стаята ми да имаше достъп до проходите. Шпионката ми беше показала, че проходът минава точно зад моите стени. Възможно ли беше да има достъп, за който дори и баща ми не знаеше?

Тръгнах бавно покрай стените и започнах отново да търся. Можех да видя шпионката, но само защото знаех къде да погледна. Една дупка от чеп изглеждаше просто малко прекалено на място. Потупах предпазливо дървените панели, ниско отначало, а после толкова високо, колкото можех да стигна. Звукът ми подсказа само, че този, който е построил коридорите в стените, е свършил отлична работа да ги скрие.

Изведнъж се почувствах гладна. Завъртях дръжката на вратата, бутнах я и се измъкнах от стаята. Беше рано и къщата беше тиха. Тръгнах безшумно по покрития с каменни плочи коридор и след това надолу по широкото стълбище. Откакто бях влязла в онази килийка в шпионските проходи, имението ми изглеждаше много огромно. Слизането по стълбите не беше много по-различно от това да съм навън. Таваните изглеждаха далечни почти като небето навън и теченията, които духаха из къщата, определено бяха почти толкова студени, колкото ветровете на открито.

Масата все още не беше подредена за закуска. Отидох в кухнята, където Тавия и Майлд вече се бяха захванали с работа. Седмичният хляб втасваше в големия покрит глинен съд близо до огнището. Щом влязох, Елм излезе и подвикна, че щяла да потърси яйца. Лъжкиня.

— Гладно ли си, дечко? — поздрави ме Тавия и аз кимнах. — Ще ти препека малко хляб тогава. Скачай на масата.

Направих това, което бях правила винаги, откакто можех да се катеря, а то беше да се издърпам на една от пейките и да седна на ръба на масата. После, след като помислих малко, се смъкнах долу и седнах на пейката с кръстосани крака. Така останах достатъчно високо, за да ми е удобно на масата. Тавия ми донесе чашка мляко и ме изгледа любопитно.

— Растем, а?

Кимнах ѝ мълчаливо.

— Значи си достатъчно голяма да говориш — подхвърли Майлд. — Ами кажи нещо. — Както винаги, коментарите ѝ към мен бяха по-резки. Тъкмо посягах да вдигна чашата. Спрях. Обърнах се така, че да гледам само Тавия.

— Благодаря ти, Тавия. Винаги си била толкова мила с мен. — Изрекох всяка дума отчетливо. Чух как Майлд зад мен изтърва лъжицата за бъркане.

Тавия ме зяпна.

— Винаги си добре дошла тук, Пчеличке.

Отпих от чашата и я оставих внимателно на масата.

Тавия каза тихо:

— Е. Определено е дъщеря на татко си.

— Да, така е — потвърдих.

— Да, определено — промърмори Майлд. Издиша през нос и добави: — А аз сгълчах Елм, че говори измислици, когато каза, че Пчеличка може да говори, когато поиска. — Започна да бъхти много силно онова, което разбъркваше. Тавия не отвърна, но ми донесе две филии от хляба от миналата седмица, препечени да са по-меки и намазани с масло.

— Тъй. Вече говориш, а? — попита ме.

Погледнах я и изведнъж се почувствах смутена. Забих очи в масата.

— Да. Говоря.

Видях кимването ѝ с крайчеца на окото си.

— Това щеше много да зарадва лейди майка ти. Тя ми каза веднъж, че можеш да говориш и знаеш много думи, но си срамежлива.

Чувствах се неловко. Негодувах, че беше знаела, че мога да говоря, а не беше казала нищо. Но също така оценявах, че беше опазила тайната ми. Може би у Тавия имаше нещо повече, отколкото си бях мислила.

Тя сложи малко гърненце с меда на майка ми на дъската до хляба ми. Погледнах го. След като мама вече я нямаше, кой щеше да се грижи за пчелите през лятото и да събира меда? Знаех, че ще го правя аз, но се съмнявах, че ще успея. Бях се опитвала през последните няколко месеца, но резултатът от самотните ми усилия беше неравен. Бях наблюдавала мама и ѝ бях помагала, но когато се опитвах сама да събера меда и восъка, не се получаваше нищо. Няколкото свещи, които бях направила, бяха груби и грозни, гърнетата с мед бяха с късчета восък и сигурно с късчета пчели. Не бях имала куража да ги покажа на никого. Почистването на бъркотията, за да оставя стаята за мед и свещи спретната, ми беше отнело часове. Неволно се зачудих дали вече ще си купуваме всички свещи. Къде ходи човек, за да купи свещи? И щяхме ли да си купим благоуханни за специални дни? Не можеше да са толкова благоуханни като на майка ми.

Вдигнах глава, щом баща ми влезе в кухнята.

— Търсих те — каза той строго. — Не беше в леглото си.

— Тук бях, да се нахраня. Тате, не искам да горим повече от свещите на мама. Искам да ги спестя.

Той ме изгледа продължително.

— За какво да ги спестиш?

— За специални моменти. Когато поискам да си спомня как миришеше тя. Тате. Кой ще прави всички неща, които правеше тя? Кой ще наглежда кошерите и ще събира меда, и ще шие дрехите ми, и ще слага торбичките с лавандула в раклата ми с дрехи? Спират ли всички тези неща, след като вече я няма?

Стоеше съвсем неподвижен в кухнята, просто ме гледаше с тъмните си посърнали очи. Беше размъкнат, къдравата му коса беше израснала разбъркано, откакто я беше подрязал за траура, брадата му беше опърпана, а ризата му още намачкана от снощния дъжд. Личеше, че не я беше тръснал и сгънал прилежно, а я беше метнал на някой стол или на пилона на леглото. Домъчня ми за него; мама винаги му беше напомняла да върши нещата правилно. После си спомних, че не се бях сресала преди да изляза от стаята си. Не се бях ресала и вечерта. Косата ми не беше достатъчно дълга за плитка. Опипах я и усетих, че стърчи на туфи. Бяхме лика-прилика двамата с него.

Той бавно се съвзе, раздвижи се все едно, че се връщаше в живота. Тръгна към масата и се отпусна тежко срещу мен.

— Тя вършеше много неща тук, нали? Толкова много неща. Никога не ти липсва водата, докато кладенецът не пресъхне.

Погледнах го. Той въздъхна.

— Ще пестим ароматните ѝ свещи. За теб. Колкото до другите неща, добре. Сестра ти Копривка вече ми каза, че ще е най-добре да наема повече помощ, за да се поддържа къщата в по-добър ред. Беше права. Може би замисля да гостува тук по-често и да води приятели, когато идва. Тъй че други хора ще идват да живеят тук и да ни помагат да правим нещата. Вече повиках една моя братовчедка. Ще пристигне след няколко дни. Казва се Шън. На около двайсет е. Надявам се да я харесаш.

Майлд и Тавия слушаха толкова напрегнато, че в кухнята беше почти тихо. Исках да попитам как може да имам братовчедка, за която никога не съм чувала. Означаваше ли това, че баща ми има брат или сестра, за които не знаех? Исках да попитам, но не можех, докато те слушаха толкова напрегнато. Заговорих грубо.

— Не искам никой друг да идва да живее тук. Не можем ли просто да се справим сами?

— И аз бих искал това — отвърна баща ми. Тавия дойде и постави на масата издут димящ чайник. Обикновено не закусвахме в кухнята, но разбрах, че иска баща ми да остане тук и да продължи да говори. Зачудих се дали е забелязал острия им интерес като мен. — Но не е реалистично, Пчеличке. И за двама ни. Понякога ми се налага да бъда извън Върбов лес и ще ти е нужен някой, който да се грижи за теб, докато ме няма. Ще ти е нужен някой, който да те учи на всички неща, които едно момиче трябва да знае, не само четене и смятане, но как да шиеш и да се грижиш сама за себе си, и да си оправяш косата, ами, всички онези неща, които знаят момичетата.

Загледах го с безпокойство; осъзнавах, че той не знае кои са тези неща повече от мен. Подхвърлих:

— Много по-лесно щеше да ми е, ако бях момче. Тогава нямаше да ни трябва някой друг да идва да живее тук.

Това изтръгна задавен смях от него. После отново стана сериозен.

— Но не си момче. А дори и да беше, пак щеше да ни се наложи да наемем повече помощ. Двамата с Копривка говорихме за това няколко пъти. Бях започнал да занемарявам Върбов лес. Ридъл ме гони от месеци заради запушен комин в една от стаите и теч по стената в друга. Не мога да го отлагам повече. Цялата къща има нужда от основно почистване и от по-добра поддръжка. С майка ти говорихме за това през пролетта, всички неща, които щяхме да оправим през лятото. — Отново замълча и очите му се зареяха. — Зимата скоро ще дойде и нищо не е направено. — Чашата, която Тавия беше поставила до лакътя му, леко издрънча в чинийката. Тя я плъзна внимателно към него.

— Благодаря — каза той с инстинктивна вежливост. После се обърна и я погледна. — Толкова съжалявам, Тавия. Трябваше отдавна да те предупредя. Ридъл ще придружи братовчедката ми дотук и вероятно също ще остане за няколко дни. Ще трябва да решим кои стаи да дадем на Шън и, ами, каквото още трябва да се направи. Нейният клон от фамилията ми са доста заможни. Може би ще очаква да си има лична слугиня…

Думите на баща ми заглъхнаха и той свъси вежди, сякаш току-що си беше спомнил нещо неприятно. Замълча. Готвачката Нътмег тупаше и месеше тесто, когато бях влязла в кухнята. Обърнах се към нея. Заглаждаше го тихо на дъската за хляб и слушаше с всяка пора на тялото си. Осмелих се да наруша мълчанието.

— Не знаех, че имам братовчедка.

Той си пое дъх.

— Фамилията ми е отдалечена, но все пак винаги при нужда си спомнят, че кръвта е по-гъста от водата. Тъй че Шън ще дойде да ни помага, поне за известно време.

— Шън?

— Казва се Шън Звездопад.

— Майка ѝ не я ли е харесвала? — попитах и чух как Майлд се изкикоти сподавено.

Баща ми изправи рамене и си наля чай.

— Всъщност, да. Тъй че, когато дойде, за да сме учтиви, няма да я питаме за името ѝ, нито за дома ѝ. Мисля, че за нея ще е също толкова голямо облекчение да дойде при нас, колкото ние ще сме благодарни да разполагаме с нея. В началото може би ще се чувства неловко и ще е уморена от пътуването. Тъй че няма да очакваме твърде много от нея в началото, нали?

— Щом казваш. — Объркването ми стана още по-голямо. Нещо тук не беше наред, а не можех да го напипам. Лъжеше ли ме татко ми? Наблюдавах лицето му, докато отпиваше от чая си, и не можех да реша. Понечих да го попитам и преглътнах въпроса. Не биваше да го карам да признае, че лъже пред Тавия, Майлд и готвачката. Щях да го попитам по-късно. Вместо това казах: — Имах специален сън снощи. Ще ми трябва перо, мастило и хартия да го запиша.

— О, нима? — попита той снизходително. Усмихна ми се, но всъщност усети как Майлд и Тавия се спогледаха стъписано. Откриваха твърде много неща за мен и твърде бързо, но усетих, че ми е все едно. Може би животът ми щеше да стане по-лесен, ако престанеха да мислят, че съм малоумна.

— Да. — Казах го твърдо. Беше го подхвърлил все едно, че е това бе някаква внезапна моя приумица, а не нещо важно. Не схващаше ли какво означава „специален сън“? Реших да му го обясня.

— Сънят ме споходи целият обрамчен в черно и златно. Цветовете на съня бяха много ярки и всичко в него изглеждаше много голямо, тъй че и най-малките подробности не можеше да се пренебрегнат. Започна в градината на мама. Лавандуловите лехи бяха натежали от пчели и сладкото им ухание бе надвиснало във въздуха. Аз бях там. После видях дългата алея за впрягове, която води към къщата. Четири вълка идваха по алеята, тътреха се два по два. Бял, сив и два рижи. Но не бяха вълци. — Помълчах за миг и се помъчих да намеря име за съществата, които бях видяла само насън. — Не бяха красиви като вълци, нито имаха достойнството на вълци. Прокрадваха се напред със смъкнати задници и проскубаните им опашки метяха земята. Ушите им бяха кръгли, червените им усти отворени и от тях капеха лиги. Бяха зли… не. Бяха слуги на злото. И идваха да нападнат онзи, който служи на доброто.

Усмивката на татко ми беше станала озадачена.

— Доста подробен сън — рече той.

Обърнах се към Тавия.

— Мисля, че беконът гори — казах ѝ и тя се сепна все едно я бях боцнала с игла. Обърна се към тигана, където цвърчащите резенчета бяха започнали да пушат, и го дръпна от огъня.

— Вярно — промърмори тя и се залиса с него.

Обърнах се отново към баща ми, изядох две хапки от филийката си и отпих от млякото, преди да заговоря:

— Казах ти, че е специален сън. Продължава още и още, и мой дълг е да запиша всичко и да го съхраня.

Усмивката на лицето му бе започнала да гасне.

— Защо?

Свих рамене.

— Просто се очаква от мен. Има още много. След като фалшивите вълци подминават, намирам на земята крило на пеперуда. Вдигам го, но докато го правя, крилото става по-голямо и още по-голямо, а под него има един бледен мъж, бял като тебешир и студен като риба. Мисля, че е мъртъв, но после той си отваря очите. Нямат никакъв цвят. Не говори с устата си, а отваря дланта си, за да приказва. Умира с рубини, падащи от очите му…

Баща ми остави чашата си на ръба на чинийката. Тя се наклони и чашата се разсипа, затъркаля се по масата и остави вадичка чай.

— Проклятие! — извика той със странен за мене глас и внезапно се изправи, като едва не преобърна пейката.

— О, сър, нищо няма, ей сега ще почистя — възкликна Тавия и притича с парцал в ръка.

Татко ми се беше отдръпнал от масата и тръскаше горещия чай от ръката си. Изядох последната хапка от препечения си хляб и масло. От сънуването бях много гладна.

— Ще има ли скоро бекон? — попитах.

Майлд донесе блюдото на масата. Беконът беше само леко прегорял и тъй като винаги съм го обичала хрупкав, нямах нищо против.

— Трябва да изляза за малко навън — каза татко ми. Беше отишъл до вратата, отвори я и се вторачи в калния кухненски двор. Вдишваше дълбоко мразовития въздух и охлаждаше и кухнята.

— Сър, тестото няма да се надигне! — възрази Тавия към отворената врата.

Той не отвърна, а излезе навън без наметало или палто.

— Ще ми трябва хартия! — извиках, отчаяна, че ще пренебрегне молбата ми и съня ми толкова нехайно.

— Вземи каквото ти трябва от писалището ми — отвърна той, без да поглежда назад, и затръшна вратата.

През останалата част от деня почти не видях баща си. Знаех, че е зает. В къщата цареше бъркотия. Избрани бяха стаи за братовчедката ми, извадени бяха постели и завивки от кедровите скринове и ги изнесоха да се проветрят, димоотводите на камината в стаята трябваше да се почистят, защото бяха открили, че някакво същество ги е запушило напълно с гнездото си. През следващите дни хаосът се увеличи. Икономът ни, Ревъл, беше доволен от активната дейност, която кипеше, тичаше насам-натам из къщата и измисляше още и още задачи, с които слугите трябваше да се заемат. Върволица непознати се стекоха на вратата ни и се срещаха с баща ми и Ревъл в кабинета на имението. Избираха майстори и ратаи, слугини и млади момчета измежду дошлите и някои от тях се върнаха на другия ден със сечивата си, за да започнат работа. Дойдоха и други, с ръчни колички с вещите им, за да се нанесат в слугинското крило на къщата.

Струваше ми се, че където и да отида, къщата е изпълнена с оживена работа. Хора търкаха подовете и лъскаха дървените панели, и носеха мебели от склада. Един дърводелец и помагачите му дойдоха да поправят протеклия покрив в една от оранжериите. При толкова много шум и оживена дейност се върнах към навиците си да мълча и да се прокрадвам тихичко. Никой не забеляза. Всеки път, щом зърнех баща си, той говореше с някого или проучваше някакъв документ, или обикаляше намръщен с Ревъл до рамото му — икономът му сочеше разни неща и се оплакваше. Когато погледнеше към мен, татко ми се усмихваше, но имаше нещо тъжно в очите му и нещо болнаво в извивката на устните му, от което ми се приискваше да отида и да се скрия някъде.

Тъй че ето какво направих. Взех хартията, мастилото и перата от писалището му и както ми беше казал, че мога да си взема каквото ми трябва, така и направих, взех също така добър велен и най-добрите му цветни мастила и пера с медни връхчета. Взех и свещи. Събрах много от ароматните свещи на майка ми и ги скрих в стаята си, където изпълваха с ухание раклата ми за дрехи и сънищата ми с нейните мириси. Взех също така от дългите бели бавно горящи свещи, които бяхме направили заедно, и ги скътах в шпионската си стаичка.

Много неща взех в онези дни, докато татко ми забравяше за мен. Взех корав хляб и сушени плодове, и хубава дървена кутия, в която да ги пазя от плъхове. Взех кана и запушалка, за да си имам вода, и нащърбена чаша, чиято липса никой нямаше да забележи. Взех едно вълнено одеяло, което бяха изнесли да се проветри и Тавия беше казала, че е наядено от мишки и не става за нищо освен за парцали за лъскане. Бъркотията във Върбов лес беше такава, че крадях безнаказано и никой не забелязваше, защото всеки си мислеше, че някой друг е преместил липсващата вещ. Взех една черга на червени и оранжеви фигури, която беше съвсем малко по-голяма от шпионската ми дупка. Подгънах я малко покрай стените и превърнах стаичката в свое гнездо. От складовете на майка ми взех лавандулата, която бяхме събирали, и други уханни билки в торбички.

Скривалището ми стана доста удобно. Не влизах в него през личния кабинет на баща ми. Някак си знаех, че няма да одобри, че прекарвам толкова много време там, затова намерих скритата врата в килера и след това вдигнах пред нея стена от сандъци с осолена риба. Оставих място едва колкото да мога да се провра зад сандъците, да отворя скритата врата и да се промуша вътре. Дръпвах я и я затварях след себе си, но внимавах да не се заключа вътре. Така и не открих ключалката, която да ми позволява да я отварям откъм килера, тъй че винаги я оставях леко открехната.

Маркирах с тебешир пътеките си през своя лабиринт и изметох настрани паяжините и мишите топченца. Накачих по стените връзки с ухаещи билки по пътя си до малката ми стаичка, тъй че дори в пълна тъмнина можех да надуша пътя си. Бързо го запаметих, но така и не забравих онази ужасяваща нощ.

Открих, че лабиринтът от пътеки в стените е много по-обширен, отколкото ми беше казал татко. Зачудих се дали знае и ме е излъгал, или отворите са толкова малки, че не ги беше забелязал или ги беше пренебрегнал. Трябваше да отложа проучването им за друг път. Имах да записвам много стари Сънища и всяко записване трябваше да е толкова подробно, колкото можех да го изтръгна от паметта си. Записах съня си за летящия елен и онзи за стенното пано с високите древни крале със златни очи. Отне ми шест страници, за да опиша съня си за бялото като риба момче в лодката без гребла и как той ме продаде като робиня. Записах един сън, който бях имала за татко ми, как си прерязва гърдите, изважда сърцето си и го натиска в един камък, докато в него не остана никаква кръв.

Не разбирах сънищата, но смятах, че един ден някой може да ги разбере, тъй че ги записвах. Писах, докато пръстите ми целите се оцапаха с разноцветно мастило и ръцете ме заболяха ужасно. Откраднах още хартия и записах още няколко.

А нощем, когато си легнех, четях. Майка ми имаше три книги, които си бяха изцяло нейни. Едната беше наръчникът за билки, който ѝ дала Търпение. Беше същата, която татко ми подарил на Търпение, и вярвам, че тя я е изпратила на мама, когато двете са повярвали, че той е мъртъв. Другата беше книга за цветя, а третата — за пчели. Тази я беше написала самата тя и не беше същинска книга или свитък, а събрани страници, свързани с лентичка, прокарана през пробити дупки. Беше по-скоро неин дневник за кошерите ѝ, отколкото нещо друго, и ми беше любимата. От първите страници до последната наблюдавах как почеркът и правописът ѝ ставаха все по-уверени, а наблюденията ѝ по-остри, докато беше трупала знания за пчеларството. Четях я и я препрочитах, и си обещах, че напролет ще се грижа за кошерите ѝ по-добре.

Търпение беше прекарала целия си живот в придобиване на книги и ръкописи. Много от тях бяха свити от библиотеката в замък Бъкип. Някои от книгите бяха много скъпи, подвързани с корици от дъб, кожени ремъци и сребърни пъпки, подарени ѝ от хора, които се надявали да си спечелят влияние покрай нея, когато Рицарин е бил претендент за трона и всички са предполагали, че един ден тя ще стане кралица Търпение. Нямаше много от тези прекрасни томове. Повечето ги беше разпродала през мрачните дни на войната срещу Алените кораби. Тези, които бяха останали, бяха тежки и отегчителни, най-вече исторически описания на преувеличени славни подвизи на предишни владетели от династията на Пророка, приказки, написани повече за да се спечели благоволение, отколкото за да образоват. На много места Търпение беше направила язвително скептични бележки за достоверността на написаното. Често те ме караха да се кикотя неудържимо: беше надзъртане в нея, което никой друг не бе споделял с мен. Бележките ѝ избледняваха, затова ги подновявах с черно мастило, щом ги намерех.

Собствените книги на Търпение представляваха много по-еклектична и опърпана колекция. Имаше една книга за налбантство и ковачество, с бележки от собствената ѝ ръка за личните ѝ опити. Имаше книги за пеперуди и птици, и прочути разбойници, и легенди за морски чудовища. Имаше един стар том от велен за справяне с пексита и как да ги обвържеш, че да са длъжни да вършат цялата ти домакинска работа, и няколко малки свитъка за дестилиране и овкусяване на спиртни напитки. Имаше три стари таблички, много похабени, за това какво трябва да прави една жена, за да стане плодовита.

Но бързо открих, че това не са най-интересните книги във Върбов лес. Най-увлекателните книги бяха онези, които бяха скрити и забравени. В разхвърляния стар кабинет на Търпение намерих стегнатите ѝ на пакети писма. Най-старите, в кутия с цветове, толкова стари, че бяха загубили всякакъв цвят и ухание, бяха стегнати с кожена каишка. Бяха сърдечни послания от някакъв младеж, с много страст и още повече сдържаност, в които ѝ обещаваше, че ще направи нещо от себе си и ще спечели богатство и добро име, за да компенсира това, че няма благородно потекло. Молеше я да почака, докато може да дойде при баща ѝ и доблестно да заяви правото си да я ухажва. Последното беше много намачкано и зацапано, сякаш момиче бе плакало често над него. В него я укоряваше за това, че тя иска да избяга с него независимо какво ще причини това на репутацията ѝ или как ще разбие сърцето на баща ѝ. Отгатнах, че са били видени да се целуват и младата лейди Търпение е била пратена да посети Бинград и Джамайлия с роднини, за да се облагодетелства от изкуство и култура и за да я отделят от едно пламенно младо ратайче в конюшнята. Лейди Търпение нямаше да я има почти две години. Младежът ѝ обещаваше, че ще я чака, че ще продължи да мисли за нея и да се труди упорито. Чул, че имало набор за войници, тежка работа, но много добро заплащане. Докато я нямало, той щял да потърси късмета си и да придобие каквото им трябва, за да застане гордо пред баща ѝ и да помоли за правото да я ухажва.

Следващата група писма бяха датирани около четири години по-късно и бяха от принц Рицарин, който я молеше за извинение, че е бил толкова самонадеян да ѝ изпрати такъв личен дар при толкова кратко запознанство, но не можел да се сдържи: мъничките златни обици били почти толкова нежни и изящни, колкото нея. И дали щяла да му позволи скоро да ѝ и се обади?

Следващите пет писма бяха все така извинителни заради това, че продължава да ѝ изпраща подаръци и писма, всяко от които с покана да пътува до замък Бъкип и да бъде с него за пиршество или лов, или специално представление на джамайлийски акробати. Не разполагах с отговорите ѝ, но прецених, че го е отхвърляла отново и отново.

Разбрах в кой ден сърцето ѝ се е стоплило към него. Пишеше ѝ, че не виждал причина защо една млада дама да не може да е запленена от ковачеството и че се надявал, че свитъците и малката наковалня и инструменти, които ѝ изпращал, ще ѝ помогнат да следва този свой интерес. Следващото му писмо изразяваше вечна благодарност за лъжицата, която му изпратила като доказателство за новото си умение. Заявяваше, че за него тя е съкровище, и казваше, че ѝ изпраща няколко чудесни железни слитъка от Фордж, за да продължи опитите си.

След това писмата им ставаха по-чести и накрая толкова романтични, че интересът ми към тях увехна. Беше интригуващо да размишлявам, че първата група любовни писма е от Бърич, който бе отгледал моя баща и по-късно се беше оженил за майка ми, отглеждайки сестра ми все едно, че е била собственото му дете и станал баща на шест свои момчета. А първата му любов е била лейди Търпение, съпругата на моя дядо? А по-късно беше отгледал баща ми, преди да се ожени за майка ми? Заплетените клони на фамилното ми дърво ме замайваха и пленяваха. А това запленяване водеше до кражбата на още свитъци от кабинета на баща ми.

Не започнах с намерението да го шпионирам. Търсенето на добра хартия ме накара да взема десетина листа от скъпоценния материал от запасите му. Едва след като бях на безопасно в малкото си скривалище открих, че само най-горният лист е празен. Събрах ги, за да ги върна на писалището му, но очите ми се задържаха на чистия му уверен почерк и скоро се оказах въвлечена в разказа му.

Беше простичко описание на епизод в детството му. Учудих се защо го е записал. Очевидно го беше запомнил ясно; защо си беше направил труда да го запише на хартия? Едва по-късно щях да науча от собствената си мания да записвам в дневник сънищата си, че най-добрият начин да разбереш нещо е като го запишеш. Описанието му започваше с негови размишления за приятелства, които никога не са се случили или може би никога не е трябвало да се случат. След това разказваше историята си.

Епизодът, който описваше, беше простичък, но той педантично беше отбелязал, че се е случил в часа, когато слънцето все още не било изсушило росата в градините в Бъкип. Татко ми и кучето му Носльо се измъкнали от замъка, за да тръгнат по стръмната пътека, водеща надолу към град Бъкип. Бил кръшнал от работите си, за да го направи, и вече се чувствал гузен, но копнежът да се види с деца на неговата възраст и да си поиграе надвил страха от наказанието, което щял да получи за отсъствието си.

Докато напускал градините, случайно погледнал назад и видял друго момче, което седяло горе на зида и го гледало. „Бяло като яйце и крехко на вид.“ Момчето седяло с кръстосани крака, опряло лакти на коленете си и лицето си в дългопръстите си длани, докато гледало отгоре баща ми. Татко ми усетил съвсем сигурно, че момчето копнее да скочи долу и да ги последва. Подозирал, че само ако се усмихне или му кимне, то щяло да тръгне с него.

Но не го направил. Все още бил Новия в тайфата градски хлапета, с които тичал, и още неуверен как го приемат там. Да доведе друг непознат, особено толкова бледен и странен, облечен в пъстрите дрехи на шут, означавало да рискува всичко, което бил спечелил. Страхувал се, че или ще го прогонят заедно с бледото момче, или още по-лошо, че ще му се наложи да избира дали да го защити от боя, или да се включи в побоя с юмруци и крака, за да докаже, че е един от новите си приятели. Затова му обърнал гръб, забързал с кучето си и оставил бледото момче, кацнало там на зида.

Вдигнах последния лист. Очаквах да намеря още от разказа, но там имаше само няколко зацапани думи, мастилото толкова се беше разводнило, че не можах да прочета какво е започнал да пише. Струпах отново страниците му и ги потупах, за да се подредят. Мастилото на тях беше тъмно и ново; не беше нещо написано преди години, а най-много отпреди няколко дни. Тъй че навярно той щеше да ги потърси скоро, може би за да довърши разказа, и щеше да открие липсата им. Това можеше да е пагубно за мен.

И все пак не можах да устоя на подтика да изчета всичко отново, преди да се промъкна обратно в кабинета му, да го оставя и да щипна още хартия. Но не взех само това.

Винаги бях знаела, че баща ми прекарва много време почти всяка вечер с перо и мастило. Винаги бях предполагала, че това трябва да е свързано със сметките на имението, поддържане на бележки за платени заплати и колко овце са остригани, и колко агнета са родени през пролетта, и какъв е бил добивът на грозде. И наистина, когато по-късно огледах официалния му кабинет, точно това намерих в хартиите му. Но тук, в частния му кабинет, написаното от него беше съвсем различно. Сигурна бях, че никога не е мислил да го сподели с друг.

Майка ми беше практична читателка, отдадена само на разгадаването на текстове, които имаха някаква полза за нея. Беше се ограмотила късно в живота си и макар и да беше усъвършенствала буквите, те така и не бяха станали нейни добри приятели. Тъй че несъмнено татко ми не беше допускал, че тя ще рови в писанията му. Повечето от слугите бяха неграмотни, освен Ревъл; баща ми не беше наел писар, който да поддържа сметките или да пише кореспонденцията му — предпочиташе да прави това сам. А в личния му кабинет слугите изобщо не влизаха. Татко ми го държеше разхвърлян до степен, която смяташе за поносима, и никой друг не стъпваше вътре.

Освен мен.

И тъй, личните му писания бяха скрити наяве. Не взех много, само една шепа, и то от най-прашните рафтове. Върнах онези, които бях взела случайно, на мястото им и след това се изпарих с нов запас обаятелно четиво. Започнах да правя това като ежедневно упражнение: четях, връщах и крадях още. Отворих прозорец към живота на баща ми, в който иначе никога нямаше да съм надзърнала.

Усетих, че съм подхванала разказа му от средата, защото най-ранните му дневници бяха размишления около идването във Върбов лес и настаняването му тук с мама. Описваше как се е представил като съпруга на лейди Моли, човек от простолюдието и нищо повече от управител на имението на лейди Копривка. Обясняваше защо са избрали да живеят толкова просто: все още се криеше от всеки, който можеше да подозира, че Фицрицарин Пророка не е умрял в тъмницата на принц Славен, а се е вдигнал от гроба и е станал Том Беджърлок. Това беше история, която сглобих от късчета от написаното. Подозирах, че някъде, може би в замъка Бъкип, има пълно описание на онази част от живота му. Копнеех да науча защо е бил осъден на смърт и как е оцелял, и хиляди други неща за него. Открих, пак от късчета, че Копривка наистина ми е пълна сестра. Това беше разкритие. Бързо разбрах, че баща ми не е мъжът, който си мислех, че е. Лъжите и измамите го загръщаха и покриваха на толкова много пластове, че това събуди страх у мен. Откритието, че всичко, което смятах, че знам за двамата си родители, се основава на лъжи и преднамерени заблуди, ме потресе.

Ако той беше Фицрицарин Пророка, първороден син на крал, който бе абдикирал от трона, тогава коя бях аз? Принцеса Пчеличка? Или просто Пчеличка Беджърлок, дъщеря на пастрока на лейди Копривка? Късчета от подслушани разговори между родителите ми, мисли, спохождали майка ми, докато беше бременна с мен, коментари от Копривка, всичко започна да се подрежда и да добива удивителен смисъл.

Тъкмо се бях прибрала в спалнята си на третия ден от откритието си за татко ми. Бях напуснала малката си бърлога през входа в килера, промъкнала се бях нагоре по стълбището и се върнах в безопасната си стая. Дръзнала бях да взема един от документите на баща ми. Беше отбелязал отгоре, че е ново копие на стар ръкопис. Беше озаглавен „Обучение на потенциални ученици в Умението в контрол на ума“. Напоследък беше имал доста странен материал на писалището си. Имаше препис на текста на песен, наречена „Котерия кръстосан огън“. И ръкопис за гъби с красиво нарисувани илюстрации. Опитвах се да прочета онова за контрола на ума, когато чух почукването на татко ми на вратата. Хвърлих се на леглото си, бутнах листа под възглавницата и припряно се напъхах под завивките. Когато той отвори вратата, бавно се обърнах към него все едно ме е събудил от сън.

— Съжалявам, скъпа. Знам, че е късно. — Въздъхна и после излъга: — Съжалявам, че имах толкова малко време за теб през последните няколко дни. Много имаше да се свърши, за да се подготвим за братовчедката ни, а това ме накара да си дам сметка колко бях изостанал с поддръжката на къщата. Но утре е денят, в който Шън ще пристигне. Тъй че исках да поговоря с теб тази вечер, да видя дали имаш някакви въпроси.

Огледах за миг лицето му на мигащата светлина от огъня в камината. Осмелих се и заговорих:

— Всъщност имам. Чудех се какво от съня ми толкова много те ядоса.

В първите няколко мига той само ме гледаше. Очите му, видях, не бяха сърдити, а изпълнени с болка. Затова ли ме беше отбягвал? Можех почти да усетя как размисля дали да излъже, или не. След това каза тихо:

— Сънят ти ми напомни за някого, когото познавах преди много време. Беше един много бледен мъж и често имаше странни сънища. А докато беше момче, записваше сънищата си, точно както ти каза, че правиш.

Наблюдавах лицето му и изчаквах. Той вдигна ръка, покри устата си и потърка брадясалите си страни. Може би мислеше, но на мен ми се струваше, че сдържа думите си. Въздъхна отново, тежко.

— Бяхме много добри приятели за дълго, дълго време. Правехме трудни неща един за друг. Рискувахме живота си. Давахме живота си и се изправяхме пред смъртта, а след това отново се изправяхме пред живота. Сигурно ще се изненадаш като откриеш, че изправянето пред живота може да е много по-трудно от изправянето пред смъртта. — Спря да говори и известно време мълчеше, може би си мислеше за нещо. Когато примигна и отново погледна към мен, изглеждаше почти изненадан, че ме вижда. Пое си дълбоко дъх. — Добре. Та когато ми каза, че си имала сън с бледен мъж в него, и че е бил мъртъв, ами… беше тревожно. — Извърна поглед от мен към един от тъмните ъгли на стаята. — Бях малко глупав да го взема толкова на сериозно, признавам. Тъй. Хайде да поговорим за идващата ти братовчедка, искаш ли?

Свих рамене. Все още размислях над отговора му.

— Едва ли ще имам някакви въпроси за нея, докато не я срещна. Освен… В какво точно ще ти помага?

— О, ами, това не е решено все още. — Усмихна се уклончиво. Мисля, че усмивката щеше да заблуди всеки, който не го познаваше толкова добре като мен. — Ще я опознаем и ще видим в какво е добра, и тогава ще ѝ дадем да върши тези неща, които може най-добре — добави той весело.

— Занимава ли се с пчеларство? — попитах, обзета от внезапна тревога. Когато дойдеше пролетта, не исках никой освен мен да пипа спящите кошери на майка ми.

— Не. Напълно сигурен съм в това. — Отговорът му прозвуча толкова недвусмислено, колкото и въпросът ми. Изпитах облекчение. Той дойде и седна на леглото откъм краката ми. Беше много голямо легло и все още имах чувството, че е в другия край на стаята. Майка ми щеше да седне до мен, достатъчно близо, за да ме докосне. Отишла си беше. Тази мисъл отново навя хлад в мен. Баща ми изглеждаше все едно, че и той бе усетил този студен вятър, но не се премести по-близо до мен.

— Какво се случи с бледния ти приятел?

Той трепна и след това лепна небрежна усмивка на лицето си. Сви сковано рамене.

— Замина си.

— Къде?

— Върна се там, откъдето бе дошъл. Една земя далече на юг оттук. Клерес я наричаше. Не знам точно къде е. Така и не ми каза.

Помислих малко.

— Прати ли му съобщение да му кажеш, че ти липсва?

Той се засмя.

— Дечко, трябва да знаеш къде трябва да отиде едно писмо, за да го пратиш.

Не бях имала предвид писмо. Имах предвид онзи, другия вид пресягане, който той и сестра ми правеха. Откакто беше започнал да се сдържа в ума си, чувах много по-малко от него, отколкото преди. Усещала бях, че ме притегля и се опитва да ме направи на пух и прах, и винаги се бях въздържала да се опитвам да го разбера. Бях усетила, че го прави поне по десет пъти през последните няколко дни, но не бях разбрала към кого се пресяга или какво съобщава. Не към бледния си приятел обаче.

— Ще се върне ли той някой ден? — зачудих се на глас. Щеше ли да дойде и да ми отнеме татко ми?

Баща ми отново изпадна в онова сковано мълчание. После бавно поклати глава.

— Не мисля. Мисля, че ако щеше да се върне или да ми изпрати писмо, щеше да го е направил досега. Каза ми преди, че работата, която вършехме двамата, е приключила и че ако се задържи близо до мен, може неволно да я развали. А това би означавало, че всичко, през което бяхме преминали, щеше да е било напразно.

Помъчих се да го осмисля.

— Като грешката на кукловода ли?

— Какво?

— Онзи път, когато кукловодите дойдоха в бурята и майка ги пусна. Помниш ли? Устроиха малка сцена в голямата зала и въпреки че бяха много изморени, ни изнесоха представление.

— Помня това. Но каква беше грешката?

— В края, когато Синия войник беше убил Глигана с червените бивни и освободи Дъждовния облак, за да може да вали на земята и житата да порастат? Историята трябваше да спре там. Но после, когато сгъваха завесите, видях, че Синия войник виси до Глигана с червените бивни и бивните му бяха дълбоко забити в корема на войника. Тъй че разбрах, че накрая все пак Глигана се е върнал и е убил войника.

— Мм, не, Пчеличке. Това изобщо не беше част от приказката! Беше само нещо, станало когато куклите бяха прибрани.

Изобщо не разбираше. Обясних му.

— Не. Беше следващата история. Както твоят приятел е казал, че е могло да стане. Злополука, след като всичко би трябвало да е свършило.

Погледна ме с тъмните си очи. Можех да погледна в тях до едно дълбоко място, където нещата все още бяха разбити и никога нямаше да се поправят. Майка ми винаги беше могла да накара онази разбита част да изчезне, но аз не знаех как. Може би никой не знаеше вече.

— Добре. Късно е — каза той изведнъж. — А аз те събудих и те държах будна по-дълго, отколкото се канех. Просто исках да се уверя, че не си притеснена за идването на братовчедката ти. Радвам се, че нямаш проблем с това. — Стана и се протегна.

— Трябва ли да ѝ се подчинявам?

Той смъкна бързо ръцете си.

— Какво?

— Трябва ли да се подчинявам на Шън Звездопад, когато дойде?

— Ами, тя е пораснала жена, така че би било редно да я уважаваш. Също както уважаваш Тавия или Майлд.

Уважение. Не подчинение. Можех да направя това. Кимнах бавно и се отпуснах в леглото си. Майка ми щеше да е затъкнала завивките по-плътно около мен. Той не го направи.

Тръгна тихо към вратата, после спря.

— Искаш ли разказ? Или песен?

Помислих. Исках ли? Не. Имах разказите му, истинските, за които да мисля, докато заспя.

— Не тази вечер — отвърнах с прозявка.

— Добре. Спи тогава. Ще се видим сутринта. — Прозя се широко. — Утре ще е голям ден за всички нас — каза и ми прозвуча по-скоро като страх, отколкото като приятно предчувствие.

— Тате?

Той се спря на прага.

— Какво има?

— Трябва да си подстрижеш косата тази вечер. Или да я пригладиш с мас утре, или каквото там правят момчетата. Много си рошав. И брадата ти е ужасна. Като, като… — Затърсих думи, които бях чула много отдавна. — Като планинско пони с наполовина остригана козина.

Стоеше съвсем смълчан, а след това се усмихна.

— Това го чу от Копривка.

— Май да. Но е вярно — осмелих се да добавя. — Моля те, обръсни я. Няма нужда вече да изглеждаш по-стар, като съпруг на майка. Искам да изглеждаш като мой баща, а не като мой дядо.

Той стоеше и опипваше брадата си.

— Освен това на нея изобщо не ѝ харесваше. Трябва да я обръснеш.

Знаех какво си мисли.

— Добре. Може би ще го направя.

И притвори тихо вратата.

15.

Пълна къща

Диво око била вечно неохотен Катализатор на своя учител, защото го смятала повече за мъчител, отколкото за учител. От своя страна, старият Бял не бил доволен, че Катализаторът му била такава грозновата и намусена млада жена. Оплаква се във всичките си писания, че съдбата го накарала да чака през повечето от живота си, да чака тя да се роди, а после, когато я намерил и направил своя спътничка, тя превърнала старостта му в тежко изпитание. Все пак, когато потъмняването му се проявило, той успял да изпълни някои от задачите, възложени му от съдбата, и когато умрял, казвали, че наистина устроил света да тръгне по по-добър път.

„Бели и Катализатори“, от Юлен Скрийп

Пристигнаха следобеда. Шън яздеше изящна дореста кобила с бели „чорапки“, а Ридъл я придружаваше на дългурест бял скопец. Зеленото ѝ наметало беше обшито с кожа и покриваше не само нея, но и половината от кобилата. Следваше я муле, натоварено с пътен сандък на едната страна и няколко кутии на другата. Сбруята на дорестата блестеше нова, както и сандъкът. Тъй. Сенч я беше подсигурил с пари и без да губи време, тя се беше разпоредила на Ридъл да я заведе до някое по-голямо тържище. Подозирах, че е прекарала дните, откакто я бях видял за последно, в закупуването на тези неща. Зачудих се отново какво е ускорило това припряно напускане на мястото, където Сенч я беше държал, че да остави вещите си. Толкова ли страшен е бил опитът за покушение над живота ѝ? И кой беше врагът, който е могъл да я намери, след като нито Ридъл, нито аз знаехме за съществуването ѝ, да не говорим за убежището ѝ? Все още имаше много повече загадки, свързани с тази млада дама, отколкото ми харесваше.

Посрещнах ги на алеята за впрягове. Косата ми беше сресана и лицето ми щипеше от стърженето на последните остатъци брада по него. Бях намерил последната си чиста риза и припряно забърсах ботушите си с мръсната. Трябваше ми малко време да стегна на вързоп мръсните си дрехи и да помоля една от слугините да се погрижи за тях. Осъзнал бях, със срам, че изобщо не бях помислял за тези неща преди. Моли се беше грижила гардеробът ми да се поддържа в ред. Моли…

Решил бях, че панталоните ми са в приличен вид, и припряно напуснах стаята, която деляхме някога. Защо се суетях толкова за външността си? В края на краищата това бяха само Ридъл и Шън.

Бях се надявал, че Пчеличка ще е до мен, но въпреки че я повиках, когато едно момче дойде тичешком и ми каза, че по алеята идват коне, тя не ми беше отговорила. Напоследък имаше навика да изчезва някъде из къщата. Въпреки че бе започнала да говори повече, имах чувството, че ми казва по-малко. Все още избягваше да ме погледне в очите. Бях свикнал с това, но не и с ко̀сите погледи, които ми хвърляше, сякаш оценяваше и наблюдаваше реакциите ми. Беше изнервящо.

А и всъщност нямах време, което да посветя на разбирането му. Същински порой от работа ме беше удавил в подробности. Зимата винаги изважда на показ най-лошото в една къща. Ако ще протече покрив, зимните бури го причиняват неизбежно. Задръстени комини пълнеха стаите за гости с пушек и воня. Струваше ми се, че точно когато бях вече съсипан от грижи, имението се обръщаше срещу мен и ми създаваше всеки въобразим проблем. Короната осигуряваше Копривка с щедри суми заради задачите ѝ като Майстор на Умението на котерията на Предан. А кралица Кетрикен беше отпуснала още средства за поддържането на Върбов лес, като признание за всичко, което бе направил Бърич през живота си за монархията на Пророка. Тъй че имаше достатъчно пари за ремонти, но това не правеше шумната бъркотия с работници в имението по-малко неприятна за мен. Нито намаляваше раздразнението ми към самия себе си от това, че бях занемарил всичко през цялото лято.

Тъй че посред идването и заминаването на работници, пристигането на товари с греди, дъски и тухли и бъркането на хоросан в коритата дойдоха Шън и Ридъл. Ридъл, проклет да е, не си направи труда да прикрие насмешката си, докато стъписването на Шън личеше ясно на лицето ѝ. Повиках едно конярче да прибере конете им, а Ревъл се появи и нареди на една нова слугиня да намери някой, който да занесе сандъците на Шън в стаята за гости. Каза ми, че е уредил храна и освежителни напитки в Стаята на присмехулника, сравнително тиха гостна. Благодарих му и ги поканих да ме последват. Когато влязохме, новото кухненско слугинче тъкмо напускаше. Отне ми малко време, докато си спомня, че името ѝ беше Опал. Благодарих ѝ. На масата имаше тумбест димящ чайник и богат избор сладкиши. Каза ми, че ей сега ще се върне с пресни пирожки от кухнята и попита какво още бихме желали. Шън огледа масата и помоли за вино. И може би малко сирене, и нарязан хляб. И масло. Опал приклекна в реверанс и каза, че ще предаде на готвачката Нътмег. Дадох ѝ още една задача, като я помолих да види дали някой би могъл да намери лейди Пчеличка и да я прати при нас. Тя си тръгна и се обърнах към Шън и Ридъл.

— Съжалявам за бъркотията. Като че ли всеки път, щом открия, че нещо има нужда от ремонт, се появява нещо друго. Уверявам ви, че стаята, която ще получите тази нощ, е уютна и топла, и ми казаха, че до края на седмицата апартаментите ви трябва да са напълно обитаеми. Не сме имали гости от много време и се боя, че къщата не е била поддържана толкова добре, колкото можеше да е.

Отчаянието в погледа на Шън се усили.

— Лейди Пчеличка не е тук? Добре ли е тя? — намеси се Ридъл. Може би се надяваше да смени темата.

Сякаш повикана от думите му, Пчеличка се понесе вътре. Нямаше по-подходяща дума за това как се движеше. Тялото ѝ се носеше плавно и изящно, а зениците ѝ бяха толкова разширени, че очите ѝ изглеждаха почти черни. Вторачи се в мен, а когато заговори, думите заизлизаха удебелено.

— Днес е — каза ми. Усмихна се като насън. — Пеперудата в градината, татко. Крилото е на земята и бледният мъж те очаква.

Замълча и всички я зяпнахме. Сърцето ме заболя; упоена ли беше? Болна? Никога не я бях виждал така. Ридъл изглеждаше ужасѐн. Вторачи се в нея и след това ме изгледа обвинително. Понякога забравях колко малка изглежда на хора, които не я познават добре. Да чуе човек такива думи от деветгодишно дете беше достатъчно тревожно, но повечето щяха да ѝ дадат най-много шест. Шън заговори:

— Мислех, че казахте, че имате дъщеря? Кое е това момченце? Слугите ви често ли говорят така?

Едва я чух.

— Пчеличке, добре ли си?

Тя извъртя глава към мен все едно, че ме намира по звука, а не ме вижда. Изражението ѝ беше блажено.

— Толкова е хубаво, когато си права. Когато кръгът се затваря. И наистина се случва. Трябва да отидеш бързо. Няма много време. — Поклати бавно глава. — Пратеникът е дошъл от толкова далече, за да умре на прага.

Съвзех се.

— Боя се, че детето ми е зле. — Прекосих стаята и я взех в прегръдката си. При допира ми тя се вцепени. Вдигнах бързо стените си. — Ридъл, моля те, погрижи се за всичко останало. — Той каза нещо, докато излизах, гласът му бе разтревожен. Тръшнах вратата зад себе си и думите му заглъхнаха.

Закрачих по коридора, с Пчеличка в ръце. Завих, за да я понеса към стълбището и спалнята ѝ, но тя изведнъж оживя в прегръдката ми, изви рязко тялото си и се измъкна от ръцете ми. Стъпи на пода, олюля се и за малко да падне, а после тялото ѝ се изви в другата посока и се задържа на крака. За миг сякаш беше момиче, излято от течност. След това скочи назад от мен, обърна се и извика през рамо:

— Насам, Фицрицарин. Насам!

Гласът ѝ беше призрачен.

Подгоних я. Тя тичаше и тънките ѝ крачета сякаш едва докосваха пода. Тичаше към западното крило на къщата, най-малко използваната част и за щастие тази, която не гъмжеше от работници. Зави по коридор, който водеше към една от оранжериите на Търпение. Мислех, че ще я догоня там, но тя беше лека като вятъра и се носеше между урни с папрат и тумбести гърнета, отрупани с лози.

— Пчеличке! — прошепнах задъхано името ѝ, но тя не спря. Прескачах и завивах по тясната пътека, забавян от препятствията, и видях безпомощно как дръпна една врата и хукна навън в един участък на градината, обрасъл безразборно с храсталаци.

Последвах я. Гонитбата ни беше тиха, чуваше се само тупането на крачетата ѝ и моите по-тежки стъпки. Не извиках името ѝ, нито ѝ заповядах да спре или да се върне при мен. Нямах никакво желание да привличам внимание към ненормалното ѝ държане и моята неспособност да овладея положението. Какво ѝ ставаше? И как можех да обясня на Ридъл, за да не си помисли, че съм небрежен баща? Сигурен бях, че щеше да донесе на Копривка и това щеше да подсили настойчивостта ѝ Пчеличка да ѝ бъде предадена. Колкото до Шън, едва ли можех да измисля по-лошо запознаване с Върбов лес, с Пчеличка или с мен от това, което вече беше видяла.

Градината от тази страна на къщата се беше облагодетелствала щедро от буйния нрав на Търпение. И да беше имало някога план или намерение за ред в тази зона, градината или го беше надраснала, или беше план, който само Търпение можеше да е разбирала. Пчеличка ме водеше все по-навътре и по-навътре през тази непонятна джунгла от растения, каменни зидове, фонтани и статуи. Затанцува по заснежените пътечки през причудливо оформени цветни лехи, после прескочи един нисък жив плет и затича по алеята, заслонена от голи розови храсти на извита в дъга асма. Заснежените пясъчни пътечки изведнъж отстъпиха място на купчини мъх и папрат, ниски пресичащи се зидове, а на едно място високи пилони даваха опора на виещи се лози, които се изсипваха над рамката и превръщаха сумрачния ден в тунел, обгърнат в зеленина. Винаги бях обичал безредието на градината; напомняше ми за гора и за пътуването ми през Планините, за да търся Искрен и драконите. Но днес сякаш нарочно ме задържаше, докато Пчеличка се провираше през нея ловко като язовец. Навлезе под клоните на горичка вечнозелени дървета.

И тогава я догоних. Стоеше неподвижно, загледана в нещо на земята. Вдясно от нея древната зидана каменна стена, която очертаваше границата на градините на имението, беше гъсто обрасла с тъмнозелен мъх. Отвъд нея имаше стръмен обрасъл с дървета склон и път, който водеше до предния вход на Върбов лес и широкия вход към алеята за впрягове. Бях се задъхал, когато я настигнах, и чак сега осъзнах, че този участък от дворовете ѝ е добре познат. Никога не си бях помислял, че малкото ми дете ще играе толкова близо до коларски път, макар и толкова малко натоварен.

— Пчеличке — казах задъхано след като се озовах достатъчно близо, за да не викам. — Никога повече недей да…

— Крилото на пеперудата! — възкликна тя и посочи. И спря, замръзнала като статуя. Очите ѝ бяха ококорени и когато ме погледна, изглеждаха черни и обрамчени в синьо. — Иди — прошепна тихо. — Иди при него. — Махна с тънката си ръка и се усмихна, все едно ми поднасяше дар.

Предчувствие за беда се надигна в мен толкова силно, че сърцето ми, което преди биеше бързо от усилието, сега затуптя още по-силно от страх. Пристъпих натам, където сочеше. Малко черно животинче изскочи внезапно сякаш отникъде и хукна през дърветата. Извиках изненадано и спрях. Котка. Просто една от котките на Върбов лес, подгонила мишки. Само една котка. Направих още две стъпки и погледнах надолу.

Там, на дебелия килим от пъстър мъх, лежеше пеперудено крило с големината на дланта ми. Имаше ярки карета червено, златисто и тъмносиньо, разделени с тъмни жили, които ми напомниха за метала в прозорец от цветно стъкло. Спрях се стъписан. Никога не бях виждал толкова голяма пеперуда, нито толкова яркоцветна, още повече в студените дни на ранната зима. Зяпнах.

— За тебе е — прошепна тя. Беше се приближила безшумно и стоеше до мен. — В съня ми беше за теб. Само за теб.

Бях като замаян. Клекнах до странното нещо. Докоснах го с показалец; беше меко и податливо като най-фината коприна. Леко защипах върха му с пръсти и го вдигнах.

И тогава то се превърна в нещо съвсем различно. Не пеперудено крило, а невероятно леко ефирно наметало. Заплува във въздуха като дамски воал и изведнъж цветовете се очертаха като ъгъл, загърнал много по-голям къс тъкан. Самата тъкан бе точно с оттенъка на мъха и сенките, които го прошарваха, сливаше се съвършено с повърхността под вечнозелените дървета. Щом го вдигнах, разкрих още от пъстрото пеперудено крило, загърнало наметалото, а след това отгърнах скритото под него.

Шутът.

Бледен и крехък, какъвто беше, докато бяхме момчета заедно, свит на кълбо върху голата земя. Ръцете му бяха стегнати плътно около тялото му, брадичката му бе притисната до гърдите. Леденобялата му коса беше разрошена, полепнала на бузата му и пръсната по тъмния мъх. Ужасно беше, че другата му страна лежеше притисната в студената земя. До бедрото му по мъха пропълзя пчела. Не беше облечен за това време: беше дошъл тук от много по-топло място. Носеше дълга памучна туника с ръждивочервени шарки на белоцветен тон над прости широки панталони в малко по-тъмен цвят. Имаше ботуш на единия крак. Другият беше бос, мръсен и накървавен. Кожата му беше като алабастър, очите му затворени, а устните му бяха бледорозови като хриле на риба. Беше неподвижен. След това очите ми различиха, че големите карета на гърба на ризата му всъщност са петна кръв.

В ушите ми забуча и ми притъмня пред очите.

— Тате? — Пчеличка ме дърпаше за ръкава и осъзнах, че го прави вече от няколко минути. Бях на колене до Шута. Не знаех колко дълго съм стоял замръзнал така.

— Всичко ще бъде наред, Пчеличке — казах ѝ, убеден, че изобщо няма да е така. — Бягай вкъщи. Аз ще се погрижа за това.

Някой друг сякаш завладя тялото ми. Опрях пръсти на гърлото му под челюстта. Изчаках и тъкмо когато се бях уверил, че няма пулс, го усетих. Не беше мъртъв, поне не съвсем. Плътта му, която никога не е била топла, беше студена като месо. Загърнах го с пеперуденото наметало и го вдигнах, без да мисля за раните му. Беше ги носил от доста време. Забавянето, за да внимавам с тях сега, нямаше да го спаси, но задържането му по-дълго в студа щеше да го довърши. Не издаде звук. Беше много лек, но пък той никога не беше тежал много.

Пчеличка не ме беше послушала и усетих, че ми е все едно. Подтичваше до мен и въпросите ѝ цвърчаха като цепеница в огъня, беше си пак детето, което познавах. Странният ѝ пристъп, изглежда, беше преминал. Все още ме безпокоеше, но не толкова, колкото мъжът в безсъзнание в ръцете ми. Щях да се справя с кризите една по една. Спокойно. Безстрастно.

Внезапно се зачудих какво точно изпитвам. Отговорът ме споходи съвсем ясно. Нищо. Нищичко. Той щеше да умре и бях решил да спра да чувствам каквото и да било заради това, преди да се е случило. Достатъчно болка си имах от смъртта на Моли. Нямаше да я чувствам повече. Шутът си беше отишъл от живота ми преди много години. Ако изобщо не се беше върнал, нямаше да изпитам никакво усещане за загуба. Не. Нямаше никакъв смисъл да чувствам каквото и да било от това, че съм си го върнал, след като беше толкова ясно, че ще го загубя отново. Откъдето и да беше дошъл, беше изминал дълъг път, за да донесе болка на прага ми.

Нямаше да я приема.

Открих, че съм извървял обратно цялата дължина на дивата си гонитба на Пчеличка. Тя ме чакаше до вратата на оранжерията на Търпение. Не я погледнах.

— Отвори вратата — казах и тя го направи, и го внесох вътре. Умът ми спря за миг, докато се мъчех да реша какво да правя, но тялото ми продължи да се движи, дъщеря ми — също. Притича напред, заотваря врати и аз я последвах, без да мисля.

— Сложи го там. На онази маса — каза тя и разбрах, че ме води в работната стаичка, където Моли си беше вършила работата по кошерите. Беше спретната, както я оставяше винаги, но все още миришеше на нея и на работата ѝ, на уханния мед, на восъка, усещах дори мускусната миризма на мъртви пчели, от когато бе почиствала някой кошер. Всъщност беше добър избор, защото тук имаше кърпи, изпрани, изсушени и сгънати, и ведра, и…

Той леко изпъшка, щом го положих на масата, и разбрах какво означава това. Колкото може по-нежно го обърнах по корем. Все пак простена от болка. Знаех, че раните на гърба му ще са най-лошите.

Пчеличка наблюдаваше мълчаливо. Вдигна две малки ведра, предназначени за събирането на мед, и попита сериозно:

— Гореща вода или студена?

— И двете — казах ѝ.

Тя се спря до вратата и каза важно:

— Медът е добър за инфекции. Пеперуденият мъж ще се чувства повече у дома си тук, защото пчелите не са, може би, толкова различни от пеперудите.

Обърна се и чух как крачетата ѝ затупаха по коридора. Зачудих се какво ли ще си помисли Ридъл за това, че така внезапно го бях изоставил, и какво щеше да каже на Копривка и Сенч. Беше толкова невъзпитано от моя страна. Разхлабих великолепното наметало и го сложих настрана. Напомняше ми за удивителната палатка, която Шутът бе донесъл със себе си на Външните острови. Потиснах спомена. Дано само Шън да не се чувстваше пренебрегната. Щеше ли да я удовлетвори временната ѝ стая? Помислих грижливо за това и какво извинение мога да си намеря за забавянето, докато ръцете ми късаха окървавената туника. Обелвах дрехата от гърба му все едно дерях кожата на убита сърна. Прогизналата от кръв тъкан беше корава и замръзнала като кожа, и полепнала по раните. Стиснах зъби и се опитах да съм колкото може по-внимателен. Две от раните се отвориха и потече водниста кръв. Лежеше много неподвижно и едва когато бях съблякъл дрехите му, спрях и си помислих колко много е измършавял. Можех да преброя прешлените на гръбнака му под тила и ребрата му, изпъкнали под кожата на гърба му.

Раните бяха получени от някакъв вид метателни оръжия. Не стрели от лък, но нещо по-малко, което беше проникнало дълбоко. Стрели от арбалет? Успял беше да ги издърпа. Поне нищо не стърчеше от която и да е от покритите със съсирена кръв подути рани.

— Вода. — Изрече го със странен акцент и гласът ѝ бе толкова различен от гласа на Шута, че мигновено разбрах колко дълбоко се лъжа. Дъхът заседна в гърлото ми. Заля ме разочарование и в същото време — радостно облекчение, че това издъхващо същество не е старият ми приятел. Що за глупава хитрина ми беше изиграл умът ми, за да ме върне в юношеството и да ме убеди, че това наистина бе Шутът! И все пак тя изглеждаше почти неразличима от спомена ми за него от онези дни. Облекчението ме обезоръжи повече от предишната ми паника. Задържах се за ръба на масата, понеже коленете ми се огънаха. О, как ме бяха променили годините!? Къде беше желязната ми решимост, закалените ми нерви? Щях ли да изгубя съзнание? Не. Все пак коленете ми докоснаха пода и наведох глава, преструвайки се, че съм се навел да погледна лицето ѝ.

Не беше Шутът. Само цветът ѝ бе същият. Нямаше никакъв мирис, точно както и Шутът не бе имал, и за Осезанието ми тя изобщо не съществуваше. Но носът ѝ беше по-остър, брадичката ѝ — по-закръглена, отколкото бе неговата някога. И все пак я бях погледнал и си бях помислил, че е той!

— Водата идва — казах хрипливо. — Ще ти дам първо да пиеш. После трябва да почистим тези рани.

— Лечител ли си?

— Не. Не съм. Но преди години имах един приятел като теб. — Замълчах. Шутът винаги беше отказвал да ходи при лечители. Беше се съпротивлявал някой да пипа тялото му с такава цел. Осъзнах, че може би това не е вярно за всеки Бял. — Ще пратя за лечител, веднага.

— Не — отвърна тя бързо. Гласът ѝ беше задъхан от слабост и болка. — Те не разбират. Не сме като вашите хора. — Поклати глава едва-едва.

— Ще направя каквото мога за теб, тогава. Поне ще почистя и превържа раните.

Тя завъртя глава. Не можех да разбера дали се съгласява, или ми отказва позволение. Опита се да се изкашля, но гласът ѝ стана по-хриплив.

— Как наричаше приятеля си?

Стоях смълчан. Сърцето ми замря.

— Беше шут в двора на крал Умен Пророка. Всички просто го наричаха Шута.

— Не всички. — Тя събра сили. — Как го наричаше ти? — Говореше гладко, без акцент.

Преглътнах страха и съжалението. Не беше време за лъжи.

— Любими. Наричах го Любими.

Устните ѝ се изпънаха в подобие на усмивка. Дъхът ѝ беше лош от повръщано.

— Тогава не съм се провалила. Още не. Колкото и да закъснях, направих каквото заръча. Нося ти послание. И предупреждение.

Чух гласа на Ридъл в коридора:

— Дай аз да ги нося. Разливаш ги в бързането.

— Защо вървиш след мен? — Отговорът на Пчеличка беше рязък и възмутен. Аз знаех защо. Беше тръгнал след нея, за да ме издири. Все още беше човек на Сенч. Вероятно и на Копривка, стигнеше ли се до шпиониране. Безполезно беше да се опитвам да избегна предстоящото. Но можех да спестя на гостенката си малко унижение. Смъкнах ризата си и я загърнах с нея. Тя простена от допира, но после каза:

— О, топло. От твоето тяло. — Прозвуча затрогващо благодарно.

Миг по-късно Пчеличка отвори вратата и Ридъл влезе, понесъл малките ведра. Погледна ме, както бях по долната си вълнена риза, след това извърна очи към масата.

— Ранена пътничка — казах. — Би ли изтичал до селото и да ми доведеш лечителя? — Това щеше да го разкара от пътя ми, за да имам време да измия и превържа раните ѝ.

Ридъл се приближи, за да огледа по-отблизо.

— Толкова е бледа! — възкликна. Взря се в лицето ѝ. Тя остана съвсем неподвижна, затворила очи, но не мислех, че е в безсъзнание, само се преструваше. — Напомня ми за някого…

Не си позволих да се усмихна. Спомних се, че той изобщо не беше срещал Шута, докато беше толкова явно Бял. Когато Ридъл се запозна с него, той беше уместно наречен лорд Златен, лицето му имаше златист тен всъщност. Но това момиче беше като Шута в детството му: бледо, с безцветни очи и нежна бяла коса.

Погледът на Ридъл се измести към Пчеличка.

— И? Ти вече говориш?

Очите ѝ пробягаха към мен и се върнаха на Ридъл. Усмихна му се.

— Тате каза, че трябва да се опитвам да не бъда толкова срамежлива с вас.

— Откога си се научила да говориш толкова ясно? — настоя той.

Тя отново се озърна към мен за спасение.

— Изгубила е много кръв — казах, за да го махна по-бързо. Подейства. Той остави малките ведра на масата и се обърна към вратата.

— Доведи баба Вайрк — казах зад гърба му. — Живее на кръстопътя, точно от другата страна на Върбово. — А тя беше по-стара от повечето дървета в района и едва креташе. Добра лечителка, но щеше да му отнеме време да се върне с нея. И се надявах дотогава да съм приключил с моята помощ.

Щом вратата се затвори зад него, погледнах Пчеличка съзаклятнически.

— Знам, че не си могла да му попречиш да тръгне след теб — казах ѝ. — Но мислиш ли, че можеш да отвлечеш Шън? Да я разведеш из къщата, но по-настрана оттук?

Тя ме погледна. Сините ѝ очи, толкова не като моите и на Моли, гледаха сякаш през плътта и костите ми и стигаха до сърцевината ми.

— Защо е тайна?

На масата гостенката ни се размърда едва-едва. Почти вдигна глава и гласът ѝ излезе на шепот:

— В опасност съм. Преследват ме. Моля ви. Нека никой да не узнае, че съм тук. Водата? Моля.

Нямах чаша, но между инструментите на Моли имаше черпак за изгребване на меда. Подпрях с ръка главата ѝ и тя изпи три черпака студена вода. Отпуснах главата ѝ на масата и се сетих, че е много късно да върна Ридъл. Той знаеше, че тя е тук, и когато стигнеше кръстопътя, баба Вайрк също щеше да научи, че имаме ранен пътник. Замислих се.

Пчеличка прекъсна мислите ми.

— Ще изчакаме малко. После да пратим Амос Треперкото след Ридъл да му каже, че гостенката ни се е почувствала по-добре и си е заминала сама. И да не взима лечителката.

Зяпнах я изненадано.

— Това е най-доброто, което можем да направим — каза тя почти намусено. — Ако Ридъл вече е говорил със знахарката, това ще отклони преследвачите от дирите ѝ. Поне за малко.

Кимнах.

— Много добре. Тръгвай. След като кажеш на Амос, трябва да ангажираш Шън за известно време. Покажи ѝ къщата, градините, после я върни в гостната, остави я там и иди да кажеш в кухнята да ѝ занесат хубав поднос с вкусотии. След това се промъкни тук и ми кажи как е минало всичко. Можеш ли да направиш всичко това? — Надявах се, че това ще ангажира и нея, както и Шън.

Тя кимна рязко.

— Знам къде си подрямва Амос.

Изведнъж стана някак по-висока, надута от важност. Амос Треперкото, както намекваше прякорът му, страдаше от треперене, резултат от удар в главата преди много години. Беше в имението още от времето на Търпение и бе заслужил спокойните си дни. Преди беше работил като стригач на овце. Тази работа вече бе непосилна за него, но можеше да се подпре на кривака и да пази стадото в хубави дни. Обичаше да му се дават специални задачи от време на време. Може и да беше глуповат, но все още си имаше гордост. Щеше да свърши работата чудесно.

При вратата Пчеличка спря.

— Значи моят пеперуден човек е момиче?

— Така изглежда — отвърнах.

Нашата пострадала отвори очи. Загледа се в празното, а после погледът ѝ се впи в Пчеличка. Устните ѝ бавно се извиха в усмивка.

— Той откъде дойде?

— Ридъл ли? Последвал е Пчеличка. Той е стар приятел, не е опасност за теб.

Очите ѝ отново се отпуснаха и затвориха.

— Толкова е странно. Толкова сигурна бях, че пеперуденият човек е мъж. Не момиче. — Като че ли беше ядосана, когато поклати глава и ме осведоми: — На сънищата не бива да се разчита. Не напълно. — Стоеше умислена, сякаш това бе нова идея.

— Пчеличке? — Очите ѝ бяха унесени. — Пчеличке? Добре ли се чувстваш? Беше толкова странна, когато дойде да ми кажеш за пеперудения човек…

Най-сетне погледът ѝ се върна на мен и веднага се плъзна встрани.

— Сега съм добре. Почувствах се много изморена. После заспах. И сънят дойде, и ми каза, че е време. И ме доведе при теб и после… — Изглеждаше озадачена. — После сънят свърши и бяхме тук. — Измъкна се тихо от стаята.

Известно време само гледах след нея онемял. После момичето на масата простена от болка. Умът ми бързо се върна към настоящето и се залових за работа. В долапите имаше гърнета с мед, запечатани с восък, и парчета пречистен восък, чакащи да се преобразят в свещи. Сигурно стояха тук от години. Намерих късовете плат, през които Моли беше прецеждала меда и восъка. Имаше петна по тях, но бяха много чисти. Помнех как тя ги изпираше навън в един голям котел с кипнала вода и след това ги простираше на въжето да избелеят и изсъхнат. Избрах най-старите, най-меките парцали. Знаех, че тя ще ми прости, докато ги късах на ивици за превързване.

Омекотих струпеите по гърба на младата Бяла с топла вода и леко почистих кръвта и гноя от раните ѝ. Бяха четири. Не исках да ги пробивам, но знаех от личен опит опасността да не е останало нещо в тях. Натиснах една и тя изпъшка от болка.

— Няма нужда да ги ровиш — каза без дъх. — Спътникът ми ги почисти колкото можа. Каквото е влязло в мен, няма как да се извади. Затвориха се временно и избягахме. Като че ли бяха започнали да зарастват. Преди ловците да ни догонят. Убиха приятеля ми. А когато побягнах, ги отворих отново. И през няколкото дни след това не можах да ги почистя. Сега е много късно. — Примига. Капки кръв като рубинени сълзи се виждаха в ъгълчетата на очите ѝ. — Винаги е много късно — отрони с тъга. — Просто не можех да си позволя да го повярвам.

Усещах, че има много да ми каже. Не мислех, че е в състояние да ми каже всичко, но чувствах, че е неотложно да науча посланието на Шута веднага.

— Ще ги покрия с малко мед и масло. Трябва само да донеса маслото. Като се върна, мислиш ли, че можеш да ми предадеш съобщението?

Погледна ме със светлите си очи, толкова като на Шута някога.

— Негодна — прошепна тя. — Негодна пратеничка съм. Пратена бях да ви предупредя за ловците. За да може да намериш слънцето и да бягаш пред тях. — Отрони дълга въздишка и затихна и си помислих, че се е унесла в сън. Затворила очи, тя добави тихо: — Боя се, че съм ги довела точно на прага ти.

Думите ѝ нямаха много смисъл за мен, но тревогата я възбуждаше и отнемаше цялата ѝ сила.

— Не се безпокой за това точно сега — казах ѝ, но тя се отпусна и отново изпадна в несвяст. Възползвах се, за да донеса масло и да превържа раните ѝ. След като приключих, събрах накъсаните ѝ дрехи и я увих с тях, колкото можах. — Сега ще те преместя — предупредих я. Тя не реагира и се постарах да я вдигна много внимателно.

Тръгнах по обиколен път към стаята си по един малко използван слугински коридор и стълбище. Бутнах с рамо вратата и спрях стъписан. Зяпнах намачканите чаршафи и купчината завивки на леглото ми. Стаята миришеше на застояло и пот, като глиганска дупка. Захвърлени дрехи бяха затрупали скрина за запаси, провиснали до пода. Стопени остатъци от свещи бяха осеяли лавицата на камината. Тежките пердета бяха дръпнати и затулваха зимната светлина. Дори и в най-безредните му дни бърлогата на Сенч не бе изглеждала толкова окаяно.

След смъртта на Моли се бях усамотил тук и бях заповядал на слугите да не пипат нищо. Не бях искал нищо да се промени от последния път, когато Моли ме беше докоснала. Но нещата се бяха променили сами. Гънките в чаршафите на неоправеното легло се бяха слегнали като вълнички на дъното на бавна река. Лекото ухание, което сякаш винаги бе следвало Моли, бе заменено от вонята на собствената ми пот. Кога бе станала стаята толкова потискаща? Докато Моли я беше споделяла с мен, не беше имало капки восък по свещника, нито слой прах по лавицата на камината. Не че тя бе подреждала след мен, не: не бях живял толкова скотски под нейния покрив. Вълкът в мен присви устни и сбръчка муцуна в неприязън, че трябва да се свре в такова мръсно място.

Смятах се за спретнат човек. Тази стая изведнъж ми заприлича на килия на луд или отшелник. Вонеше на отчаяние и загуба. Не можех да понеса, че съм в нея, и се отдръпнах назад толкова припряно, че чукнах главата на подопечната си в рамката на вратата. Тя простена тихо и се отпусна отново.

Стаята на Пчеличка беше малко по-натам по коридора. В нея свързваща врата водеше към малка стаичка, предназначена за дойка или кърмачка. Бутнах я и влязох. Тази стая никога не беше използвана по предназначение, а се беше превърнала в склад за изоставени парчетии от мебели. Не беше много по-голяма от килия, но имаше тясно легло до запрашена стойка с кана отгоре. Рамка за проветряване на чаршафи стоеше подпряна в ъгъла до счупено трикрако столче. Дръпнах избелялата покривка от леглото и положих там бледата си жертва, като поставих за възглавница под главата ѝ пеперуденото наметало. Разпалих огъня в камината на Пчеличка и оставих вратата отворена, за да влиза топлина. Върнах се до стаята ми и намерих чисто одеяло в раклата за завивки. Миришеше на кедър, плюс смътна нотка на още нещо. Моли.

Притиснах го до гърдите си за миг. После въздъхнах със стегнато гърло и забързах обратно при момичето. Завих я топло и обмислих възможностите си. Времето бързо се изнизваше. Докато се чудех дали Ридъл е тръгнал обратно и дали трябва да поддържам лъжата, щом се върне във Върбов лес, чух как вратата зад мен леко изскърца. Обърнах се светкавично, присвит за бой.

Дъщеря ми не се впечатли. Спря, намръщи ми се озадачена, а после кимна.

— Разбирам защо си я сложил тук. Още има вода в каната на умивалника ми. — Докато говореше, се върна и я донесе с чашата си. Вдигна чашата и заговори: — Трябва да слезеш и да кажеш на Тавия, че не се чувствам добре и имам нужда от поднос с храна в стаята си. Ще остана тук и ще я наглеждам, докато измислиш с какво да залисаш Шън. Признавам, тази задача ми е непосилна. Сигурен ли си, че е дошла да ни помага? Изглежда най-безполезния човек, когото съм срещала. Само сумти и въздиша все едно не одобрява нищо. Няма да се изненадам, ако поиска да напусне с Ридъл, когато си тръгне.

— Радвам се, че се справяш толкова добре — казах ѝ.

Тя ме изгледа и отвърна:

— Не аз я доведох тук да ми помага.

Чух майка ѝ в гласа ѝ и не знаех дали да заплача, или да се засмея.

— Вярно е — предадох се. — Къде я остави?

— Върнах я в Стаята на присмехулника. Но няма никаква сигурност, че още е там. Все пак има крака. И е от тези, дето обичат да си врат носа навсякъде. Отваряше вратата на почти всяка спалня, за да види дали някоя няма да ѝ хареса повече от тази, която ѝ е приготвил Ревъл. Никакъв свян няма.

— Явно — съгласих се. Надигнах главата на ранената и задържах чашата до устните ѝ. Тя отвори очи до бели резки, но отпи малко вода. Оставих чашата на стойката до нея. — Мисля, че ще е добре засега. Ще кажа на Тавия, че имаш нужда от хубав горещ бульон. Опитай се да я накараш да пийне още малко. Има ли нещо, което наистина искаш да хапнеш?

Пчеличка поклати глава.

— Не съм гладна още.

— Добре. — Поколебах се. — Мислиш ли, че ще можеш да ѝ дадеш малко бульон, ако се събуди?

Тя изглеждаше обидена, че питам.

Хвърлих поглед към лежащото в несвяст момиче. Имаше съобщение за мен, от Шута. Вече ме беше предупредила за опасност — ловци по дирите ѝ. И на кого доверявах да я наглежда? На едно деветгодишно момиче с големината на шестгодишно. Трябваше да се оправя по-добре, но засега…

— Наглеждай я, ще се върна колкото може по-скоро.

Навестих кухнята, предадох на Тавия какво иска Пчеличка, помолих ги да пратят храна за мен в Стаята на присмехулника и отидох при Шън. Още щом влязох в стаята, Майлд нахлу вътре с голям чайник. Когато излезе, се извиних на Шън, че съм я изоставил.

— Ридъл го повикаха спешно по работа, а Пчеличка не се чувства добре. Легна да поспи. Е… — Докарах с усилие сърдечна усмивка на лицето си. — Какво мислиш за Върбов лес? Смяташ ли, че можеш да си щастлива тук с нас за известно време?

Шън ме погледна невярващо.

— Щастлива тук? Кой от вас е щастлив тук? Откакто пристигнах, видях само хаос. Ридъл ме остави да се оправям сама, без „с ваше позволение“ или едно „довиждане“ дори. Дъщеря ти… Е. Ти самият трябва да знаеш колко странно малко същество е тя! Прилича на момче! Ако Ридъл не ме беше уведомил, че това е дъщеря ти, щях да си помисля, че е от слугите в конюшните. Не знам какво си мислеше лорд Сенч, да ме праща тук!

Някъде в къщата работник започна да реже нещо с трион. Имах чувството, че стърже в черепа ми. Седнах тежко срещу нея.

— Вероятно си е мислил, че ще си в безопасност тук за известно време — казах грубо.

Майлд влезе и се разшета: постави пред нас купи с овнешко и ечемик, и още хляб.

— Благодаря ти — казах ѝ. — Това ще е всичко. Желая да поговоря насаме с лейди Шън.

— Разбира се, сър — отвърна тя и се изнесе набързо. Изчаках вратата да се затвори напълно, преди да заговоря. — Не е най-добрият план, който двамата с лорд Сенч сме спретвали, но като за толкова набързо не е лош. — Вдигнах лъжицата и разбърках супата си. Парчета морков изплуваха на повърхността и се вдигна облак пара. Оставих лъжицата да изчакам да изстине и попитах риторично: — Можеш ли да измислиш по-добър?

— Да. Убивате хората, които се опитват да ме убият, за да мога да живея както желая и където желая. — Отговорът ѝ беше толкова незабавен, че явно го беше обмисляла от доста време.

Реших да взема предложението ѝ на сериозно.

— Убийството на човек рядко е толкова просто. Първо, трябва да определим кой точно се опитва да те убие. И най-често това лице е просто инструментът, не подстрекателят. Срещу едно убито лице най-вероятно си създаваш шест нови врагове. И може би ще е редно да се запиташ защо това лице трябва да умре, за да можеш ти да си живееш живота както ти се иска — заговорих строго.

— Въпрос, който сигурно би могъл да зададеш на него, преди да го убиеш — отвърна тя сърдито. Избута настрани купата и чинията си, а аз си откърших хляб и го намазах дебело с масло. Замълчах и тя продължи: — Защо аз трябва да плащам за действията на други? Защо да не мога да живея така, както ми се полага по рождено право? Какво съм направила, че да трябва да ме крият? Като първородно дете на благородна дама, би трябвало законно да наследя титлите и земите на майка си! Но не! Не, защото тя не е била омъжена, когато ме е заченала, а срамът ѝ пада върху мен! Плащам заради нейния егоизъм, осъдена да бъда отгледана в някакво затънтено селце от престарелите ми дядо и баба, да гледам как умират и после да бъда пратена, за да ме опипва похотливият съпруг на майка ми. Оттам бях прокудена, похитена едва ли не от лорд Сенч и държана скрита от цялото общество две години! Никакви приеми, нито един бал, нито една-едничка рокля от Бинград или Джамайлия. Не. Нищо за Шън, тя е родена в грях! И отгоре на всичко лицето, виновно за това, трябва да може да избегне последствията от него. А след това, макар и да бях скрита и всеки ден да се боях, че скуката ще ме умори, някой се опита да ме отрови. В собствения ми дом някой се опита да ме отрови!

Думите ѝ излизаха все по-бързо и по-бързо и гласът ѝ беше станал по-пронизителен, докато изливаше тъжната си лична историйка. Сигурно трябваше да изпитам съчувствие, но тя беше толкова погълната от себе си. Само крайната сдържаност ме спря да скоча и да избягам от стаята. Трескаво се надявах да не избухне в сълзи.

Уви.

Лицето ѝ се набръчка като лист хартия, изписан с твърде много тайни.

— Не мога да живея така! — проплака тя. — Просто не мога!

Рухна върху масата, отпусна глава на ръцете си и захлипа.

Някой по-добър човек от мен би могъл да бръкне в сърцето си и да намери мили думи за нея. Би могъл да види в нея едно младо същество, захвърлено и отнесено от течението от всичко, което му е било познато. Но напоследък точно тези нейни думи ми се искаше да изрева на съдбата всяка нощ, щом застанех пред студеното си празно легло. Казах ѝ това, което казвах на себе си.

— Да. Можеш. Защото трябва. Няма алтернатива, освен ако не искаш да си прережеш гърлото.

Тя вдигна глава. Вторачи се в мен със зачервени очи и мокро от сълзи лице.

— Или да се обеся. Не мисля, че бих могла да си прережа гърлото, но бих могла да се обеся. Научила съм се как да стягам онзи възел.

Мисля, че точно това ме накара да осъзная колко е сериозна. Това малко късче информация, стъпката, която беше направила, за да е на косъм от готовността сама да сложи край на живота си. Всеки убиец знае какъв е избраният му изход. Не беше отрова за Шън, а скокът от столчето и прекършването на врата, без чакане, без време за съжаление за решението. Колкото до мен, щеше да е срязването, бликналата кръв и да, онези няколко чезнещи мига, за да мога да кажа сбогом на живота си. Интуитивно осъзнах, че точно затова я беше пратил Сенч при мен. Не просто защото други бяха застрашили живота ѝ, а защото беше опасност за самата себе си. Вдъхна ми по-скоро ужас, отколкото съчувствие. Не исках да поема отговорността. Не исках да се събудя от крясъците на някоя слугиня, че господарката ѝ виси от тавана, не исках да пращам с Умението такава вест на Сенч. Невъзможно ми беше да я опазя. Какво може да направи човек за някой, който иска да си навреди? Сърцето ми се сви при мисълта, че трябва да претърся стаята ѝ. С какви инструменти щеше да я е снабдил Сенч? Гадни малки остриета, гарота… Отрови? Беше ли помислял изобщо, че в това нейно състояние може да ги използва срещу себе си вместо в своя защита? Жегна ме гняв към Сенч заради врящото котле, което беше пратил в дома ми. Кой щеше да се попари, когато най-сетне изкипеше?

Тя продължаваше да ме гледа.

— Не трябва да правиш това — казах вяло.

— Защо не? — настоя тя. — Би решило всички проблеми. Животът на всички би станал по-прост. Майка ми ще е щастлива, че разглезеният ѝ син ще я наследи без никаква сянка над правото му. Криещият ми се баща няма да се страхува, че мога някак да го разкрия. А ти няма да си имаш главоболия с някаква побъркана млада жена, нахлула в дома ти!

Пое си хрипливо дъх.

— Когато бягах към Бъкип, въпреки всичко, което ме беше сполетяло, имах надежда. Надежда, най-после! Щях да се махна от онзи мой живот в сенките. Мислех, че най-сетне ще съм в двор, с други млади хора, с музика и танци, и живот. Просто живот! А след това лорд Сенч ме взе при себе си. Каза, че съм в опасност и не мога да отида в Бъкип, но че под неговата опека, след като науча уменията на придворния убиец, е, тогава ще мога да защитя и себе си, и може би кралицата. — Гласът ѝ стана по-тънък и задавен. — Представи си! Аз, до кралицата, за да я браня! Стоя до трона! О, толкова много исках това. И се мъчех да науча всичко, на което можеше да ме научи Куивър. Онази ужасна, вмирисана жена и нейните глупави и безкрайни упражнения! Но се опитвах и се опитвах. Тя никога не беше доволна от мен. А след това умря Роно, отровен, и беше замислено за мен. И трябваше да бягам, отново да бягам. Отпратена без да знам къде, само с онзи главорез, който да ме пази. Този път, помислих си, този път вече ще ме заведат в Бъкип! Но къде ме праща лорд Сенч? Тук. Нищо лошо не съм направила, но съм тук, в това ветровито място с работници, които бухат с чуковете, и никой не се интересува от мен. Където няма никакво бъдеще, нищо хубаво и културно, нищо възбуждащо. Където не съм нищо за никого, само бреме и рушител!

Човек винаги се обляга на най-силните си дарби, щом изпадне в беда. Тъй че излъгах.

— Не си рушител, Шън. Знам какво е да чувстваш, че няма място, което да е твое или където си добре дошъл. Тъй че ще ти кажа ето какво. Колкото и чужд да ти е сега Върбов лес, можеш да го смяташ за свой дом. Няма да бъдеш изгонена оттук и докато си тук, ще правя всичко, което е по силите ми, за да те защитя. Ти не си гостенка тук, Шън. Ти си у дома си. Макар и да не те устройва в момента, можем да направим промените, които са ти нужни. Може да бъде направено хубаво за теб. Можеш да намериш утеха тук. Тук си добре дошла за толкова, колкото ти е нужно да си тук. — Поех си дъх и добавих една малка нишка от истината. — Докато си тук, смятам те за част от фамилията ми.

Тя ме погледна. Устата ѝ се раздвижи странно, сякаш не можеше да преглътне храна. После внезапно скочи от стола си и се хвърли към мен, падна на гърдите ми и захлипа. Улових я преди и двамата да сме паднали. Гласът ѝ трепереше ужасно:

— Те се опитаха да ме убият с отрова. Момченцето на готвачката си открадна сладка от блюдото ми, любимата ми малка плодова сладка, и умря с кръв и пяна от устата. Това искаха да ми направят. Да умра така. Горкият мъничък Роно, който никога нищо лошо не беше направил на никого, освен да открадне. Умря вместо мен и умря болезнено. Малкият Роно.

Тресеше се цялата. Задържах я здраво, за да не ме събори от стола.

— Не е твоя вината — казах ѝ. — И сега си в безопасност. В безопасност си.

Зачудих се дали е вярно.

— Тате!

Извърнах рязко глава. Нещо в тона на Пчеличка ми подсказа, че очаква да се засрамя от себе си. Зяпна ме, както държах Шън, и после скръсти ръце пред гърдите си.

— Шън е много разстроена! — казах ѝ, но хладният поглед, с който ме гледаше Пчеличка, ми казваше, че според нея това не оправдава нищо. След като Шън не се опита да се отдръпне от мен, успях да стана и я поставих твърдо да седне на освободения стол. — По-добре ли че чувстваш, Пчеличке? — попитах, за да подсиля лъжата си, че се е чувствала зле.

— Не — отвърна тя ледено. — Всъщност съм по-зле. Много по-зле. Не затова дойдох да те потърся. — Кривна главичка към мен и имах чувството, че изпъва лък. — Трябваше да напусна стаята си, само за няколко минути. Когато се върнах… Дойдох да ти кажа, че другият ни гост липсва.

— Липсва?

— Другия гост? — попита Шън.

— Липсва? — повтори Ридъл от прага. Изглеждаше раздърпан все едно е тичал чак от селото. Още дишаше задъхано, когато извърна очи от неодобрителния поглед на Пчеличка към зацапаното със сълзи лице на Шън и после към мен. — Съобщението, което получих, гласеше, че ранената пътничка е напуснала.

— Да. Напусна. — Чувствах се като ветропоказател, когато се завъртях от Ридъл към дъщеря си. — Всичко е наред. Не липсва, Пчеличке. Почувства се по-добре и поиска да си тръгне. Трябваше да ти кажа. — Помъчих се да ѝ предам с очи, че лъжа и че имам нужда от помощта ѝ, за да съм убедителен. Тя ме изгледа намръщено.

— Ранена пътничка? — попита Шън. — Тук е имало непозната? Откъде знаете, че не е била убийца? — Покри устата си с ръце и ни погледна с тревога. Зелените ѝ очи над сплетените пръсти бяха огромни.

— Беше просто една ранена пътничка, на която помогнахме. Няма никаква причина за тревога, Шън. — Обърнах се отново към Ридъл и направих отчаян скок към нормалното. — Тъкмо похапвахме, Ридъл. Не си ли гладен? — Единственото, което успях да постигна, бе да запазя гласа си равен. Спънат в заблуди и оплетен в лъжи. Ужасното усещане, че затъвам, бе твърде познато. Въпросът на Шън ме беше потресъл повече, отколкото исках да издам. Откъде всъщност знаех, че младата Бяла наистина е пратеник, а не някоя, която иска да навреди на мен и на хората ми? Приликата ѝ с младия Шут ме бе подвела да я внеса в дома си, без изобщо да помисля, че може да представлява опасност. А след това я бях оставил в стаята, свързана със спалнята на дъщеря ми. И сега Пчеличка казваше, че я няма. И най-вероятно беше някъде в пределите на Върбов лес.

Шън беше права. Определено бях загубил остротата си. Загубил бях практика в интригите. Умът ми заработи бясно. Пратеничката беше казала, че я гонят да я убият. Преследвачите бяха влезли във Върбов лес, пленили я бяха и я бяха отнесли? В просторната стара къща това беше напълно възможно. Видял бях раните ѝ. Струваше ми се невероятно да представлява реална опасност за когото и да било. И също толкова невероятно — просто да е решила да избяга, без да предаде съобщението си.

Тишината надвисна дълго в стаята. Погледнах Ридъл.

— Бих хапнал — каза той неуверено. Погледът му се измести от Пчеличка към Шън и след това се впи в мен. Пълно объркване.

— Чудесно. — Усмихнах се като идиот. — Само ще уведомя кухненския персонал, докато правиш компания на Шън. Чувства се малко разстроена, че е тук. Опитвах се да я уверя, че вече ще е в безопасност. И желана.

— Топло желана — каза Пчеличка тихо и язвително.

Прикрих изненадата си и добавих:

— Ще върна Пчеличка в стаята ѝ. Явно не се чувства добре. — Посегнах да хвана дъщеря си за ръка, но тя се дръпна и закрачи пред мен към коридора.

Още щом вратата се затвори зад нас, тя се обърна рязко. Дишаше задъхано и за мой ужас в сините ѝ очи бликнаха сълзи.

— Дойдох само за да ти кажа, че я няма, а какво виждам? Прегръщаш онази жена!

— Не тук. Не сега. И грешиш. Първо кухнята. — Този път успях да сграбча крехкото ѝ рамо и въпреки усилието ѝ да се издърпа от мен я поведох към кухнята. Уведомих бързо Тавия за исканията на Ридъл и напуснах също толкова бързо, повел Пчеличка.

— В стаята ти — казах тихо. — Веднага. Стой плътно до мен. И не говори, докато не влезем там.

— Има ли опасност?

— Шшт.

— А Шън?

— Ридъл е с нея. И е много по-способен, отколкото мислят хората. Ти си ми първата грижа, винаги. Тихо!

Тонът ми най-сетне я накара да замълчи и тя почти се долепи до мен, докато завивахме по коридорите и след това се изкачвахме по стълбището. Щом стигнахме до вратата на стаята ѝ, я хванах за раменете и я поставих с гръб до стената.

— Стой тука — прошепнах. — Не мърдай, освен ако не те повикам. Ако те повикам, влез тихо и веднага и застани точно зад лявата ми страна. Разбрано?

Очите ѝ бяха ококорени, устата — зяпнала. Кимна.

Открехнах леко вратата на стаята ѝ. Преди да вляза, прецених всичко, което можех да видя, леглото и гоблените, закритите с пердета прозорци, камината. Всичко изглеждаше както го бях оставил. Пристъпих вътре безшумно и проверих зад вратата, преди да направя по-щателен оглед на стаята на Пчеличка. Нямаше никаква следа от нахлуване. Непокътнатият поднос беше на стойката до леглото. Пристъпих към свързващата врата. Беше открехната. Отдръпнах се.

— Пчеличке.

След миг тя се озова до мен.

— Остави ли тази врата отворена?

Беше явно уплашена. Сви рамене и призна шепнешком:

— Не помня. Не мисля. Не. Ти я остави, не съм я пипала.

— Стой така.

Пристъпих до вратата и я отворих напълно. Стаичката тънеше в сумрак, защото нямаше прозорец. Нищо освен смачканото одеяло на леглото. Приклекнах да надникна под леглото. Беше единственото възможно скривалище в стаята. Никой нямаше там. От гостенката ни нямаше никаква следа освен каната с вода и избутаната на куп завивка откъм стената на тесния креват. Отдръпнах се и затворих вратата.

— Няма я.

— Точно това ти казах!

— И вече съм сигурен, че не е в тази стая. И това е всичко, което знаем. — Подредих мислите си. — Кажи ми как точно откри, че я няма.

— Останах тук в стаята. Тавия ми донесе подноса с храна и го сложи на масичката за мен. Влязох при нея след като Тавия излезе. Беше се събудила. Опитах се да ѝ дам малко бульон, но това май само я накара да се закашля. После затвори очи и отново заспа. Поседях малко тук. После ми се наложи да използвам нощния килер. Тъй че отидох. А когато се върнах, отидох в стаята да видя как е. Но я нямаше.

— Изчезнала. — Помислих малко. — Колко се забави?

— Само няколко минути. — Очите ѝ бяха много ококорени.

— Пчеличке. До края на този ден си плътно до мен. И ако ти кажа да направиш нещо, колкото и странно да е, ще го направиш моментално. Разбрано?

Тя кимна отсечено. Устните ѝ бяха яркочервени на пребледнялото ѝ лице и дишаше през полуотворена уста. Ужасът в очите ѝ бе нещо, което изобщо не исках да виждам на лицето на детето си.

— Защо сме уплашени? — попита тя.

— Не знаем дали трябва да сме нащрек. Тъй че, докато разберем, по-безопасно е да сме уплашени.

16.

Почетни гости

Бели като лед. Очи със същия цвят. Коса същия цвят. Идват много рядко, може би веднъж на всеки три поколения. Или четири. Но ние ги помним. Вървят между нас и избират едного от нас. Не като слуга или приятел, но като инструмент, за да оформят бъдеще, което може да види само един. Ако (нямам представа как да преведа тази дума) тогава всички са от един цвят.

Известно време развъждат (фраза, зацапана с петно) мъж или жена, от техния вид или от нашия. Но продължителността на тяхното потомство не съвпада с нашата. Тъй че може да си отидат и години след това да… (тази част от ръкописа е толкова надупчена от насекоми, че мога да добавя само изолирани думи и фрази към нея) възрастно (голяма празнина) бледно (празнина, която преценявам на седем реда текст, последвана от) по-старо, отколкото са годините му. (Друга голяма празнина от поне два реда, завършваща с) по-милостиво да се убие. (Останалото от ръкописа е унищожено.)

Частичен превод от писалището на баща ми

Тъй че в онзи ден и нощ, и през следващите, животът ми се промени. Помня колко ядосана бях от всичко това. Толкова много промени и всички ми се отразяваха, но никой не ме попита дали ги искам.

Никой не ме попита за нищо в онези дни.

Първо беше Шън, настанена засега в стая само на две врати от моята и на баща ми, докато се приготвеха по-големи стаи за нея. Татко се беше разпоредил да обновят за нея Жълтия апартамент. Щеше да има спалня, малка дневна, стая за слугинята ѝ и още една стая, „за да прави каквото си иска с нея“, както беше подхвърлил баща ми. Винаги бях обичала Жълтите стаи и често се бях промъквала вътре да си играя. Никой дори не помисли да ме попита дали аз искам да си имам такива стаи. Не. Сметнали бяха, че една спалня и малка свързана стаичка за несъществуваща гледачка са достатъчни за мен. Но ето, че в дома ни идва някаква си непозната и баща ми вкарва цяла армия от дърводелци, зидари и чистачи, и дори слугиня, които да чакат само за Шън.

След това беше чудноватата странничка, която той прибра в стаята, свързана с моята. Не ме попита дали може да я сложи там, просто го направи. Казах му, че разбирам защо, и мислех, че може да ми благодари, че съм толкова разбираща въпреки грубостта му. Но той само ми кимна късо, сякаш очакваше просто да приемам всичко, което прави. Все едно бях негова съзаклятничка в някакъв заговор, а не собствената му дъщеря. Определено очакваше да поддържам лъжите му към Ридъл и Шън. И да му се подчинявам безпрекословно, след като откри, че това, което му казах, е точната истина: пеперуденото момиче беше изчезнало.

И го направих. Онази вечер му се подчиних без никакви въпроси. Той взе одеяло от скрина ми и ми връчи наръч от уханните свещи на майка ми. Накара ме да тръгна пред него, за да може да ме вижда, и го поведох към личния му кабинет. Подкара ме бързо натам, като два пъти ме спря със стискане за рамото, за да ме дръпне настрани и да ме скрие от погледа на минаващ слуга.

Когато стигнахме до личния му кабинет, веднага затръшна вратата, залости я и тръгна право към фалшивите панти.

— Какво правиш? — попитах го.

— Крия те — отвърна той. Не говореше рязко, но с категоричност, която не допускаше никакви въпроси. Запали ми една свещ от гаснещия огън в камината. — Влизай вътре — каза ми. След което влезе след мен, като че ли за да се увери, че никакъв шпионин не е проникнал в тайното ни място. Видях как веждите му се вдигнаха изненадано от промените, които бях направила. — Заета си била — каза със сдържано възхищение.

— Ти явно имаш твърде малко време за мен, тъй че си намерих нещо за правене. — Исках да го упрекна, че ме беше пренебрегнал, но усмивката му на промените, които бях направила, ме стопли твърде много. Беше горд с мен. Не можех да съм толкова вдървена, колкото ми се искаше.

— Умна си. Всичко това е добре обмислено. — Намести свещта в свещника. Напрежението като че ли отчасти го напусна. — Тук ще си в безопасност, докато се уверя, че нищо не те застрашава. Сега трябва да те оставя тук, но ще се върна колкото може по-бързо.

— Всяка стая във Върбов лес ли ще трябва да провериш?

Очите му помръкнаха, като видя, че разбирам от какво се страхува.

— Трябва.

Съмнявах се, че е възможно.

— Толкова много непознати идваха и си заминаваха през последните няколко дни. Защо се страхуваш от тази толкова много?

— Няма време за приказки, скъпа. Колкото по-скоро се заема с това, толкова по-бързо ще мога да се върна при теб. А се страхувам от нея, защото ѝ се доверих прекалено бързо, без да помисля. Може и да не представлява опасност, но опасността може да я е проследила. Бях непредпазлив. Няма да бъда повече. — Остави ме, като излезе заднешком от стаичката ми в тесния коридор. — Трябва да заключа вратата. Но не се бой. Ще се върна.

Щях да съм се уплашила, ако вече не бях подготвила собственото си убежище през килера. След като той излезе, надникнах през шпионката и видях как затвори тайния панел. Обърна се, погледна право към мен и кимна, преди да напусне бърлогата си.

Тъй. Ето ме и мен, самичка. Радвах се, че бях помислила да подсигуря скривалището си със запаси. Поседях малко и премислих всичко, което се беше случило. Беше твърде много за толкова кратко време. Шън. Не ми харесваше. Съненият ми транс. Зачудих се дали трябва да съм изплашена от него, вместо въодушевена. Защо се бях почувствала така? Помъчих се да намеря сравнения за себе си. Бях като растение, което е разцъфнало за първи път. Не. По-скоро като бебе, което за първи път открива, че може да се пресегне с ръка и да сграбчи нещо. Част от мен беше израснала и днес най-сетне беше действала точно както ѝ се полагаше. Надявах се това скоро да се случи отново. Зачудих се защо беше трябвало да го обяснявам на баща си. Нямаха ли всички хора сънища и следователно — сънни състояния? Опитах се да си спомня кой ме е научил, че сънищата са важни, че трябва да се записват и че най-важните сънища ще ме сграбчат и задържат, докато не се изпълнят. Засмях се на глас, щом осъзнах кога бях научила това. Бях го сънувала.

Скоро започнах да съжалявам, че не се бях сетила да си осигуря някакво развлечение. Извадих дневника си и подробно описах деня, но това приключи доста бързо. На повечето от листа бях описала пеперудения сън, много по-подробно описание, отколкото бях писала преди. Върнах дневника на рафтчето и загледах горящата свещ на мама. Беше изключително досадно. Спомних си отново какво ми беше казал Бащата Вълк и моето обещание. Какво беше имал предвид баща ми, когато ми каза да стоя тук? Ами, само че трябва да остана скрита в стенния лабиринт. Уверих се в това седем пъти.

После взех парче тебешир и написах на стената, че татко не бива да се тревожи, че съм излязла да огледам малко проходите и че вземам тебешир и допълнителна свещ, за да отбелязвам пътя си и да си светя.

Първо отидох до шпионката, която гледаше към стаята ми. Надявах се отново да намеря някакъв таен вход. И отново нямаше нищо за откриване. Започнала бях да разбирам проходите и как лъкатушат през стените на къщата. Бяха най-добри в най-старата част на къщата, сякаш ги беше планирал строител. На други места минаваха само на късо разстояние и бяха почти невъзможно тесни или толкова ниски, че на баща ми щеше да му се наложи да пълзи. Запровирах се през този, който минаваше покрай стаята ми, и се разочаровах, че няма шпионка към стаята, която беше дадена временно на Шън. Притиснах ухо до стената, но не успях да чуя почти нищо. Може би някой плачеше в стаята. Може би си въобразявах. Зачудих се дали тя изобщо е в тази стая точно сега. Малко се бях уплашила, когато баща ми за първи път спомена, че ще вземе някого в дома ни. Сега не бях уплашена. Бях ядосана. Шън не ми харесваше, реших в онзи момент, и го оправдах с решението, че тя не харесва мен и че се домогва до вниманието на баща ми. Не бях сигурна защо това ме притеснява, но така беше. Имах нужда от татко си, сега повече от всякога, и не беше редно от нейна страна да идва в дома ни и да му отнема времето.

Намирането на Жълтия апартамент беше по-трудно, но най-сетне успях да се добера до него. Когато прецених, че съм близо, вдигнах свещта високо и бях възнаградена с гледката с малка вратичка, която можеше да се отваря на едната страна. Покриваше шпионка. Най-отскорошните ремонти на стаите включваха и доста замазване. Бяха покрили дупката отвън. Реших, че сега не е моментът да се занимавам с нея. Мазачите можеше да се върнат на другия ден и не исках да привлека вниманието им към дупката. Щях да я оставя да засъхне и след това да я откъртя като запушалка.

Поскитах още малко из скрития лабиринт. Навестих изхода си през килера, за да се уверя, че все още си е както го бях оставила. Докато бях там, свих няколко сушени ябълки и сливи за склада си. Бях се покачила на едно буре, за да стигна до лютите наденички, когато един от кухненските котараци се шмугна вътре. Пъстрия котак всъщност не беше истинското му име, но така го наричаха. Усетих погледа му, когато се изкатерих на сандъците с осолена риба, за да стигна до най-високите лавици в килера. Погледнах надолу и видях как ме е зяпнал с кръглите си жълти очи. Гледаше ме настръхнал, сякаш бях някой от плъховете, които се очакваше да убива. Погледът му ме смрази. Беше голям котарак, с едро тяло и здрави крака, по-скоро за да ловува по земята, отколкото да се катери. Ако решеше да скочи и да ме нападне, нямаше да съм победителката. Представих си острите нокти, впити в раменете ми, и как задните му крака ме дерат по гърба.

— Какво искаш? — прошепнах му.

Мустаците му щръкнаха и ушите му се наостриха към мен. После той измести поглед към един ред светлочервени филета осолена риба, които висяха на връв, изпъната през килера. Знаех защо са окачени толкова високо. За да не могат котките да стигат до тях.

Но аз можех да ги стигна.

Трябваше да се изправя на пръсти, за да откъсна едно. Късовете лъскава от солта риба бяха нанизани на връвта като странни мъниста. Щом го хванах с ръце, го огънах, докато се счупи. Когато поддаде, загубих равновесие и паднах от сандъците на пода на килера. Ударих се силно в бедрото и хълбока, но успях да се сдържа да не извикам. Полежах малко, стиснала откраднатата риба и наденица, вдишах няколко пъти да надмогна болката. Бавно се надигнах. Натъртена, но не повече от това.

Пъстрия котак се беше отдръпнал в един ъгъл, но не беше избягал. Гледаше ме или по-точно гледаше рибата, която все още стисках в ръката си. Оправих си дъха и заговорих тихо:

— Не тук. Ела с мен.

Изправих се, изсъсках от болка и събрах сушените си плодове и наденичката. После, притиснала съкровищата си до гърдите, се смъкнах на колене и пропълзях зад и под преградата си от сандъци до открехнатия ми таен отвор. Щом влязох вътре, се отдръпнах и изчаках. След няколко тягостни мига в кръга от светлина се появи мустакато лице. Отдръпнах навътре свещта и го подканих.

Някои хора говорят на котки. Някои котки говорят на хора. Никога не вреди да опиташ.

— Ако ме последваш и прекараш един ден в убиване на плъхове и мишки, ще ти дам цялото парче риба.

Той надигна пъстрата си муцуна, отвори уста и завъртя глава насам-натам, поемаше миризмите на лабиринта ми. Миришеше на мишки. Измяука тихо и усетих, че одобри перспективата да ловува, както и рибата.

— Ще отида да сложа това в бърлогата си. Когато убиеш плъховете и мишките, ела да ми кажеш. Ще ти дам рибата и ще те пусна пак навън.

Кръглите му жълти очи се втренчиха в моите и нямах никакво съмнение, че е разбрал добре сделката ни. Забърса се покрай мен, навел глава и с изпъната опашка. Щом опашката му мина през отвора, дръпнах малката врата докато почти се затвори. Взех свещта и отнесох рибата, наденичката и плодовете до бърлогата си.

Но дори и с проучванията си прекарах един дълъг и тягостен следобед зад стените. Съжалих, че не бях откраднала още от старите писания на баща ми за четене. Писах за котарака, подремнах увита в одеялото си, хапнах плодове и пих вода, а след това чаках. И чаках. Когато татко ми най-сетне се върна и ми отвори вратата, бях вцепенена и измъчена от толкова дългото седене неподвижно. Чакала го бях и излязох веднага щом отвори панела.

— Безопасно ли е всичко? — попитах и той кимна уморено.

— Така мисля. Няма следа от нея никъде в къщата. Макар че, както знаеш, къщата е голяма, с много стаи. Никой от слугите не каза, че я е виждал. Все едно се е изпарила. — Покашля се. — Тъй че слугите не знаят нищо за липсващото момиче. На Шън и Ридъл заявих, че си е заминала.

Излязох след него от тайната бърлога и поехме по коридорите на Върбов лес. Мълчах. Знаех стотици места за криене в къщата ни. Баща ми едва ли бе могъл да ги претърси всички. И със сигурност знаеше това. Повървях известно време мълчаливо до него. Помислих внимателно и после казах:

— Искам нож и кания. Мама носеше винаги.

Той забави крачка и вече не се налагаше да бързам.

— Защо?

— Защо мама винаги имаше нож?

— Тя беше практична жена, винаги правеше разни неща. Имаше нож, за да среже конец, да окастри храст или да отреже цветя, или да нареже плод.

— Мога да правя всички тези неща. Или бих могла, ако имах нож.

— Ще се погрижа да си имаш, и колан като за теб.

— Искам да имам нож сега.

Тогава той спря и ме погледна. Гледах в краката му.

— Пчеличке. Знам, че си малко уплашена. Но аз ще те пазя. Редно е да си имаш нож, защото вече си достатъчно пораснала, за да ти върши работа. Но… — Замълча объркан.

— Не искаш да намушкам някого, ако ме заплашват. И аз не искам. Но не искам и да бъда заплашена и да нямам нищо, с което да се защитя:

— Толкова си мъничка… — отрони той с въздишка.

— Още една причина да ми трябва нож!

— Погледни ме.

— Гледам те. — Гледах в коленете му.

— Погледни ме в лицето.

Вдигнах очи с неохота. Погледът ми обходи лицето му, спря се за миг на очите му и после го извърнах настрани. Той заговори кротко.

— Пчеличке. Ще ти намеря нож и кания, и колан за нея, за да можеш да го носиш. Нещо повече, ще те науча как да го използваш. Няма да стане тази вечер. Но ще го направя.

— Не го искаш.

— Да. Не го искам. Ще ми се да бях уверен, че е нещо, което няма нужда да знаеш. Но предполагам, че ти трябва. И може би съм бил небрежен, че не те научих по-рано. Но не искам да живееш такъв живот.

— Това, че не съм подготвена да се защитя, не значи, че никога няма да се наложи да се боря за живота си.

— Пчеличке, знам, че е така. Виж. Казах ти какво ще направя и ще го направя. Но засега, за тази нощ, можеш ли да ми се довериш, че ще те защитя? И да го оставим?

Нещо стегна гърлото ми. Заговорих на краката му, гласът ми беше станал дрезгав и чужд.

— Как можеш да защитиш мен, когато ще се грижиш за нея и ще пазиш нея?

Изглеждаше стъписан, след това — уязвен, и накрая — уморен. Видях с крайчеца на окото си как израженията пробягаха по лицето му. Овладя се и заговори спокойно.

— Пчеличке. Няма за какво да си ревнива. Или да се безпокоиш. Шън се нуждае от помощта ни и да, ще я защитя. Но ти си моята дъщеря. Не Шън. Хайде да вървим. Трябва да се срешиш и да си измиеш лицето и ръцете, преди да отидем да вечеряме.

— Шън ще бъде ли там?

— Да. И Ридъл.

Не се опитваше да ме принуди да подтичвам, но краката ми бяха къси. Когато вървеше с нормалната си крачка, винаги трябваше да бързам, за да не изостана. Забелязах, че къщата е станала по-тиха. Предположих, че е пратил работниците да се приберат по домовете си за през нощта.

— Харесва ми, когато къщата отново е тиха.

— И на мен. Тези ремонти ще отнемат известно време, Пчеличке, и ще трябва да се примирим с шума, прахта и непознатите в къщата ни. Но щом приключат, всичко отново ще е тихо и спокойно.

Замислих се за предстоящата вечеря. Шън и Ридъл на масата с нас. И на закуска утре. Помислих как ще вляза в някоя стая и ще заваря там Шън. Щеше ли да влиза в оранжериите? Щеше ли да чете свитъци в библиотеката? След като си я представих как обикаля из дома ми, изведнъж ми се стори, че винаги ще усещам присъствието ѝ.

— Колко дълго ще е Шън тук? — Някак си се съмнявах, че тихото и спокойното и Шън могат да обитават една и съща къща.

— Толкова, колкото ѝ се наложи. — Опитваше се да говори твърдо, но долових страха в гласа му. Явно не си беше задавал този въпрос. Хареса ми, че не му харесваше отговорът, също като на мен. От това се почувствах по-добре.

Той ме придружи до стаята ми. Измих се, сресах си косата и когато излязох от стаята, за да сляза за вечеря, той беше до вратата.

— Харесва ми, че си си обръснал брадата — казах му.

Бях го забелязала сутринта, но тогава не го коментирах. Той ме погледна, кимна и тръгнахме заедно към трапезарията. Слугите ни бяха настанили в голямата трапезария, но бяха разпалили огън само в най-близката камина. Другият край на залата бе като сумрачна пещера. Ридъл и Шън вече бяха седнали на масата и си говореха, но огромното пространство приглушаваше думите им.

— Ето ни всички — заяви баща ми, щом влязохме. Владееше добре гласа си. Изглеждаше доволен, че всички сме тук.

Настани ме от дясната си страна все едно, че бях мама, като ми издърпа стола и след това го бутна навътре, щом се разположих на него. Шън седеше от дясната ми страна, а Ридъл — вляво от него. Косата на Шън беше прибрана високо с игли, а роклята ѝ изглеждаше все едно бе очаквала да срещне кралицата в трапезарията ни. Лицето ѝ беше току-що измито, но студената вода не бе премахнала всичкото розово от очите ѝ. Беше плакала. Ридъл изглеждаше все едно му се иска да заплаче, но вместо това си беше лепнал усмивка.

Щом се настанихме и баща ми звънна с камбанката за храната, Шън заговори.

— Не си намерил никаква друга следа от непознатата?

— Казах ти, Шън, тя си замина. Беше една пострадала пътничка, нищо повече от това. Явно не се е чувствала безопасно, дори тук, и веднага щом е могла да тръгне, го е направила.

Двама мъже, които не познавах, влязоха в стаята, понесли плата. Погледнах татко си. Той ми се усмихна. Сервираха ни супа и хляб, след което се отдръпнаха.

— Кор, Джет, благодаря ви.

Щом татко ми изрече думите, двамата се поклониха и се върнаха в кухнята. Зяпнах го смаяна.

— Наех още персонал, Пчеличке. Време е да правим нещата тук малко по-прилично. Скоро ще ги опознаеш и ще ти е добре с тях. Братовчеди са на мъжа на Тавия и имат много добри препоръки.

Кимнах, но все пак ми беше неприятно от това. Яденето продължи на етапи и баща ми се стараеше да говори с Ридъл и Шън, сякаш разговорът бе нещо, което трябва да сподели равномерно с всеки на масата. Попита Шън дали стаята ѝ я устройва засега. Тя му отвърна сковано, че всичко е наред. Попита Ридъл какво мисли за супата и той отговори, че е също толкова добра, колкото и сервираната в замък Бъкип. По време на цялото ядене двамата с Ридъл говореха само по най-обикновени теми. Смятал ли татко, че утре ще завали сняг? Баща ми се надяваше, че снегът няма да е прекалено дълбок тази година. Шън обичала ли да язди? Имало няколко чудесни маршрута за езда във Върбов лес и според баща ми конят ѝ изглеждал добър. Може би щяло да ѝ хареса да поразгледа имението утре?

Ридъл попита баща ми дали все още държи сивата кобила, която яздеше често. Татко каза, че я държи. Ридъл попита дали може да идат да я видят след вечерята. Мислел да го попита дали може да я заплоди от един черен жребец в Бъкип.

Беше толкова прозрачно оправдание да си поговорят насаме с татко ми, че едва го изтърпях. След вечеря отидохме в една малка стая с удобни столове и хубав огън в камината. Ридъл и баща ми излязоха да отидат до конюшните. Двете с Шън седяхме и се гледахме. Тавия ни донесе чай.

— Лайка и благ дъх, да ви отпусне да спите след дългите пътувания днес — каза тя на Шън с усмивка.

— Благодаря, Тавия — казах аз след настъпилото дълго мълчание, а Шън не ѝ отвърна.

— Много сте мила — каза Тавия, наля ни чай и излезе.

Взех чашката си от чинийката и отидох и седнах на перваза на камината. Шън ме изгледа отвисоко.

— Винаги ли те оставят будна и с възрастните? — Явно не одобряваше.

— Възрастни ли? — попитах и се озърнах. Усмихнах се уж объркано.

— Трябваше вече да си в леглото.

— Защо?

— Така се прави с деца вечер. Лягат си, за да могат възрастните да си поговорят.

Помислих за това и се загледах в огъня. Щеше ли баща ми да започне да ме праща да си лягам вечер, за да могат да остават с Шън и да си говорят? Взех машата и ударих силно с нея горящата цепеница. Вдигна се дъжд от искри. Ударих още веднъж.

— Престани! Така огънят ще задими.

Шибнах още веднъж и върнах машата на мястото ѝ. Не погледнах Шън.

— По-добре, че не носиш поли — каза тя. — Щеше да ги оцапаш там долу. Защо седиш на камината вместо на стол?

Столовете бяха много високи. Краката ми висяха. Погледнах наскоро пометените тухли.

— Тук не е мръсно.

— Защо си облечена като момче?

Погледнах туниката и гамашите си. Имах няколко паяжини на глезена. Щипнах ги и ги махнах.

— Облечена съм удобно. Ти обичаш ли да ги носиш всичките тия пластове поли?

Тя ги развъртя около себе си. Бяха хубави, като разперени венчелистчета на цвете. Външните поли бяха сини, с един оттенък по-светло от синьото на Бъкип. Фустата беше още по-светлосиньо, а дантеленият ѝ ръб се показваше нарочно отдолу. Съвпадаше със светлосиньото на корсажа на роклята ѝ, а дантелата беше същата като тази около шията и маншетите ѝ. Тази рокля и фуста не бяха дошли от пазара на кръстопътя. Сигурно бяха правени специално за нея. Приглади ги със задоволство.

— Топли са. И са много хубави. И са скъпи също. — Вдигна ръка и докосна обиците си, сякаш можеше да не съм ги забелязала. — И тези също. Перли от Джамайлия. Лорд Сенч ми ги донесе.

Носех проста туника, ушита от майка ми и достатъчно дълга, за да е скромно, над вълнена риза с дълги ръкави. Туниката беше стегната с кожен колан и стигаше до коленете ми. Под това носех само вълнените си гамаши и пантофи. Никой изобщо не ми беше намеквал, че съм облечена като момче, но сега си спомних как бяха облечени ратайчетата в конюшните. Не толкова различно от мен. Дори момичетата в кухнята носеха поли непрекъснато. Погледнах маншетите си. Бяха зацапани с паяжини и тебешир от по-раншното ми приключение. Коленете на гамашите ми също бяха мръсни. Изведнъж осъзнах, че майка ми щеше да ме е накарала да се преоблека преди да сляза на вечеря с гости, в червените ми поли може би. Щеше и панделки да е сложила в косата ми. Вдигнах ръка към косата си и пригладих колкото беше останало от нея.

Шън кимна.

— Така е малко по-добре. Стърчеше като пера на птича глава.

— Много е къса за плитка. Отрязах я, защото майка ми умря. — За миг погледнах право към нея.

Шън срещна погледа ми хладно. После каза:

— Мога само да съжалявам, че моята майка не е мъртва. Мисля, че щеше да направи живота ми по-лесен.

Зяпнах коленете ѝ. Думите ѝ ме прободоха и се помъчих да разбера защо. След малко ме осени. Смяташе своята болка за по-важна от моята. Според нея това, че животът на жестоката ѝ майка продължава, беше по-голяма трагедия от смъртта на моята майка. В този момент я намразих. Но също така открих нещо друго важно. Можех да направя както правеше баща ми: да вдигна очи и да срещна погледа ѝ и нищо от това, което си мислех, да не се издаде на лицето ми.

Тази мисъл ме изненада. Огледах я мълчаливо и разбрах, че няма моята способност. Всичко, което чувстваше в момента, бе изписано ясно и отчетливо на лицето ѝ. Може би смяташе, че съм твърде малка, за да мога да разгадая лицето ѝ, или че и да мога, това не е важно. Но не се опитваше да скрие нищо от мен. Беше знаела, че коравосърдечните ѝ думи ще ме наранят. Беше едно нещастно и обидено същество в дома ми и беше раздразнена от това, че са я оставили с мен. И в нещастието си удряше по мен, защото бях там. И защото мислеше, че не мога да отвърна на удара.

Не изпитвах жалост за нея. Беше твърде опасна за мен, за да я съжаля. Подозирах, че в безразсъдното си отчаяние може да прояви жестокост, каквато не бях понасяла от възрастен. Изведнъж се уплаших, че може да унищожи всички ни и да отнеме малкия мир, който двамата с баща ми бяхме намерили. Седеше срещу мен в хубавите си дрехи и с перлените си обици и ме гледаше: толкова малка и, както си мислеше, мръсна и простовата. Разбира се. Мислеше ме за дъщерята на мъжа от простолюдието Том Беджърлок. Не изгубената принцеса от фамилията на Пророка! Просто дъщерята на овдовелия управител на Върбов лес. Но все пак имах дом и баща, който ме обичаше, и спомени за майка, за която бях най-любимото същество на света. За нея всичко това не изглеждаше честно.

— Утихна нещо — подхвърли тя. Беше като отегчена котка, която подбутва мишка, за да се увери, че е съвсем умряла.

— Късно е за мен. Дете съм, сама го каза. Лягам си доста рано повечето вечери. — Прозях ѝ се, без да закривам устата си, и добавих с по-мек тон: — А самосъжалителните приказки за злочестина винаги ме отегчават, от което ми се доспива.

Тя ме зяпна и очите ѝ станаха още по-зелени. Посегна уж да оправи косата си и издърпа една от дългите игли, които я държаха. Стисна я между палеца и показалеца си, сякаш нарочно да привлече вниманието ми към нея. Мислеше ли да ме заплаши? Стана рязко и аз скочих на крака. Обзалагам се, че можех да я надбягам, но да се измъкна покрай нея до вратата щеше да е трудно. Чух в коридора гласове и след миг Ридъл отвори вратата. Баща ми беше зад него.

— Лека нощ! — извиках им весело. Притичах покрай намръщената Шън, прегърнах татко и бързо се отдръпнах. — Толкова дълъг ден беше, и толкова пълен с неочаквани събития. Доста съм уморена. Мисля вече да си лягам.

— Ами… — Баща ми изглеждаше изненадан. — Щом си уморена… Да те заведа ли до стаята?

— Да — каза Ридъл твърдо, преди да съм успяла да отговоря. Шън оправяше косата си; пъхна с усмивка иглата в стегнатите си кичури. — Нали не се чувстваше добре. Трябва да се погрижиш да е завита топло и да има хубав огън в камината.

— Да. Трябва. — Татко се усмихваше и кимаше, все едно беше съвсем нормално да ме заведе да си лягам в такъв час. Обикновено стояхме до късно заедно и често заспивах при камината в кабинета му. Сега помоли гостите да го извинят, обеща да се върне, после ме хвана за ръка и излязохме. Не си издърпах ръката, докато вратата не се затвори след нас. — Какво си намислила? — попита ме той, щом тръгнахме към спалнята ми.

— Нищо. Късно е. Ще си легна. Така правят децата, както ми казаха.

— Лицето на Шън беше зачервено.

— Мисля, че седеше твърде близо до огъня.

— Пчеличке. — Само името ми каза, но в гласа му имаше укор. Замълчах. Не мислех, че го заслужавам. Трябваше ли да му кажа за иглата ѝ? Несъмнено щеше да ме помисли за глупава.

Стигнахме до вратата и сграбчих дръжката преди той да е успял.

— Искам просто да си легна. Ти несъмнено трябва да се върнеш да поприказваш с възрастните.

— Пчеличке! — възкликна той и този път тонът му издаваше, че съм го уязвила, а и малко ядосала. Беше ми все едно. Да ходи да се грижи за бедната жалка Шън! Тя имаше нужда от съчувствието му, не аз. Лицето му се изопна. — Стой тук докато проверя стаята ти.

Послушах го и изчаках до отворената врата. Но щом излезе, бързо се шмугнах вътре и я затворих. Изчаках, без да пускам дръжката, да видя дали ще се опита да влезе и да ми говори.

Не го направи. Така си и знаех. Сложих още една цепеница в огъня. Не ми се спеше.

Смъкнах дрехите си, струпах ги накуп и ги подуших. Не само мръсни, а определено миришеха на мишина, сигурно от шпионските проходи. Помислих си за Пъстрия, патрулиращ вътре за плъхове и мишки. Помислих да изляза от стаята си крадешком и да ида до кабинета на баща ми да видя дали котаракът иска вече да излезе. Но щеше да се наложи отново да се обличам, а ако баща ми ме хванеше, че се мотая по коридорите, щеше да се ядоса. Реших да стана много рано. И двете ми нощници миришеха малко на застояло. Докато мама беше жива, дрехите ми винаги миришеха на кедър и билки, извадени от скрина, или на слънчева светлина и лавандула, ако бяха току-що изпрани. Подозирала бях, че домашният персонал е станал по-немарлив в работата си след смъртта на мама, но тогава за първи път осъзнах колко пряко ме засяга това.

Обвиних баща си. След това обвиних себе си. Как можех изобщо да си представя, че той може да знае за тези неща? Сигурно нямаше представа, че вече от седмици не се бях къпала цяла, нито си бях мила косата. Вярно, зима беше, но майка ми винаги ме беше карала да се къпя цяла в корито поне веднъж седмично, дори и зиме. Зачудих се дали това, че бе наел допълнителни слуги, означава, че нещата ще се върнат както бяха преди. Едва ли. Едва ли щеше да стане, докато някой не хванеше юздите.

Може би Шън щеше да го направи? При тази мисъл се стегнах. Не. Аз. Това беше моето домакинство. Аз бях жената тук, на мястото на сестра ми, в къщата на сестра ми. Предполагах, че слугите, които татко ми винаги надзираваше, си вършеха работата както винаги. Тях ги наглеждаше Ревъл. Но майка ми беше надзиравала домакинския персонал. Ревъл го биваше в правенето на безброй неща, но не мислех, че надзирава ежедневното пране, тупане и чистене. Аз трябваше вече да вляза в тази роля.

Навлякох най-малко вмирисаната си нощница. Погледнах стъпалата си и си измих лицето, ръцете и краката с малкото вода, която беше останала в каната. Разбърках огъня и се пъхнах в леглото. Имаше толкова много неща, за които да мисля, тъй че не смятах, че ще мога да заспя.

Но съм заспала — и изведнъж се събудих, а безцветното момиче стоеше над леглото ми. По бузите ѝ се стичаха рубинени сълзи. Розова кръв бликаше от устните ѝ. Гледаше ме вторачено.

— Посланието — каза тя, изплю кръв с думите и след това се хвърли отгоре ми.

Изпищях и започнах да се боря да се измъкна. Тя дращеше с нокти към мен, но вече се бях смъкнала от леглото и стигнах до вратата за един дъх. Пищях, но от устата ми не излизаше никакъв звук. Резето на вратата заигра, докато опипвах в паника, след това тя се отвори широко и изтичах навън в тъмния коридор. Босите ми стъпала заплющяха по пода и накъсаните ми писъци вече се чуваха. А ако вратата на спалнята на баща ми беше залостена? А ако той не се окажеше там, а долу в кабинета си, или някъде другаде в къщата?

— Та-та-та-те — чух се, че запелтечих, но не можех да придам повече сила на гласа си. Вратата му се отвори при допира ми и за мое изумление той вече беше на крака и с нож в ръката. Беше бос и ризата му беше развързана, сякаш тъкмо се беше готвил да си ляга. Сграбчи ме и ме вдигна с лявата си ръка, изви тялото ми така, че да съм почти зад него, а ножът му се изпъна застрашително към зейналата врата. Заговори, без да отмества очи от нея.

— Ранена ли си? Какво става, къде?

— В стаята ми. Момичето… — Зъбите ми тракаха от такъв ужас, че едва ли говорех ясно. Той все пак като че ли разбра. Пусна ме леко на пода и се задвижи.

— Зад мен. Плътно зад мен, Пчеличке.

Не погледна назад, за да види дали съм се подчинила. Тръгна бежешком, с нож в ръката, и трябваше да затичам след него, връщайки се на последното място на света, където исках да съм. Без нож в ръката ми. Ако преживеех тази нощ, това никога повече нямаше да се случи. Щях да си открадна нож от кухнята и да го държа под възглавницата си. Щях.

Стигнахме до стаята ми и той ми махна ядосано да се отдръпна от вратата. Беше озъбен и очите му бяха тъмни и подивели. Бащата вълк беше в тях и яростта му беше убийствена ярост от това, че нещо е дръзнало да застраши кутрето му. Спря на прага и се загледа в стаята, осветена само от гаснещия огън в камината. Ноздрите му бяха разширени. След това стана много спокоен. Тръгна към проснатата на леглото ми млада жена толкова бавно, че сякаш само малка частица от него се движеше всеки отделен миг. Хвърли поглед назад към мен.

— Ти се защити? Уби ли я?

Поклатих глава. Гърлото ми все още беше пресъхнало от ужас, но успях да кажа:

— Избягах.

Кимна късо.

— Добре.

Приближи се до леглото и се взря в нея.

Изведнъж се вцепени и вдигна ножа в готовност — и чух влажния ѝ шепот:

— Посланието. Трябва да чуеш посланието. Преди да умра.

Лицето му се промени.

— Пчеличке. Донеси вода.

Имаше съвсем малко останала в каната ми. Отидох в стаята, където я бях оставила, и намерих подноса с непипнатата храна. В един чайник имаше вода за чай, вече изстинала. Донесох я на татко ми.

— Пийни малко — подкани я той и вдигна чашата до устните ѝ. Тя отвори уста, но май не можа да глътне поетото. Потече ѝ от устата по брадичката и отми розовото още повече. — Къде отиде? — попита я баща ми. — Не можахме да те намерим.

Очите ѝ се отвориха на тънки цепки. Клепачите ѝ изглеждаха сухи и вкоравени.

— Бях… там. В леглото. О. — Изведнъж ми се стори още по-тъжна. — О. Наметалото. От наметалото е. Беше ми студено и дръпнах наметалото върху мен. То ме заличи.

Бях се доближила плахо до леглото. Не мисля, че ме забелязваше. Може би вече беше сляпа. Двамата с баща ми се спогледахме скептично. Тя махна вяло с ръка. Напомни ми за тънък върбов лист, раздвижен от вятъра.

— Отнема цветовете и сенките. Не го губете… много е старо. — Гърдите ѝ се издигнаха бавно и се смъкнаха. Беше толкова неподвижна, че я помислих за мъртва. След това извика, сякаш наранена от думите: — Посланието.

— Тук съм. Слушам. — Баща ми хвана тънката ѝ ръка. — Топло — промълви той. — Много топло.

— Толкова е трудно да мисля… Да се съсредоточа… Той го направи… Схема. По-лесно за запомняне. Не е безопасно да се запише.

— Разбирам.

Тя вдиша рязко, а когато издиша, по устните ѝ избиха малки розови мехурчета. Не исках да ги гледам, но не можех да извърна поглед.

— По четири неща ще разбереш, че съм истинска негова пратеничка и ще ми повярваш. От скиптъра с Мишльо — или беше Плъхчо? Името на майка ти никога не ти е казвано. Ти служи на мъж зад стена. Той взе отпечатък на пръстите си от китката ти. — Помълча задъхана. Ние чакахме. Видях как преглътна и извърна лицето си към баща ми. — Доволен ли си? — попита го тихо. — Че съм истинска пратеничка?

Бях права. Не можеше да види лицето ми.

Той трепна като убоден с игла.

— Да, да, разбира се. Вярвам ти. Гладна ли си? Смяташ ли, че можеш да пийнеш малко топло мляко и да хапнеш нещо? — Затвори очи за миг и стана много спокоен. — Изобщо нямаше да те пренебрегнем, ако знаехме, че все още си тук. Когато не можахме да те намерим, помислихме, че си се почувствала достатъчно добре да пътуваш и си ни напуснала.

Премълча, че се бяхме чудили дали не се крие някъде в къщата с намерението да ни убие.

Гърдите ѝ свиреха при всяко поемане на дъх.

— Не. Не храна. Твърде е късно за храна. — Помъчи се да се изкашля и бликналата на устните ѝ кръв стана по-червена. — Няма време да мислиш за мен. Посланието.

— Все още мога да пратя за лечител.

— Посланието — настоя тя. — Посланието и после можеш да правиш каквото поискаш.

— Добре. Посланието — предаде се баща ми. — Слушам. Давай!

Тя се задави, а след това от устната ѝ и надолу по брадичката се хлъзна розово. Баща ми го избърса с крайчеца на одеялото ми. Реших, че тази нощ ще спя в неговото легло. Когато можа, тя вдиша дълбоко и каза на един дъх:

— Той ти каза. Старите сънни пророчества предсказаха неочаквания син. Онзи, който ме изпрати, някога ги изтълкува, че означават теб. Но сега смята, че може би не е така. Вярва, че би могло да има друг. Син, нетърсен и неочакван. Момче, оставено някъде по пътя. Но се надява, че ти можеш да го намериш. Преди да го намерят ловците. — Закашля се и плисна кръв и слюнка. Затвори очи и известно време просто се мъчеше да диша.

— Шутът има син? — попита баща ми невярващо.

Тя кимна рязко. После поклати глава.

— Негов и все пак не. Полукръвен бял. Но е възможно да изглежда напълно Бял. Като мен. — Дъхът ѝ секна и помислих, че е свършила. После вдиша пак. — Трябва да го потърсиш. Когато намериш неочаквания син, трябва да го опазиш. Не казвай на никого, че е при теб. Не говори за търсенето си на никого. Само така можеш да го опазиш.

— Ще го намеря — обеща баща ми. Тя се усмихна вяло, зъбите ѝ бяха порозовели. — Сега ще пратя за лечител — каза баща ми, но тя поклати глава едва-едва.

— Не. Има още. Вода…

Той вдигна чашата към устата ѝ. Тя не отпи, а смукна от водата в устата си и я остави да потече по брадичката ѝ. Той отново избърса лицето ѝ.

— Ще дойдат ловци. Може би ще се държат приятелски. Или ще са предрешени. Да те накарат да повярваш, че са приятели. — Говореше не пресекулки. — Не доверявай на никого неочаквания син. Дори ако кажат, че са дошли за него, да го отведат където му е мястото. Чакай за оня, който ме изпрати. Той ще дойде за него, ако може. Така каза, когато ме прати. Толкова отдавна… защо не стигна тук преди мен? Боя се… Не. Трябва да вярвам, че все още е на път. Спаси се, но те ще го гонят. Когато може, ще дойде. Но бавно. Трябва да ги избегне. Това ще му отнеме време. Но той ще дойде тук. Дотогава трябва да намериш него и да го опазиш. — Не бях сигурна дали вярва на думите си.

— Къде да търся? — попита баща ми нетърпеливо.

Тя поклати глава.

— Не знам. И да знаеше, той не ми даде никакви податки. За да не мога да го издам, ако ме пленят и измъчват. — Завъртя глава на възглавницата и слепите ѝ очи го затърсиха. — Ще го намериш ли?

Той стисна лекичко ръката ѝ.

— Ще намеря сина му и ще го пазя докато той дойде тук. — Зачудих се дали я лъже, за да се почувства по-добре.

Очите ѝ се затвориха, виждаше се само бледа тъничка ивичка.

— Да. Толкова ценен. Ще го искат ужасно много. Достатъчно, за да убият. Ако го… — Челото ѝ се набръчка. — Както се отнесоха с мен. Инструмент. Никакъв избор. — Клепачите ѝ изпърхаха и странните ѝ безцветни очи сякаш срещнаха погледа му. — Родила съм три деца. Не съм видяла, нито държала нито едно. Те ги взимат. Както взеха мен.

— Не разбирам — каза баща ми, но при отчаяния ѝ поглед се поправи: — Разбирам достатъчно. Ще го намеря и ще го пазя. Обещавам. Сега ще те устроим удобно, че да си отпочинеш.

— Изгорете тялото ми — каза тя настойчиво.

— Ако се стигне до това, ще го направя. Но засега…

— Ще се стигне до това. Моят спътник прегледа раните. Казах ти. Каквото влезе, няма да излезе.

— Отрова?

Тя поклати глава.

— Яйца. Вече са излюпени. Изяждат ме. — Потръпна и закашля отново. — Съжалявам. Изгори постелята. С мен. — Очите ѝ се отвориха и празният ѝ поглед се зарея из стаята. — Трябва да ме сложите навън. Хапят и се заравят. И снасят яйца. — Изкашля розово. — Наказание за предател. — Примига и капки червено се процедиха от ъгълчетата на очите ѝ. — Измяната е непростима. Затова се наказва с невъзвратима смърт. Бавна. Отнема седмици. — Потръпна и се загърчи. Вдигна очи към баща ми. — Болката се усилва. Отново. Не мога да виждам. Те ядат очите ми. Кървави ли са?

Чух как баща ми преглътна. Смъкна се до леглото, докато лицето му се изравни с това на момичето. На лицето му се бе изписало спокойствие. Не можех да разбера дали чувства нещо. Попита кротко:

— Е, свърши ли? Това ли беше цялото послание?

Тя кимна. Завъртя глава, за да намери погледа на баща ми, но знаех, че не може да го види. Кръв на рубинени капки бе полепнала по клепачите ѝ.

— Свърших. Да.

Татко ми се изправи рязко. Обърна се, сякаш се канеше да избяга от стаята. Вместо това вдигна празната кана. Заговори заповедно.

— Пчеличке. Трябва ми студена прясна вода. И донеси чаша оцет. И… — Замълча, за да помисли. — Иди до оранжерията на Търпение. Донеси ми две двойни шепи от ментата, която расте най-близо до момичето с меча. Върви.

Взех каната и една свещ на свещник и тръгнах. Тъмнината правеше коридорите по-дълги. В кухнята дебнеха сенки. Оцетът беше в една голяма делва и не можех да стигна до чашите, за да го занеса. Наложи се да избутам пейка и да се покатеря. Оставих тежката кана с вода и оцета и се запътих през спящата къща към оранжерията на Търпение. Намерих ментата и закъсах растенията безразсъдно, докато не напълних сгъвката на нощницата си с ароматните листа. После изтичах обратно до кухнята, хванала свещника в едната си ръка и вдигнатата нощница с другата. В кухнята вързах ментата в чиста кърпа и захапах възела. Оставих свещта, стиснах тежката кана в едната ръка и чашата с оцета в другата. Закрачих колкото може по-бързо, като се мъчех да не мисля за личинки, които ме ядат отвътре. Когато стигнах до вратата на стаята си и оставих всичко долу, за да я отворя, бях останала без дъх. Имах чувството, че съм тичала цяла нощ.

Ужасна гледка изникна пред очите ми. Пухената ми постеля беше на пода. Баща ми бе коленичил до нея. Беше си обул ботушите и тежкото му наметало бе на пода до него, тъй че трябваше да се е върнал до стаята си. Беше накъсал на ивици една от завивките ми и с тях връзваше вързопа, който правеше. Лицето му бе посивяло, когато го вдигна към мен.

— Тя умря — каза ми. — Изнасям я навън, за да я изгоря. — Не спираше да стяга тежкия вързоп. Пухената ми постеля придобиваше формата на огромен пашкул. Вътре имаше едно мъртво момиче. Той извърна очи от мен и добави: — Съблечи се до голо, тук. После иди в стаята ми. Можеш да намериш някоя от ризите ми и да спиш в нея. Нощницата си остави тук. Ще изгоря и нея.

Зяпнах го. Оставих долу каната и оцета. Пуснах вързопа с ментата и тя се разпиля на пода. Каквото и лекарство да се беше канил да прави татко, вече бе много късно. Тя беше мъртва. Мъртва като майка ми. Той пъхна още една ивица от одеялото под вързопа, събра двата края и ги стегна здраво на възел.

Гласът ми излезе много тънък:

— Няма да ходя гола по коридорите. И не можеш да направиш всичко това сам. Да доведа ли Ридъл да ти помогне?

— Не. — Клекна отново. — Пчеличке. Ела тук. — Отидох при него. Мислех, че ще ме прегърне и ще ми каже, че всичко ще е наред. Но той ме накара да наведа глава и огледа грижливо остриганата ми коса. После стана, отиде до раклата ми с дрехи и я отвори. Извади вълнения ми халат от миналата година. — Съжалявам — каза ми, щом се върна при мен. — Но трябва да те опазя. — Хвана пеша на нощницата ми и я смъкна от мен. След това ме прегледа от глава до пети, под мишниците и отзад, и между пръстите на краката. Лицата и на двама ни бяха много зачервени, преди да приключи. После ми даде вълнения халат, взе нощницата ми и я напъха във вързопа. — Обуй си ботушите и се вземи зимното наметало — каза ми. — Ще трябва да ми помогнеш. И никой никога не бива да научи какво правим тази нощ. Никой не бива да узнае какво послание ни донесе тя. Или дори че сме я намерили отново. Ако други хора научат, онова дете ще е в голяма опасност. Момчето, за което каза тя. Разбираш ли?

Кимнах. В онзи момент майка ми ми липсваше повече от всякога.

17.

Убийци

Съвсем честно казано, няма никакъв начин да убиеш някого милостиво. Има някои, които не смятат за престъпление да се удави новородено с дефекти в топла вода, сякаш бебето няма да се бори отчаяно да вкара въздух в дробовете си. Не се ли опита да вдиша, няма да се удави. Но те не чуват писъците, нито чувстват помръкването на ума, което детето понася, тъй че са били милостиви. Към себе си. Това е вярно за повечето „милостиви убийства“. Най-доброто, което един убиец може да направи, е да създаде условия, в които не му се налага да вижда болката, която причинява.

А, ще кажете, ами упойките и отровите, които пращат човек в дълбок сън, от който никога няма да излезе? Може би, но се съмнявам. Подозирам, че някоя част от жертвата знае. Тялото знае, че го убиват, и пази малко тайни от ума. Удушвачът, задушвачът, обезкървяващият, всички те може да твърдят, че жертвите им не страдат. Лъжат. Единственото, което биха могли да кажат, е, че страданието на жертвата е било невидимо за тях. А никой не се връща, за да каже, че грешат.

„Двеста седемдесет и девет начина да се убие възрастен“, Мерджок

Докато носех тялото ѝ надолу по стълбището, скъпата ми мъничка подтичваше пред мен, понесла свещ, за да осветява пътя ми. В един ужасен миг се почувствах благодарен, че Моли не е жива да види какво искам от детето ни. Поне бях измислил достатъчно дълго отклонение, за да не види как убивам пратеничката. Прибягнал бях до двете кръвни точки на гърлото ѝ. Още когато поставих ръцете си, беше разбрала какво правя. Слепите ѝ кървясали очи се бяха вгледали в моите и за миг прочетох на лицето ѝ облекчение и съгласие. Но после, когато приложих натиска, рефлексивно беше посегнала да сграбчи китките ми. Беше се борила още няколко мига изпълнен с болка живот.

Беше твърде изтощена, та съпротивата ѝ да продължи дълго. Успя да ме одраска малко. Толкова отдавна не бях убивал някого. Никога не бях изпитвал възбуда преди убийство, както става с някои убийци. Никога не го бях превръщал в моя радост в живота, в свое осъществяване или дори в своя желана цел. Когато бях много млад, го бях приемал като своя задача в живота и го бях правил, ефикасно и хладно, и се стараех да не мисля много за него. Онази нощ, дори с първоначалното съгласие на пратеничката, дори със знанието, че я спасявам от продължителна и болезнена смърт, беше може би най-лошото ми преживяване като убиец.

И ето че сега превръщах малката си дъщеря в част от него и я обвързвах с мълчание. Правилно ли бях постъпил, като попречих на Сенч и Кетрикен да я въвлекат в живота на Пророк с цялата съпътстваща го история? Те несъмнено нямаше да я изложат на нищо такова. Толкова горд бях с това колко много време бе минало, откакто бях убил някого. О, браво, Фиц. Не им позволявай да натоварят с бремето да си Пророк тези тънки раменца. Направи я чирак на убиец вместо това.

В имение като Върбов лес винаги има някъде купчина храсти и клони, чакащи да бъдат изгорени. Нашата беше в другия край на кошарите за агнета в едно пасище. Понесох вързопа с пратеничката и поех през високата заснежена трева и зимната нощ. Пчеличка крачеше мълчаливо зад мен. Беше неприятно вървене в тъмното и мокрото. Следваше ме по пътеката, която проправях. Стигнахме до заснежена могилка от сухи тънки клонки, трънливи храсти, отрязани и нахвърляни тук, и нападали клони от дърветата покрай пасището, които бяха твърде хилави, за да си струва да се режат за огрев. Беше достатъчна купчина за целта ми.

Оставих товара си и загърнатото тяло се наклони на една страна върху купчината. Издърпах от клоните върху нея и направих купчината по-стегната. Пчеличка гледаше. Помислих, че може би трябва да я накарам да се върне, да ѝ кажа да отиде в стаята ми и да спи. Знаех, че няма да ме послуша, и подозирах, че да гледа какво правя всъщност ще е по-малко ужасно, отколкото да си го представя. Заедно отидохме да донесем масло и въглища. Тя ме гледаше, докато пръсках маслото по клоните и излях щедро върху увитото тяло. След това го запалихме. Боровите клони и трънаците бяха смолисти: прихванаха огъня бързо и изсушиха по-дебелите клони. Боях се, че ще изгорят преди тялото да е изтляло, но просмуканата с масло пухена постеля прихвана и загоря добре, с остра воня. Донесох още клони, за да ги хвърля в огъня, и Пчеличка помогна. Винаги беше едно малко бледо същество и мразовитата тъмна нощ я направи бяла като тебешир, а червената светлина на огъня, затанцувала по лицето ѝ и по щръкналата ѝ коса, я превърна в някакъв странен малък дух на смъртта от стара приказка.

Кладата се разпали добре, пламъците стигаха по-високо от главата ми. Светлината им изтласка нощта. Скоро лицето ми се затопли неприятно, а гърбът ми все още беше студен. Стегнах се срещу горещината, за да избутам навътре краищата на клоните и да добавя още. Огънят заговори с пращене и съскане, щом хвърлих отгоре един заскрежен клон. Пламъците изяждаха тайната ни.

Пчеличка стоеше до мен, но без да ме докосва, и гледахме как пратеничката изгаря. Много време отнема, докато изгори едно тяло. Повечето го прекарахме в мълчание. Пчеличка почти нищо не каза, освен:

— Какво ще кажем на другите?

Подредих мислите си.

— На Шън не казваме нищо. Тя вярва, че момичето е напуснало. Караме Ридъл да повярва в същото. На домашния персонал ще кажа, че си се оплаквала от сърбене от ухапвания и съм намерил гадини в леглото ти, когато съм те сложил да спиш, и съм решил да го изгоря веднага. — Въздъхнах и признах: — Няма да е честно към тях. Трябва да се престоря, че съм много ядосан. Ще настоя всяка твоя дреха да бъде изпрана и да ти донесат нова постеля и завивки.

Тя кимна, после пак загледа огъня. Събрах още наръч клони и ги хвърлих върху пламъците. Полуизгорелите клони поддадоха под тази нова тежест и рухнаха върху овъглените останки. Пухената постеля изшепна и се разсипа на пепел. Онова там почернели кости ли бяха, или почернели клони? Дори и аз не можех да кажа. Прилоша ми от тежката миризма на изгарящо месо.

— Много си добър в това. Помислил си за всичко.

Не беше комплимент, който исках да получа от малката си дъщеря.

— Някога вършех… специална работа. За краля. Научих се да мисля за много неща наведнъж.

— И да лъжеш много добре. И да не позволяваш на хората да разбират какво мислиш.

— Това също. Не се гордея с това, Пчеличке. Но тайната, която чухме, не е моя. Тя е на един мой много стар приятел. Чу какво каза пратеничката. Той има син и този син е в опасност.

Можеше ли да долови в гласа ми колко странна ми изглежда тази вест? Шутът имаше син. Никога не съм бил абсолютно сигурен в неговата мъжественост. Но щом е било родено дете, трябваше да е дошло от женска утроба. Това означаваше, че някъде този син има майка. Майка, която, предполага се, Шутът беше обичал. Мислех, че го бях познавал по-добре от който и да е друг. Но това беше нещо, което дори не бях подозирал.

Жената щеше да е отправната ми точка. Коя беше тя? Разрових мозъка си. Хрумна ми за Гарета. Тя беше девица, дъщеря на един градинар, когато двамата с Шута бяхме деца. Още тогава беше влюбена в него. Като юноша той беше живо и игриво момче, премяташе се на кълбо и се въртеше на колело, и правеше жонгльорските номера, очаквани от един дворцов шут. Беше остроумен. Често хуморът му беше жесток към онези, за които смяташе, че ще им е от полза да ги позахапе веднъж-дваж. С много малките или с тези, към които съдбата не се беше оказала добра, се държеше по-нежно, като често обръщаше шегите срещу себе си.

Гарета не беше хубавица и той се бе държал мило с нея. За някои жени това е предостатъчно. В по-късни години тя си го беше спомнила, разпозна го в облика му на лорд Златен. Имало ли беше нещо повече от разпознаване? Така ли я беше склонил да опази тайната му? Ако бяха имали дете, сега то щеше да е на двайсет и няколко години.

Тя ли беше единствената възможност? Е, имаше в изобилие курви и дами за удоволствие в градчето Бъкип, но не можех да си представя, че Шутът ги е навестявал. Трябваше да е била Гарета… После мислите ми се отклониха и изведнъж видях Шута в съвсем различна светлина. Винаги беше много дискретна личност. Можеше да си е имал скрита любовница. Или не толкова скрита. Лоръл. Ловкинята с Осезанието не беше крила влечението си към него. Беше прекарал години далече от Бък, в Бинград или навярно в Джамайлия. Почти нищо не знаех за живота му там, освен че е живял предрешен като жена.

А след това очевидното се намести и си помислих какъв тъпак съм. Джофрон. Защо ѝ беше писал? Защо я беше предупредил да пази сина си? Може би защото беше техният син? Преподредих спомените си за Джофрон и Шута. Някъде преди трийсет и пет години, когато Шутът ме намери, докато издъхвах в планините, ме взе в малкия си дом. Имал беше малка планинска къща, която делеше с Джофрон. Беше я изнесъл оттам, когато ме прибра. А когато я напусна, за да тръгне с мен в търсенето ми, ѝ остави всичко, което притежаваше. Помислих си как бе реагирала на появата ми последния път, когато се срещнахме. Можех ли да тълкувам отношението ѝ към мен като реакция на любовница, която е била пропъдена заради приятел? Като че ли бе изпитала удоволствие да ми покаже, че е писал на нея, докато на мен не бе изпратил нито дума.

Върнах се към онези трескави дни и си спомних гласа ѝ, обожанието, с което говореше за своя Бял ясновидец. Бях го сметнал за някакъв вид религиозна страст. Може би е било друг вид страст. Но ако тя му беше родила дете, той със сигурност щеше да го е знаел. Беше ѝ пращал писма. Тя беше ли му отговаряла изобщо? Ако бе оставил дете там, момчето щеше да е с година по-младо от Копривка. Определено не дете, което да се нуждае от защитата ми! А внукът, който бе там, изобщо не беше приличал на Шута. Ако беше внук на Шута, то наследството му на Бял със сигурност щеше да се е показало някъде. Внук на Шута. Дълго време тези думи ми изглеждаха невъзможни за съчетаване.

Размислях над това, докато пламъците оглозгваха костите на пратеничката. Какво всъщност знаех? Ако Шутът бе станал баща последния път, когато беше в Бъкип, синът му щеше да е млад мъж, а не дете. Нямаше логика. Пратеничката бе нарекла момчето дете. Спомних си колко бавно беше израствал Шутът, как бе твърдял, че е с десетилетия по-стар от мен. Имаше толкова много, което не знаех. Но ако беше обичайно за неговия вид да растат бавно, може би синът, който бе оставил, все още щеше да изглежда като дете? В такъв случай не можеше да е синът на Джофрон, който бе станал баща на свое момче. Беше ли ѝ пратил предупреждение, защото се е боял, че ловците ще преследват всяко дете, за което може да има нищожна вероятност да е син на Шута? Умът ми обикаляше на кръгове, опитваше се да построи кула с твърде много блокове. Разбира се, ако беше син на Джофрон, той можеше да ми го е казал, с десетки податки, които само аз щях да позная. Наречи го сина на Майстора на кукли и щях да го разбера. Но това, разбира се, беше вярно за всеки син! Момчето на Градинаря, детето на Ловкинята… бяхме се познавали един друг толкова добре. Всяко дете, което беше оставил, със сигурност можеше да го е идентифицирал за мен. Ако Шутът знаеше със сигурност къде е детето… Дали не ме пращаше за зелен хайвер, да намеря дете, което уж съществува, на основание на някакви смътни Бели пророчества? Нямаше да ми направи това. Не. Почти със сигурност щеше. Защото можеше да вярва, че аз бих могъл да намеря такова дете. Беше ли дори син на Шута? Пресях отново оскъдните думи на пратеничката. Неочакван син. Някога, беше ми казал, тези думи се отнасяха за мен. А сега? Имаше ли друг „неочакван син“ някъде? Можех ли да съм сигурен, че това момче е синът на Шута? А и пратеничката говореше толкова объркано…

— Тате? — Гласът на Пчеличка трепереше и когато се обърнах, видях, че се е обгърнала с ръце и трепери от студ. — Приключихме ли? — Носът ѝ беше зачервен.

Погледнах огъня. Последният наръч клони, който бях сложил на него, рухна изведнъж. Колко щеше да е останало от момичето? Черепът, по-тежките бедрени кости, гръбначният стълб. Пристъпих напред да надникна в средата на огъня. Видях само въглени и пепел. На другия ден щях да донеса постелката от леглото за дойката в стаята, свързана с тази на Пчеличка, и да я изгоря тук. Тази нощ бе достатъчно. Поне така се надявах. Огледах се. Имаше луна, но я забулваха облаци. Ниско надвиснала ледена мъгла и блатисти пасища. Колкото лунна светлина стигаше до земята, мъглата я поглъщаше.

— Хайде да се прибираме.

Протегнах ѝ ръка. Тя я погледна, а после сложи пръстчетата си в моите. Бяха студени. Инстинктивно се наведох и я вдигнах. Тя се задърпа.

— На девет съм. Не съм на три.

Пуснах я и тя се плъзна на земята.

— Знам — отвърнах извинително. — Просто ми се стори, че ти е студено.

— Наистина ми е студено. Хайде да се прибираме.

Не се опитах да я пипна отново, а се задоволих с това, че върви до мен. Помислих за утрешния ден и сърцето ми натежа от страх. Щеше да е достатъчно сложно и без да се занимавам с Шън и Ридъл. Страх ме беше, че трябва лъжливо да съобщя за паразити, защото знаех какво шетане и търкане ще последва. Ревъл щеше да е извън кожата си; целият персонал щеше да бъде нахокан. Прането щеше да е безкрайно. Помислих за собствената си стая и потръпнах. Трябваше да се подложа на нашествие от слугини, иначе обвиненията ми щяха да звучат фалшиво. А не исках и да си представя гнева на Шън и отвращението ѝ от мисълта, че в постелята ѝ може да има гадини. Е, не можеше да се избегне. Оправданието ми за изгарянето на постелките на Пчеличка посред нощ трябваше да е убедително. Лъжите, които трябваше да кажа, не можеше да се избегнат.

Също както нямаше как да се избегне излагането на Пчеличка на всички тези свличащи се отломки от стария ми живот. Поклатих глава при мисълта колко зле я бях защитил. Единственото, което исках точно сега, бе да съм сам и да се опитам да премисля какво означава всичко това. Мисълта, че Шутът се бе пресегнал към мен след всичките тези години, беше смазваща. Опитах се да определя чувствата, които изпитвах, и с изненада открих, че гневът е едно от тях. Всички тези години без нито дума от него и без никакъв начин аз да стигна до него. А след това, когато той се нуждае от нещо — това властно и разбиващо живота ми нахлуване! Безсилие, съперничещо с ужасно желание да го видя след всичките тези години. Посланието като че ли указваше, че той е в опасност, ограничен от възможността да пътува или наблюдаван. Пострадал по някакъв начин? Когато го бях видял за последен път, беше толкова нетърпелив да се върне в старата си школа, да сподели с тях за края на Бледата жена и всичко, което бе научил през дългите си пътувания. В Клерес. Нищо повече не знаех за онова място освен името му. Беше ли стигнал до конфликт с школата? Защо? Какво беше станало с Черния мъж, неговия спътник и колега Бял ясновидец? Пратеничката изобщо не бе споменала за Прилкоп.

Шутът винаги бе обичал гатанки и загадки, обичаше да таи личните си неща още повече. Но нямах чувството, че това сега е една от лудориите му. По-скоро усещах, че е изпратил всяко късче информация, която е посмял, колкото и недостатъчна да беше, и се надява, че аз ще имам ресурсите да открия онова, което трябва още да знам. Имах ли ги? Бях ли все още човекът, който той се надяваше, че съм?

Странното беше, че всъщност се надявах да не съм. Преди време бях лукав находчив придворен убиец, способен да шпионира, да бяга, да се бие и да убива. Не исках да го правя повече. Все още усещах топлината на кожата на момичето под палците си, чувствах вялото стискане на дланите ѝ върху китките си, докато упорството ѝ отстъпваше на безсъзнателност и след това — на смъртта. Бях го направил бързо за нея. Не безболезнено, защото няма смърт без болка. Но бях направил болката много по-кратка, отколкото щеше да е иначе. Дал ѝ бях милост.

И за пореден път бях усетил онзи прилив на сила, който получава човек, когато убива. Онова нещо, което двамата със Сенч никога не бяхме обсъждали с никого, дори помежду си. Гадното малко изригване на превъзходство от това, че продължавам да живея, когато друг някой е умрял.

Не исках никога повече да изпитвам това. Наистина не го исках. Нито да мисля колко бързо бях решил да ѝ даря милостта на една бърза смърт. Вече от десетилетия настоявах, че не искам да бъда убиец. Тази нощ се усъмних в своята искреност.

— Тате?

Един убиец трепна и извърна погледа си към малкото момиче. В първия миг не я познах. Помъчих се да намеря пътя си обратно към това да съм нейният баща.

— Моли. — Думата изригна от устата ми силно и накара Пчеличка да пребледнее дотам, че зачервените ѝ страни и носле изпъкнаха като оплискани с кръв. Моли ме беше опазила. Тя беше белязала пътя ми в посока, различна от онази, по която можеше да поеме животът ми. Вече я нямаше и имах чувството, че съм паднал от ръба на канара и безпомощно пропадам надолу към разрухата. И бях повлякъл детето си с мен.

— Тя е мъртва — каза с тънък гласец Пчеличка и изведнъж всичко отново стана истинско.

— Знам — отвърнах окаяно.

Тя се пресегна и хвана ръката ми.

— Водеше ни настрани, в тъмното и мъглата, към пасището. Ела насам. — Дръпна ръката ми и осъзнах, че съм тръгнал към загърната в мъгла гориста ивица земя покрай пасището.

Върнахме се на пътеката към Върбов лес, където в няколко прозореца грееше смътна светлина.

Вървяхме мълчаливо по тъмните коридори на Върбов лес. Спрях пред стаята на Пчеличка и изведнъж си спомних, че тя не може да спи тук. Носът ѝ беше като яркочервено копче. Носеше зимно наметало и ботуши, а под това — само една вълнена нощница. Вече беше прогизнала до коленете. О, Пчеличке!

— Хайде да ти вземем чиста нощница. Ще спиш в моята стая.

Потръпнах, като си спомних глиганската бърлога, в която се беше превърнала стаята ми. Нищо не можеше да се направи сега. Исках всяко останало късче от завивките ѝ да бъде унищожено, за да избегна заразата от ужасните твари, които пратеничката бе донесла в себе си. Едва потиснах мисълта за жестокото наказание, което ѝ бе наложено. Толкова невъзвратимо. Наказанието им за това, че е предателка, беше дълга и мъчителна смърт, която никакво оправдание или обяснение не можеше да спре. Все още не бях сигурен кои са „те“, но вече ги презирах.

Запалих свещ от камината, а Пчеличка отиде до раклата си с дрехи. Нощницата ѝ повлече мокра диря по пода. Тя вдигна тежкия капак, подпря го с рамо, за да го задържи отворен, и започна да рови в раклата. Озърнах се из стаята. Оголеното легло изглеждаше сурово и обвиняващо. Бях убил една жена в тази стая, тази нощ. Исках ли изобщо детето ми да спи тук отново? Може би нямаше да я измъчват кошмари от това, което бях направил, защото със сигурност нямаше представа за това. Щеше да вярва, че пратеничката просто е умряла от раните си. Но това убийство щеше да ме терзае дълго. Не исках дъщеря ми да спи в леглото, където бях убил някого. Още утре щях да се разпоредя да я преместим в друга стая. За тази нощ…

— Спри! Просто спри, моля те! Остави ме на мира! МОЛЯ ТЕ! — Беше гласът на Шън, извиси се до писък на последната дума.

— Стой тук! — изръмжах на Пчеличка и изскочих от стаята. Временната спалня на Шън беше в края на коридора. Бях направил само няколко крачки, когато Ридъл, по нощница, с нож в ръка и с щръкнала на туфи коса изригна от стаята си и се озова до мен. Затичахме рамо до рамо. Гласът на Шън се извиси отново, изпълнен с ужас:

— Съжалявам, че си мъртъв. Не беше моя вина, не беше моя вина! Остави ме на мира!

Вратата на Шън рязко се отвори и тя изскочи в сумрачния коридор. Кестенявата ѝ коса падаше по раменете на нощницата ѝ. Държеше нож, фино и тънко острие, и дори в ужаса си го държеше така, сякаш знае как да борави с него. Изпищя още по-силно, като ни видя да тичаме към нея. След това позна Ридъл, извика името му без дъх, затича и се хвърли в ръцете му, като едва не се намушка на ножа му. Като че ли не забеляза, когато той хвана китката ѝ, стисна и я принуди да пусне оръжието си.

— Какво има, какво стана? — завикахме двамата, а в отговор тя само проплака и прегърна Ридъл през врата толкова силно, че се уплаших да не го задуши. Беше заровила лицето си в гърдите му, а той държеше ножа си настрана от нея в едната си ръка, докато с другата я потупваше непохватно по гърба. Тя му повтаряше нещо, но не можех да я разбера. Наведох се и вдигнах оръжието ѝ. Беше един от предпочитаните модели за работата на убиец. Явно не беше уверена, че елементарното ѝ обучение ще я защити срещу призрак. Пъхнах го в ръкава си.

— Ще проверя стаята ѝ. Ти я пази — казах на Ридъл, но когато понечих да мина покрай тях, тя внезапно вдигна глава и изкрещя:

— Не влизай там! Не влизай! Това е призракът му, плаче и плаче! Обвинява ме. Роно ме обвинява!

Спрях, усетил гадене от обземащия ме страх. Не съм суеверен. Не вярвам в призраци. И все пак като че ли чух далечния плач на изгубено дете. Сърцето ми се сви, но приех с охота думите на Ридъл:

— Било е само лош сън, Шън. Преживяла си много и си носила много страх в сърцето си през последните две седмици. Сега си тук, в една непозната къща и се чудиш каква форма ще придобие тепърва животът ти. Нормално е да се очаква да имаш лош сън.

Тя го пусна и го изгледа ядосано. Гласът ѝ беше изпълнен с възмущение.

— Не беше сън. Не бях в състояние да заспя. Лежах в леглото и мислех, и после започнах да чувам плача. Роно е. Малкият клетник винаги плачеше, винаги хленчеше и просеше. Всяко сладко или вкусно нещо, което сготвеха за мен, непрекъснато си просеше или просто си открадваше от него. И точно това го уби! — Беше по-скоро ядосана, отколкото уплашена. — Той го открадна от мен и го изяде, и умря. Как може да е моя вината?

— Не е твоя — отвърна Ридъл мигновено. — Разбира се, че не е. Вината пада върху онзи, който се е опитвал да те отрови.

Хлиповете ѝ изведнъж се промениха и се зачудих как разбрах, че от ужасена стана спокойна. Тя пак зарови лице в рамото му и се вкопчи в него, притисна тялото си в неговото. Той ме погледна неловко над рамото ѝ. Постарах се да не се намръщя. Не бях сигурен какво са с Копривка един за друг, но дори в тази ситуация не ми харесваше да виждам, че прегръща друга жена.

— Ще проверя стаята ѝ. Просто да съм сигурен, че всичко е наред — казах.

Шън вдигна лицето си. Сълзи и сополи бяха заличили всякаква красота от него.

— Не сънувах, защото не спях! И не съм си въобразила! Чух плача му!

— Ще видя.

Когато минах покрай Ридъл, той ми подаде ножа си. Кривна вежда в знак, че няма как. Винаги е по-добре да си въоръжен. После каза:

— Ще я настаня в стаята си за нощта.

— Не може да ме оставите сама! — проплака тя.

— Ще спя пред прага ти тогава. Ако нещо те притесни, ще съм само на няколко стъпки от теб.

Вече бях тръгнал по коридора и не чух задавеното ѝ възражение. Спрях пред вратата на стаята ѝ и се напрегнах. Можеше да е всичко или нищо. Дръпнах вратата и надникнах вътре. Разгърнах Осезанието си и се пресегнах със сетивата си, за да проуча стаята. Нищо. Не усетих нито човешко същество, нито животно. Не беше абсолютно уверение, че Шън си е въобразила натрапник, но успокои мен.

Медена светлина от догарящия огън в камината загръщаше стаята. Постелята и завивките се бяха изсипали от леглото на дълга диря след Шън до вратата. Влязох, застъпвах безшумно и се вслушах. Какво беше чула тя? Подозирах, че в оплакването ѝ трябва да има поне някакво зрънце истина. Вятърът ли беше свирил през комина или покрай прозореца ѝ? Но всичко беше тихо, чувах само приглушеното пращене на огъня.

Запалих свещ и претърсих стаята, като надникнах зад пердетата и под леглото, дори в празните все още скринове за дрехи. Бяха наскоро почистени и с нови торбички с билки вътре. Ухаеха на кедър и лавандула и чакаха да бъдат използвани. Шън не беше разопаковала багажа си, а по-скоро го бе изсипала на лавина в стаята. Дрехи имаше разхвърляни навсякъде, изсипани от пътните ѝ сандъци, проснати на леглото откъм краката и по капаците на скриновете. Намръщих се на тази неподреденост. Е, утре слугинята ѝ щеше да е тук и да внесе ред. Все пак ми стана неприятно, че момиче на нейната възраст дори не знае как да си разопакова багажа. Накитите ѝ бяха разпилени на малката нощна масичка до една торбичка с розови и жълти сладки.

Сенч явно беше отворил щедро кесията си за нея и тя се беше възползвала изцяло. Що за обучение беше дал на момичето? Тя явно имаше високо мнение за себе си, но не намирах и следа от дисциплина или ред в поведението ѝ. Как я беше гледал и сметнал за кандидат-шпионин, още повече убиец? Зачудих се къде я е намерил и защо е толкова важна за него. Беше скрил добре произхода ѝ, но вече бях решен да го узная. Щях да надуша тайните му. В свободното си време. Когато не търсех необяснимия наследник на Шута. Или не обвинявах слугите за паразитите в постелята. Или не поправях щетите, които бях нанесъл на дъщеря си. Не се бях оправял със стария си живот много добре. Не можех да си представя как ще се оправя с Шън в добавка.

Довърших претърсването си грижливо, като проверих дали прозорците и кепенците са плътно затворени и дали прилежащата стая на слугинята е чиста откъм всякакви натрапници. Нямаше нищо. Реших да оставя настрана притесненията си за Шън за тази нощ. Тази нощ щях да се заема с непосредствените си грижи. Утре щеше да има достатъчно време да мисля за приспособяването на Шън към по-простите ни порядки. Утре… Вече беше много след полунощ. Днес.

Тръгнах по коридора към Ридъл, който стоеше в нощницата си, скръстил ръце пред гърдите си. Никога не го бях виждал толкова упорит. Една разрошена кухненска слугиня, от селските момичета, които бяхме наели наскоро, стоеше наблизо в нощния си халат и с шал, изглеждаше и сънена, и притеснена. Наблизо беше и Майлд, с изписано на лицето ѝ неодобрение от цялата тази нощна врява. А Шън се оплакваше шумно. Благодарих наум, че Ревъл не се беше събудил. Утре щеше да вдигне достатъчно врява.

Шън опря ръце на кръста си, изгледа Ридъл с гняв и тръсна тъмната си къдрава коса. Нощницата ѝ беше изпъната пред изпъкналата ѝ гръд.

— Не. Не искам да спи до мен. А и какво би могла да направи, ако призракът се върне? Ридъл, ти уж трябваше да ме защитаваш. Искам да спиш в стаята ми!

— Лейди Шън, това няма да е уместно — отвърна Ридъл твърдо. Имах чувството, че се повтаря. — Искахте компания за нощта. Ето ви Панси, готова да служи. И ви уверявам и двете, че ще съм точно тук, проснат пред прага в случай, че ви потрябва някаква помощ.

— Призрак ли? — намеси се Панси, напълно разсънена. Насочи стъписания си и умолителен поглед към Ридъл. — Сър, моля ви, лейди е права! Ще съм безполезна, ако в стаята влезе призрак. Сигурна съм, че ще припадна тутакси!

— Проверих стаята на лейди Шън. Уверявам ви, вътре няма никакъв натрапник и нищо, от което да се боите — заявих аз твърдо.

— Разбира се, че няма, сега! — възрази Шън. — Беше малкият призрак на Роно, плачеше и ме обвиняваше! Призраци не може да се намерят, когато ги търсиш. Идват и си отиват когато благоволят!

— Роно! — Майлд се изсмя и каза: — О, моля за извинение, лейди Шън, но никакъв призрак Роно няма в онази стая. Единственият призрак, който обикаля из тези стаи, е старият лорд Пайк. Така са го нарекли родителите му, но всички слугини в имението го наричаха лорд Пийк[9], защото страшно обичаше да дебне всяка жена по риза или долни гащи! Собствената ми майка ми каза, че често се криел в…

— Никакви приказки повече тази нощ! — отрязах твърдо. Вече знаех от изражението на Панси, че още утре ще даде предизвестието си за напускане. Прикритата веселост в очите на Ридъл не можа да вдигне настроението ми. Исках само да легна и да спя. Вложих властност в гласа си.

— Майлд, ако обичаш, помогни на Ридъл да си направи постеля пред вратата на лейди Шън. Лейди Шън, ако желаете компания за тази стая, предлагаме ви Панси. Никой друг. Панси, ще ти се заплати допълнително за тази служба през нощта. И това е всичко. Аз отивам да си лягам, веднага. Достатъчно врява имаше след един много тежък ден.

— Ако призракът на Роно ме удуши през нощта, дано да имате добро обяснение за лорд Сенч как сте се провалили в дълга си да ме защитите!

Хвърли ядните си думи в гърба ми. Продължих да се отдалечавам. Знаех, че оставям бремето да се оправи с това на раменете на Ридъл. Знаех, че може да се справи. А и поне беше спал малко и не беше убил някого, нито беше изгарял труп тази нощ.

Отворих вратата на стаята на Пчеличка. Празно. Значи беше имала благоразумието да се преоблече и да отиде в моята стая. Продължих по коридора. Отворих вратата на стаята си и застинах. Усещах, че я няма вътре. Стаята не ми даваше Осезанието за присъствието ѝ, само студ и празнота. Огънят беше почти догорял.

Вдигнах високо свещта и се огледах да разбера дали е идвала тук. Доколкото можех да определя, нищо не се беше променило, откакто за последен път бях напуснал стаята. По навик отидох до камината и добавих дърва в огъня.

— Пчеличке? — извиках тихо. — Криеш ли се?

Дръпнах купчината одеяла от леглото, за да се уверя, че не се е пъхнала под тях и не е заспала. Омачканите вмирисани на мъжка пот чаршафи ме увериха, че няма да е особено привлекателно място за криене за нея. Не. Не беше идвала тук.

Тръгнах отново към стаята ѝ. Всичко в коридора беше тихо. Ридъл отвори очи и надигна глава, щом минах.

— Просто проверявам за Пчеличка — казах му.

Ужасно неприятно ми беше да му призная, че съм загубил собствената си дъщеря. Потръпнах дори само при мисълта какво ще донесе на Копривка за хаоса в къщата ми. Призраци, задимени комини и полуобучен персонал — всичко това не беше нищо в сравнение с това да не знам къде е малката ѝ сестра.

Влязох отново в стаята ѝ.

— Пчеличке? — извиках тихо. Явно я нямаше на оголеното легло. Изпитах страх. Беше ли се пъхнала под завивките в слугинската стая? Изругах се наум, че не ги бях взел да изгоря и тях. — Пчеличке? — извиках по-високо и две бързи крачки ме отведоха до вратата на малката стая.

Празно. Опитах се да си спомня как беше изглеждала последния път, когато я видях. Постелята не беше ли по-малко на пода и повече на рамката на леглото? Помолих се на боговете, които едва признавах, дано да не я е докосвала. Стаичката беше толкова малка, че беше нужен само миг, за да се уверя, че не е в нея. Излязох от нея и обзет от ужас се втурнах към раклата ѝ за дрехи. Колко често си бях напомнял, че ѝ трябва нещо по-малко, с по-лек капак? Сигурно беше паднала в нея, ударила си беше главата и след това се бе задушила в тъмното.

Но вътре бяха само дрехите ѝ, натикани на купчини и вързопи. Облекчението се бореше с тревогата. Нямаше я. Жегна ме раздразнение, че дрехите ѝ са толкова зле поддържани. Бяха ли слугите зарязали и тази стая, след като ги изгоних от моята? В толкова много отношения се провалях с дъщеря си, но най-вече с това, че я бях загубил тази нощ. Кракът ми побутна нещо на пода. Купчина мокри дрехи. Дрехите на Пчеличка. Значи се беше преоблякла тук. Къде можеше да е тогава? Била е тук и вече я нямаше. Къде можеше да е? Къде можеше да е отишла? В кухнята? Беше ли огладняла? Не. Беше разтревожена, дори уплашена. Къде можеше да е отишла?

И се сетих.

Минах покрай Ридъл, привидно спокоен.

— Лека нощ! — пожелах му кисело. Той ме изгледа, а после се надигна бързо, с едно плавно движение.

— Ще ти помогна да я потърсим.

Ядосах се на проницателността му и я приех с охота.

— Поеми кухните тогава. Аз ще проверя в кабинета ми.

Той кимна и затича. Заслоних с ръка пламъчетата на свещите и го последвах. Слязохме по стълбището и поехме в различни посоки. Затичах към личния си кабинет. Всичко беше тихо и тъмно.

Двойните врати на кабинета бяха затворени. Цареше пълна тишина.

18.

Невидимост

Любими,

Имал съм времена на душевен мир в присъствието ти. Макар че, за да съм искрен със себе си, имало е също толкова много моменти, когато присъствието ти ме е хвърляло в най-гибелна опасност. Или болка. Или страх. Но мирът е това, което помня и за което копнея. Да беше тук, щях да те сграбча за раменете и да те разтърся докато зъбите ти затракат. Какъв е смисълът на това окастрено послание, което си ми изпратил? Страх те е било да довериш толкова много информация? Подозирал си колко жестоко ще бъде преследвана твоята пратеничка? Боял си се как ще понесе такава мъчителна смърт? Що за потребност е могла да те принуди съзнателно да я изправиш пред риска да понесе такава съдба? Питам се това и единственият отговор, който мога да намеря, е, че ако не си го бил направил, съдбата ѝ е щяла да бъде още по-лоша. Какво, питам се, би могло да е по-лошо? А след това се чудя що за опасност грози самия теб, за да не дойдеш лично?

Единственото, което имам, са въпроси и всеки от тях е мъчение за мен в момент, когато съм притиснат от собствените си грижи. Възложил си ми мистериозна задача с малко податки. Опасявам се, че е съществена. Но също толкова съществени са тези, които вече са на плещите ми. Отглеждането на дъщеря ми… Трябва ли отново да изоставя собственото си дете, този път за да тръгна да търся твоето? Твърде малко информация, стари приятелю, и твърде голяма жертва.

Недовършено писмо от писалището на баща ми

Стоях сама в стаята си и слушах врясъците на Шън в коридора. Горчивина се надигна в мен. След всичко, което бях преживяла с него тази нощ, всичко, което бях направила, за да му помогна, един вик от нея и баща ми беше изтичал навън, оставяйки ме сама в полумрака, в мокрите дрехи. Избутах по-високо капака на раклата и се надигнах на пръсти, за да опипам отвътре да намеря нещо сухо и удобно, което да облека за леглото. Забърках надолу покрай зимни чорапи и боцкащи вълнени ризи. Пръстите ми докоснаха нещо, хванах го и го издърпах от дъното на раклата.

Беше топъл плъстен зимен халат. Червен. Любимият ми цвят. Отнесох го до огъня, за да го видя по-хубаво. Беше нов. Обърнах яката и познах шевовете. Майка ми го беше ушила. За мен. И го беше прибрала, както правеше често, за да се извади, когато надрасна стария си.

Смъкнах мокрите си дрехи и си навлякох през главата новия нощен халат. Прилягаше ми добре, само дето ми беше малко дълъг. Повдигнах го, за да мога да ходя. Почувствах се елегантно, че трябва да повдигна полите си, докато вървя, макар и да не бяха поли, а само краят на нощния ми халат.

Призракът извика — дълъг далечен вопъл, от който настръхнах. Постоях замръзнала за миг. След това се повтори, по-близък и по-силен. Две неща се случиха в този момент. Разбрах, че изобщо не трябваше да оставям котарак в шпионския лабиринт, и внезапно заключих, че да, стаята ми все пак има вход към тайните проходи. Просто не беше там, където бях помислила, че трябва да е.

Бутнах вратата към слугинската стая. Светлината от огъня едва проникваше вътре. Върнах се за свещ. Постелките на бледата странница бяха както ги беше оставила, смачкани на леглото. Бях достатъчно благоразумна да не ги докосвам. Заобиколих предпазливо и в този момент се препънах в нещо и едва не паднах. Извиках от страх от заразената постеля и призракът проплака в отговор.

— Ей сега! — изсъсках му тихо. — Идвам. Тихо, и ще ти дам едно голямо парче риба.

Вода. Котаракът искаше вода. Трябваше да се сетя. Вече бе намерил и си беше взел наградата от солена риба, и сега беше жаден.

— Вода, добре. И наденичка от килера. Стой кротко, докато стигна до теб. Моля те.

Гръмкото „мяуу“, което последва, беше съгласие и предупреждение. Ако наградата му се забавеше, чак каменните стени щяха да се съборят около мен.

Погледнах в краката си, уплашена, че ще видя порой от хапещи насекоми, плъзнали нагоре по глезените ми. Вместо това видях само пеша на нощния си халат, а когато го повдигнах, босите си стъпала на дъсчения под. Задържах халата високо, доближих свещта и се наведох. Усещах, че стъпалото ми е върху нещо, което не е подът, но не можех да видя нищо.

Вдигнах халата още по-високо, за да мога да стисна пеша със зъби, и свих пръстите на краката си. Стиснаха някаква тъкан. Лека и мека. Пресегнах се, защипах я между палеца и показалеца си и в този момент гънка от плата се разгъна и откри отново шарката на пеперуденото крило от долната страна. Пуснах го стъписана. И отново: кракът ми явно беше бос на пода, но половината от пръстите ми бяха изчезнали. Един ъгъл на наметалото се беше обърнал и се виждаха деликатните цветни карета. Зяпнах изумена и бавно размърдах пръсти. Можех да усетя плата, който ги покриваше, но не можех да ги видя.

Стиснах цветната пеперудена част от наметалото между палеца и показалеца си и се изправих. Вече можех да го видя. Висеше от ръката ми, дреха с пищни цветове и почти безтегловна. Затова значи не я бяхме видели в леглото. Странните думи на пратеничката се върнаха в ума ми: „Отнема цветове и сенки.“ Нищо чудно, че ни беше предупредила да не я захвърляме. Беше съкровище от стара приказка! Изведнъж страхът ми от заразяване изчезна, заменен от увереността, че ако баща ми види това, ще ми го вземе и сигурно ще го унищожи, за да ме защити.

Оставих свещта на пода, застанах предпазливо по-далече от завивките, тръснах наметалото и го сгънах, с пеперудената страна отвън. Получи се изненадващо малък пакет. Помислих си, че такава тънка тъкан ще е деликатна и почти безполезна против вятър и дъжд. Реших да внимавам много с нея.

Котакът измяука отново.

— Шшт! — предупредих го. После предложих: — Порови или драскай, където видиш светлината ми. Опитвам се да намеря вратата.

Смътното дращене дойде изпод леглото. Не исках да пипам рамката му, но го направих. Хванах я с две ръце и издърпах тежкото легло настрана от стената. Стори ми се много по-тежко, отколкото трябваше да е, и реших, че е направено така просто за да откаже някой слуга да се опитва да го мести.

Вдигнах свещта и се промуших покрай рамката до стената, за да надникна и да опипам дървените панели. Котаракът дращеше усърдно, дори трескаво. Не можах да видя отвор или резе, но когато опрях ръката си там, където драскаше, усетих течение. И звукът, както ми се стори, беше много по-силен, отколкото трябваше да е.

— Търпение — предупредих го отново и изведнъж се сетих за вратата в кабинета. Затворих вратата на стаята и огледах пантите. Никакви фалшиви панти, но зад вратата имаше една дъсчица, която беше по-тясна от другите. Пъхнах ноктите си в ръба и задърпах, докато тя се люшна навън. Зад нея имаше лост, покрит с паяжина и зацапан с петна ръжда. Дръпнах го и той изскърца. Не стигна далече, но един сектор от стената зад рамката на леглото изведнъж се отмести. Възбуденото мяукане на котарака вече беше по-силно.

— Шшт! — предупредих го. Подозирах, че ми остава много малко време, докато баща ми се върне. Трябваше да скрия наметалото, да изкарам котарака и да го наградя, и да се върна в стаята си преди да са усетили, че ме няма. Върнах тесния панел на мястото му, стиснах зъби и се промуших покрай заразеното легло. Когато се подпрях на изместения панел на стената, той се люшна навътре. Пристъпих и избутах с крак котарака назад. — Не излизай! Няма вода тук.

Той изсъска, но отстъпи назад. Пъхнах наметалото под мишницата си, оставих свещта на пода и като напрягах и последните си сили, издърпах леглото на мястото му. После влязох в тайния проход и бутнах скритата врата зад себе си.

Котакът първо, реших и той остана доволен.

— Върни ни до килера — подканих го шепнешком. — При рибата! — Пъстрия поведе и го последвах. На два пъти той спря толкова рязко, че едва не го настъпих. Но знаеше пътя и стигнахме до скритата врата в килера и заедно се измъкнахме оттам. Трябваше да струпам сандъци, за да стигна един хубав наниз наденички, окачени много високо за мен. Отново съжалих, че си нямам нож на колана. Наложи се да откъсна две от наденичките от наниза със зъби. Котаракът измяука жално, за да ми напомни, че повече е зажаднял за вода.

Заедно влязохме в кухнята и му намерих вода. Той пи дълго, а аз оглеждах пеперуденото си наметало. Тъканта изглеждаше много по-здрава, отколкото предполагаше лекото ѝ тегло. Когато Пъстрия приключи с пиенето, го възнаградих с наденицата и го оставих да си я изнесе в кухненския двор. Докато се отдалечаваше в тъмното, викнах след него:

— А плъховете? Уби ли някой?

Беше убил няколко и бе открил и премахнал две гнезда с плъхчета.

— Ще се върнеш ли утре?

Едва ли. Не му беше харесало да е затворен без вода. Свикнал беше да идва и да си отива когато благоволи. Затича, вдигнал високо опашка, в студената нощ. Не можех да го виня. Бях го оставила затворен и без вода часове наред. Но това, че беше открил две гнезда с малки плъхчета, беше нещо, което не можех да пренебрегна. Трябваше да си намеря котешки съюзник, и то скоро.

Чух откъм къщата тих звук и си спомних, че трябва да побързам. Шмугнах се обратно в килера точно когато чух някой да влиза в кухнята. Щипнах с пръсти пламъчето на свещта и пипнешком си намерих пътя обратно в тайния проход. Дръпнах вратата и я затворих. Тъмнината стана непрогледна. Уверих се, че вече знам пътя достатъчно добре, така че да не ми трябва светлина. Стараех се да не мисля за плъхове, които Пъстрия не е убил.

Отне ми време, но пипнешком се добрах до малката килийка, от която се виждаше кабинетът на баща ми. Тънък лъч светлина идваше през шпионката. Надникнах и видях как баща ми отиде да затвори вратите на кабинета. След миг щеше да отвори тайната врата.

Тръснах пеперуденото наметало и го обърнах с невидимата страна отвън. Не можех да видя какво правя. Надявах се да не съм оставила да се показва някоя гънка от цветната страна. Когато го чух да отваря вратата на панела, скрих наметалото на лавицата зад запасите ми от свещи.

Танцуващата светлина от пламъка на свещта му го изпревари. Светли и плавни сенки се изляха и разпръснаха. Дойдоха иззад ъгъла като водна вълна и ме погълнаха. Седях кротко с изгасналата свещ в ръката ми. Щом ме видя, той въздъхна с облекчение.

— Помислих си, че може би ще те намеря тук — каза нежно. И после, щом ме погледна: — О, скъпа… и свещта ли ти угасна? Такава ужасна нощ за теб. Горкото ми малко кутре.

Трябваше да се наведе, за да влезе в малкото ми скривалище. Когато се изправих, се наведе още и ме целуна по темето. Постоя неподвижно за миг, сякаш вдъхваше миризмата ми.

— Добре ли си?

Кимнах.

— Тук ли искаш да идваш, когато си изплашена?

На това можех да отговоря искрено.

— Да. Това място си е мое. Повече от всяко друго във Върбов лес.

Той се изправи и кимна.

— Добре. — Опита се да завърти рамене, но не можа в тясното пространство. — Хайде, ела с мен. Трябва да поспим малко все пак.

Поведе и аз го последвах по тайните проходи и в бърлогата му. Видях как затвори панела и отвори високите врати. Следвах светлината на свещта му, щом тръгнахме обратно към главната част на Върбов лес. В подножието на голямото стълбище той спря. Обърна се и ме погледна.

— Стаята ти ще трябва да се почисти щателно, преди да можеш отново да спиш там. А моята стая е твърде разхвърляна. Предлагам да спим в дневната на майка ти, където тя те роди.

Не дочака съгласието ми. Последвах го и влязохме в уютната стая, моята някогашна детска. Беше студено и тъмно. Баща ми запали свещи и ме остави там, докато донесе лопатка въглени от друга камина, за да запали огън. Докато го нямаше, избърсах паяжините от новата си червена нощница. Огледах смътно осветената стая на майка ми. Не бяхме прекарвали много време тук, откакто тя умря. Присъствието ѝ беше навсякъде, от свещите, приготвени в свещниците, до празните вази за цветя. Не. Не присъствието ѝ. Отсъствието ѝ усетих тук. Последната зима тримата се бяхме събирали тук почти всяка вечер. Кошницата за работа на майка ми все още беше до стола ѝ. Седнах на нейния стол и я взех в скута си. Дръпнах крачетата си под нощницата и притиснах кошницата до гърдите си.

19.

Пребитият

И във време, когато никой не очаква, когато надеждата е мъртва и Белите пророци са избягали, в място, където не може да бъде намерен, ще бъде открит Неочаквания син. Ще бъде незнаен за своя баща и без майка ще отрасне. Ще бъде камъчето на пътя, което ще отклони колелото от посоката му. Смъртта ще жадува за него, но отново и отново тази жажда ще бъде неутолена. Погребан и въздигнат, забравен, неназован, сам и в немилост, той все пак ще надделее в ръката на Белия пророк, който го владее без състрадание или милост, като инструмента, който трябва да бъде притъпен и нащърбен, за да оформи един по-добър свят.

Оставих свитъка настрана, зачуден защо си бях направил труда да го извадя. Бях го донесъл от личната си бърлога в стаята на Моли, където спеше Пчеличка. Беше единственият написан текст, който изобщо бях чел някога, в който се упоменаваше пророчеството за Неочаквания син. И беше само фрагмент. Нямаше нови отговори тук на въпроса, който исках да му задам. Защо след всичките тези години? Защо такова послание и такъв пратеник?

Обърнах го и го огледах за хиляден път. Беше стар къс от нещо… не велен, не хартия. Нито Сенч, нито аз знаехме какво е това. Мастилото беше много черно, ръбовете на всяка буква остри. Материята, на която бе написан, беше податлива и с цвета на мед. Вдигнех ли го към огъня, можех да видя светлина през него. Нито Сенч, нито аз можехме да го разчетем, но дойде с превод, за който Сенч ме увери, че е точен. Тогава беше измърморил нещо от сорта: „На тази цена трябва да е точен.“

Първия път, когато го видях, бях все още момче и беше един от многото свитъци, които Сенч събираше по темата за Белите пророци и техните предсказания. Не бях обърнал повече внимание на това, отколкото на интереса му към цъфтенето на бъза или правенето на отрова от листа на ревен. Сенч имаше много увлечения през онези години. Мисля, че само тези негови мании бяха опазили разсъдъка му през десетилетията изолираност като дворцов шпионин. Определено не свързвах интереса му към Белите пророци със странния шут на крал Умен. През онези дни за мен Шутът беше просто шутът, бледолико мършаво дете с безцветни очи и двуостър език. Предимно го отбягвах. Виждал го бях да разиграва акробатичните си номера, които можеха да накарат двора да ахне. Все още не бях чувал как прави на пух и прах нечия гордост с острия си като бръснач сарказъм и умна игра на думи.

Дори когато съдбата ни събра, първо като познати и след това като приятели, не направих връзката. Години щяха да минат, преди Шутът да ми сподели, че според него пророчествата за Неочаквания син предсказвали моето раждане. Беше едно от петдесетината късчета от предсказания, които беше съчетал. А след това беше дошъл, за да ме намери, своя Катализатор, незаконния син на абдикирал крал в далечна северна страна. И двамата заедно, беше ме уверил, щяхме да променим бъдещето на света.

Вярваше, че аз съм Неочаквания син. Имало беше три пъти, когато беше толкова настойчив за това, че самият аз почти го повярвах. Смъртта определено бе жадувала за мен и много често той се бе намесвал, за да ме измъкне от тази съдба в последния възможен момент. И накрая аз бях направил същото за него. Бяхме постигнали целта му, връщането на драконите на света, и с това беше свършило времето му като Бял пророк. Или Бял ясновидец, както казват някои.

И ме беше оставил, като бе прекъснал десетилетия приятелство, за да си замине и да се върне там, откъдето бе дошъл. Клерес. Град някъде далече на юг, или може би това бе просто името на школата, където бе отраснал. Защото през цялото време, което бяхме прекарали заедно, не ми беше казал почти нищо за живота си преди да го познавам. А когато сметна, че е време да се разделим, си отиде. Не ми даде никакъв избор по този въпрос и твърдо отказа предложението ми да замина с него. Страхувал се, както ми каза, че ще продължа да действам като Катализатор и че заедно може неволно да развалим всичко, което сме постигнали. Тъй че си беше заминал, а аз така и не бях могъл да се сбогувам истински с него. Знанието, че ме е оставил без никакво намерение да се върне, беше идвало при мен на капчици разбиране, пръснати през годините. И всяка капка осъзнаване носеше своята болка.

През месеците след завръщането ми в Бъкип бях разбрал, че най-сетне, изведнъж, вече имам свой собствен живот. Беше замайващо преживяване. Той ми беше пожелал щастие в намирането на собствената ми съдба и изобщо не се усъмних в искреността му. Но ми беше отнело години, докато приема, че отсъствието му в живота ми е преднамерено категорично, акт, който той беше избрал, нещо приключено, въпреки че някаква част от душата ми все още се колебаеше и очакваше завръщането му. Това, мисля, е шокът от края на всяка връзка. Това е осъзнаването, че нещо, което за теб все още е продължаваща връзка, за другото лице е нещо свършило и приключило. Няколко години чаках като вярно куче, на което са казали да стои на място. Нямах никакво основание да вярвам, че Шутът е загубил обичта си или привързаността си към мен. Но с времето кънтящото мълчание и постоянното отсъствие започна да се усеща като неприязън или по-лошо — като безразличие.

Имало беше моменти, когато бях мислил за това. Опитвах се да го оправдая. Не ме беше имало, когато той бе минал през град Бъкип. Мнозина бяха чули, че съм мъртъв. А той? През годините отговорът ми на това се беше лутал напред-назад. Беше ми оставил подарък, изваяната статуйка с него, Нощни очи и мен. Щеше ли да остави подарък, който изобщо няма да се получи? Е, какво друго да направи с него? Имаше думи, скрити в камъка спомен, едно изречение. „Никога не съм бил разумен.“ Означаваше ли това, че ще е толкова глупав да поднови приятелството ни дори при риска да се развали работата ни? Или означаваше, че в своята глупост ще тръгне на опасно приключение без мен?

Означаваше ли това, че е бил глупак изобщо да държи на мен извън ролята ми на негов Катализатор? Беше ли извинение, че привидно е държал на мен и е позволил да разчитам толкова дълбоко на приятелството ни? Беше ли изобщо истински държал на приятелството ни?

Вярвам, че винаги са налице такива мрачни мисли, когато едно приятелство свърши толкова внезапно. Но всяка рана рано или късно се превръща в белег. Точно този така и не престана да сърби, но се бях научил да живея с това. Не ми се натрапваше непрекъснато. Имах дом, семейство, любяща съпруга, а после дете, което да отгледаме с нея. И макар смъртта на Моли да беше събудила отново ехото на загуба и самота, не мислех, че живея непрекъснато с него.

След това пристигна пратеничката. И послание, толкова зле предадено или зле съставено, че в него нямаше много смисъл. Беше намекнала, че е имало други пратеници, които не са стигнали до мен. В ума ми се събуди спомен. Отпреди толкова много години. Млада пратеничка и трима странници. Кръв на пода и кървави отпечатъци на пръсти на лицето на Шута. Онзи писък…

Почувствах се замаян и ми призля. Сърцето ме заболя все едно някой го беше стиснал. Какво послание бях пропуснал преди толкова много години? Каква смърт бе преживяла онази пратеничка в онази нощ?

Шутът не ме беше изоставил, нито пренебрегнал. Преди години се беше пресегнал към мен. Да ме предупреди или да ме помоли за помощ? Пропуснал бях посланието му и го бях оставил без отговор. Изведнъж това ме нарани повече от всичките години мислене, че е изоставил приятелството ни. Мисълта, че напразно е чакал години за някакъв отклик от мен, ме прониза с болка, остра като бръснач.

Но не знаех как да достигна до него вече, нито как да започна издирването, което ми бе възложил. И нямах никаква представа къде да търся сина му, нито що за същество трябва да търся.

Изтласках тези мисли от ума си. Имах нужда от сън, поне малко сън, преди да се съмне.

Но оставаше убийството. По ирония единственото същество, което бе разбрало колко малко исках да продължа да съм убиец, беше замесено в принуждаването ми да се върна към тази професия. Не съжалявах за решението си; оставах абсолютно уверен, че то е правилно. Но негодувах, че трябваше да го взема, и бях дълбоко обезпокоен, че детето ми трябваше да види как премахнах мъртвото тяло и че трябваше да понесе бремето с опазването на тази тайна.

След като истерията на Шън с призрака затихна и след като преместих заспалото си дете от стола на Моли на един диван, взех одеяло от леглото си и ръкописа, с намерението да го огледам още веднъж. Но беше повече от безполезен. Скрих го под някаква забравена дрешка за кърпене в кошницата за шиене на Моли и огледах стихналата стая. Огънят бе догорял до въглени; подсилих го. Взех възглавница от стола ѝ и се почувствах гузен, щом я сложих на пода. Легнах пред огъня и се завих с одеялото. Шевовете от везмото на Моли на възглавницата се притиснаха в бузата ми. Реших да избия всякакви въпроси и страхове от главата си и просто да поспя. Засега нямаше непосредствена заплаха за мен или хората ми, нямах представа какво да правя със странното послание и нямаше нищо, което можех да направя за драматичните преживявания на Шън. Затворих очи и опразних ума си. По гористия склон се сипеше чист сняг. Поех си дълбоко дъх и си казах, че в отривистия вятър има лека нотка от мирис на сърна. Усмихнах се. Не страдай по вчерашния ден. Не заемай утрешната беда. Остави сърцето си да ловува. Отпусни се в сега. Бавно изпълних дробовете си и бавно издишах. Отнесох се на едно място, нито сън, нито будност. Бях вълк на заснежен склон, вдишвах мириса на сърна и живеех само в сегашното.

Фиц?

Не.

Фиц? Знам, че си буден.

Не съм всъщност. Умът ми се отнесе към ума на Сенч, лодка, привързана към кей. Не само исках да съм заспал. Трябваше да съм заспал, да се понеса волно надалече по течението.

Усетих как въздъхна раздразнено. Добре. Но утре си спомни това като нещо повече от сън. Изпращам ти момчето. Пребиха го лошо и ако градската стража не се била озовала случайно на мястото и да ги подгони, сигурно щяха да са го убили. Но е достатъчно добре, за да язди, или ще бъде до два-три дни. Мисля, че най-добрият ход е да го пратя далече от Бъкип колкото може по-скоро.

Пометената от вятъра зимна гора бе изчезнала. Отворих очи. По ръцете и ризата ми все още имаше миризма на пушек и горяща плът. Би трябвало да се измия. И да си намеря нощница, вместо да спя с дрехите. Бях твърде уморен обаче, твърде уморен от всичко, за да направя каквото и да е както трябва. Ако ти бях донасял така, когато бях на дванайсет, щеше да ме наречеш идиот и да ме удариш с нещо.

Сигурно си прав. Но се опитвам да те достигна от часове. Какво те накара да вдигнеш стените си толкова здраво? Започнах да мисля, че си послушал съвета ми и се запечатваш срещу Умението, когато спиш.

Май трябва да го правя. Дори не бях усетил, че съм вдигнал стените си, но изведнъж разбрах кога го бях направил. Пазенето на стените вдигнати в близост до Пчеличка беше навик, но винаги бях оставял процеп за съзнателно боравене с Умението. Предполагам, че беше стар инстинкт да ги вдигам до пълно съпротивление. По време на убийство. Не бях искал да рискувам някой да види това. Отпускането в сън вероятно ги бе снишило. Казах му една полуистина. Бях залисан с Шън. Тя вярва в призраци и помисли, че я тормози някакво нещастно дете от миналото ѝ. Явно е взело отровата, която е била предназначена за нея. Вината не е нейна, но когато чуе странен шум нощем, е трудно да я убедиш в това.

Тя добре ли е? В Умението му прокънтя тревога.

Много по-добре от пребития младеж, който и да е той.

Фицбдителен. Кого другиго бих могъл да ти пращам, за да го спасиш да не го убият?

Не знам. Всеки, когото ти хрумне да ми пратиш, подозирам. Умората ме правеше сприхав. И къс по къс вече осъзнавах какво означава тази новина. Скоро щях да имам още един сирак в дома си. Още една добавка към домакинството ми, която щеше да се плете в краката ми години вместо дни или месеци. Още една стая за приготвяне. Още един кон в конюшнята ми, още едно място на масата ми, още една особа, която да ми говори, когато искам да ме оставят на мира. Помъчих се да намеря в себе си малко съчувствие към горкото копеле. Значи незаконните му братя са дошли в двора и майка му иска да разкара копелето на баща им?

Не точно. Тя, изглежда, е жена, която планира нещата предварително. Момчетата ѝ няма да дойдат в двора до следващата пролет, тъй че сметнах, че може би ще е безопасно да поостане тук още малко. Явно е решила да се отърве от него по-скоро и е достатъчно умна, за да го направи така, че хората да не помислят, че синовете ѝ са замесени. Мъжете, които е пратила по него, бяха обикновени побойници от град Бъкип. Причакали са го пред една кръчма.

Сигурен ли си тогава, че не е било случаен обир?

Сигурен съм. Побоят е бил доста истински и доста жесток. Паднал е и лесно са можели да му вземат кесията и да избягат. Продължили са, след като са го свалили, след като не е могъл да се бори повече. Това е лично, Фиц.

В гласа му се прокрадна студ. Лично. Дамата го беше направила лично с опита си да убие момче, поставено под закрилата на лорд Сенч. Щеше да има някакви последици за нея, не се съмнявах. Не попитах какви ще са, нито кой ще го извърши. Щеше ли да влезе в спалнята си и да я завари претършувана и най-скъпоценните ѝ накити откраднати? Или щеше да е по-жестоко? Подозирах, че щеше да ѝ се наложи да пази синовете си изкъсо, иначе можеше да разбере какво е да имаш някого под своя закрила и той да бъде пребит тежко. Сенч можеше да е адски студен. Аз не можех. Тази нощ беше върнала цялото ми отвращение към убийството. Наречете го възмездие или справедливост; както и да се нарече, не го исках повече. Никога вече.

Късче искрено съчувствие към Фицбдителен обзе душата ми. Пребит толкова, че да не може да се съпротивлява. Не ми харесваше да мисля за това; имах твърде много спомени за подобни ситуации. Придружава ли го някой? Да се погрижи да стигне тук невредим?

Още не е тръгнал. Скрил съм го. А когато го пратя, ще трябва да пътува сам. Има три дни за възстановяване, скрит от всеки, който би поискал да му навреди. Изчезнал е за други очи. Надявам се да накарам жената на баща му да повярва, че го е уплашила дотолкова, че го е принудила да избяга от замък Бъкип. Може да се задоволи с това. Но трябва да го задържа, защото може да е оставила хора да наблюдават за него.

А ако не се откаже бързо? Ако има наблюдатели и го проследят?

Първо ще трябва да го намери. А тези, които прати да търсят, като нищо може да намерят нещо съвсем друго. Пауза в мислите му и тихо, доволно котешко мъркане.

Довърших вместо него. А и да открие къде си го изпратил, все пак ще трябва да мине покрай мен.

Именно. Толкова много задоволство. Бях толкова уморен, че дори тръпката на гордост, която изпитах от неговата увереност в мен, беше дразнеща. Сигурен ли си, че не си надценил способността ми да се погрижа за тези изгубени агънца, които ми пращаш?

Ни най-малко. Смятам, че способността ти отстъпва само на моята.

Премълчах, че Шън едва не е била отровена, а Фицбдителен е жестоко пребит под опеката на Сенч. Отстъпвала само на неговата. Да бе. Прозях се толкова широко, че челюстта ми изпука. Помъчих се да задържа ума си върху това, което ми казваше. А какво мисли лорд Бдителен за това, че неговата лейди се опитва да премахне най-големия му незаконен син?

Последва съвсем кратко колебание. Този човек няма никаква чест. Не е привързан към младежа, както той всъщност заслужава. Би бил облекчен, мисля. Ако наистина знае за заговорниченето на жена си. Ако не, смятам да се погрижа да бъде напълно осведомен. Ще бъде накаран да се погрижи за безопасността на момчето, преди да съм приключил с някого от двамата.

Така. Сенч държеше този край на ситуацията здраво. Поне не го беше прехвърлил в моята област на отговорност. Ще те уведомя, когато стигне тук. А сега трябва да спя.

Фиц. Добре ли си? Умението предава чувство точно толкова добре, колкото и мисъл, когато човек е невнимателен. Усетих искрена загриженост. Той четеше болката ми.

Избутах го леко от ума си. Не исках да отговоря на въпроса. Категорично не бях добре и той беше последният човек, с когото желаех да обсъждам това. Много съм уморен. Домашни гости. Домашни ремонти. И не е времето на годината, когато би трябвало да правя тези ремонти. Трябваше да съм ги направил още през лятото.

Е, да, това ще те научи да не отлагаш нещата. А малката? Тя как се приспособява?

Пчеличка е добре, Сенч. Съвсем добре. А аз ще спя. Сега.

Изтласках го твърдо от ума си и вдигнах стените си.

Нямаше връщане към съня и целият покой беше избягал. Гледах сенките от огъня по тавана на стаята. Опитах се да помисля за Моли, без тъгата, но тази рана все още беше твърде прясна. Отказах да мисля за пратеничката или да гадая повече за посланието ѝ.

Но отказът да мислиш за нещо само го връща още по-силно в ума. Помислих за Шута. Опитах се да се престоря, че не съм му ядосан, че беше пратил толкова неясно послание. Не можах, тъй че спрях да мисля за него.

Превъртях се настрани и погледнах малкото си момиче. Косата ѝ беше щръкнала във всички посоки. Беше се свила на кълбо като спящо кутре. Одеялото се беше смъкнало от нея и можех да видя, че дори пръстите на крачетата ѝ са се свили. Спящо дребосъче, надяващо се да остане скрито. О, мъничката ми! Толкова мъничка, но не толкова малка, колкото мислеха всички. Особено след тази нощ. Аз ѝ го бях причинил. Без да помисля, я бях направил своя съучастничка. Точно както Сенч бе направил с мен. След години щях ли да се пресягам към нея както Сенч правеше с мен? Дали повтарях поредния цикъл, отглеждайки чирачка на убиец? Беше ли това единственият вид бащинство, което знаех как да правя?

Шутът винаги беше твърдял, че времето се движи в един голям цикъл, но западащ, в който на всяко обръщане човечеството повтаря грешки, като ги прави още по-тежки. Беше вярвал, че може да ме използва като свой Катализатор, за да вкара това огромно колело в по-добър коловоз. Беше имал видения за различни видове бъдеще и от всички тях беше успял да види, че има едно бъдеще, в което аз оцелявам и заедно променяме света.

Отново се бях върнал на мислите за Шута. Въртях се и се въртях, и накрая станах. Разпалих огъня, затъкнах одеялото по-плътно около Пчеличка и после излязох от стаята безшумно като промъкващ се убиец. Удивително колко умел бях станал в тази дарба.

Тръгнах през Върбов лес с няколко запалени свещи в ръка. Проверих свършената дотук работа в Жълтия апартамент и за пореден път се зачудих колко нагъл може да е човек, който ще дойде като отчаян гост в нечий дом и след това ще се оплаква безкрайно от подслона, който са му предложили. Но тези стаи поне трябваше да ѝ харесат. По-рано през деня в камината бяха разпалили огън от ябълково дърво и кедър, за да освежи стаята. Ароматът се бе задържал. На светлината на свещите жълтите стени грееха с топъл златист цвят. Когато освежените гоблени се върнеха до леглото и пердетата се окачаха отново, щеше да е уютно кътче за всяка млада жена. Затворих дървената врата зад себе си, успокоен, че поне това трябва да е наред утре. Днес, поправих се. Утрото бе на един прекъснат сън разстояние. След Жълтия апартамент беше Зеленият апартамент. Не можех да си спомня кога за последен път бях влизал в тези стаи. Отворих вратата и погледнах в сумрака. Покритите с чаршафи мебели лъхнаха прах. Спуснати кепенци на прозорците. Камината беше изметена и стояла студена с години. Рамката на леглото бе гола като скелет, паната и завесите — прибрани в кедров скрин до него. Въздухът беше застоял, но не видях изпражнения от гризачи. Щях да накарам слугите да го направят обитаем на другия ден. Докато Фицбдителен пристигне, стаите щяха да са достатъчно затоплени. Не беше толкова просторен като Жълтия апартамент. Имаше малък кабинет до спалнята и стаичка за слуга до него. Зачудих се дали ще му трябва слуга. Трябваше ли да му осигуря? Толкова много не знаех какво е да имаш писар. Щях да попитам Ревъл. Може би той щеше да знае. Но да, тези стаи щяха да са за Фицбдителен. Още един проблем решен.

След това бяха стаите на Пчеличка и тук намерих задача, която трябваше да изпълня. Утре трябваше да се престоря на ядосан заради паразити и да настоя постелята ѝ да бъде изгорена и стаята почистена и изтъркана. Това означаваше, че тази нощ трябваше да преместя скъпоценните вещи на Пчеличка и да ги опазя от прекалено щателното прочистване. Имаше свещи да се съберат, и подскачащия ѝ клоун, и пумпала, и други малки вещи, които смятах, че може да са ценни за нея. Взех ги и ги скрих в моята спалня, в сандъка, който се заключваше.

Без никаква друга причина, освен че не можех да спя, слязох до кухнята. Кухните във Върбов лес бяха по-малки и далеч не толкова оживени като в замъка Бъкип, но миризмите на бухнало тесто и супа в големия покрит казан, който леко къкреше в дъното на огнището, ми подействаха утешително. Отвих последния останал от предната седмица хляб и си отрязах резен, после отидох до килера за сирене. Напълних си и глинена халба ейл и седнах. Кухнята беше може би най-топлото помещение във Върбов лес. Голямата камина в ъгъла никога не изстиваше и топлината от пещта в другата стена никога не напускаше напълно помещението. Ядох и пих, и се опитах да си спомня кухните и готвачите, които бях познавал.

След това се предадох. Сгънах ръце на масата, отпуснах главата си на тях и се загледах в огъня. Защо, Шуте? Защо, след всички тези празни години? Защо не дойде лично… В опасност ли беше, както бе намекнала пратеничката? И ако беше, защо не бе изпратил карта с указания как да го намеря? Мислеше ли, че няма да отида да му помогна?

Събудих се от тупане, което вибрираше в черепа ми. Нътмег беше взела огромна топка тесто и я премесваше. Вдигаше единия край, сгъваше тестото и след това го удряше енергично с длани. Поех си дълбоко дъх и се изправих. За миг отново се почувствах като момче, гледащо предутринната дейност в голямата кухня на Бъкип. Но не — бях във Върбов лес и вместо тълпа от работници бяха само шест. Тавия се обърна, както разбъркваше сутрешната каша, погледна ме и повдигна вежда.

— Ейлът малко по-силен ли се оказа, отколкото очаквахте?

— Не можах да заспя. Слязох тук. А после май все пак съм заспал.

Тя кимна и след това почтително, но твърдо ме уведоми:

— Пречите ни.

Кимнах в отговор.

— Ще се преместя. — Станах и потиснах прозявката си. — Толкова хубаво мирише тук — казах и двете ме дариха с усмивките си.

Тавия заговори:

— Още по-добре ще мирише, когато се поднесе на масата. Лейди Шън като че ли беше малко разочарована от недодяланите ни усилия вчера, тъй че казах на помощниците, че днес трябва да блестим. Ако благоволите, сър.

— Да блестите?

— Така, че нашата лейди Моли да се гордее, ако беше сред нас. Време е да вдигнем глави и да сме прилично домакинство отново. Ревъл беше започнал да се гризе от това как са започнали да пропадат нещата. Тъй че всички се радваме да видим, че проявявате повечко интерес към къщата, сър. И е добре да има повече народ тук, да работят и да живеят. Връща се отново животът тук.

Животът. След смъртта на Моли. Кимнах, без да съм сигурен дали съм съгласен с нея, но за да ѝ покажа, че оценявам думите ѝ. В отговор тя ми кимна твърдо, подчертавайки, че е права.

— Една прилична закуска няма да е готова до около час, сър, но мога да ви донеса чай, ако желаете.

— Наистина желая — отвърнах и се оставих да ме разкарат от кухнята. Гърбът ме болеше и главата ме болеше, и все още миришех на пушек. Потърках лицето си и усетих наболата четина. Една от досадите от старанието да съм гладко обръснат за дъщеря ми. Вече трябваше да се грижа всяка сутрин за лицето си. — Тавия! — подвикнах. — Може да изчакаш за чая. Ще звънна, когато съм готов.

Какъвто си бях страхливец, намерих една от кухненските слугини и я пратих да каже на иконома, че съм намерил паразити в леглото на дъщеря ми и съм изгорил постелята ѝ през нощта. Казах ѝ да му предаде да се справи с това както смята за най-добре и забързах към потилните.

Едно от нещата, които най-много ми липсваха от детинството, бяха потилните на Бъкип. Бяха целогодишно удобство, стопляха човек редовно в разгара на зимата и избиваха с потта болестта от тялото по всяко време на годината. Бяха наследство от времето на Бъкип като укрепление, с многобройни стаи и пейки. Имаше отделни кабини за стражите, склонни към буйства и свади след нощно пиене, и няколко за слугите от замъка, и отделни за благородниците.

Мъжките потилни във Върбов лес бледнееха в сравнение с тях. Имаше само едно помещение, не много по-голямо от спалнята ми, с пейки покрай стените. Голямата тухлена пещ беше в единия край на помещението, а облицованият с тухли басейн беше в центъра. Никога не вдигаше гореща пара като потилните в Бъкип, но решителен човек можеше да свърши добра работа с почистването си и тук. Всички във Върбов лес, и големи, и малки, използваха потилните. Тази сутрин вътре беше овчарят Лин с двамата си пораснали синове.

Кимнах и на тримата, без много настроение за приказки, но Лин веднага ме попита дали аз съм разпоредил изгарянето на купа храсти през нощта. Тъй че се наложи да му кажа версията за хапещи насекоми в постелята на дъщеря ми и че съм искал тя да се махне от къщата и да се изгори моментално.

Той кимна и подхвърли, че е човек, който разбира от бързо справяне с такава напаст, но видях погледите, които си размениха синовете му. Лин помълча малко, след което ме попита дали съм разрешавал на някого да лагерува в пасищата за овце. Когато му казах, че не съм, отново поклати глава.

— Е, просто са били случайни пътници, тогаз, и няма защо да се тревожим, щом вие сте запалили огъня. Тая заран открих, че най-горната дъска на една ограда е смъкната, и видях следите на поне три коня, през пасището. Никакви щети няма и нищо не е взето. Изглежда, са напуснали откъдето са дошли. Стадата бяха наред и дори не чух Паричка или другите кучета да излаят през нощта. Тъй че може би са просто хора, спрели за малко да отпочинат.

— Вдигнали са бивак там? Вън, в заснежено пасище?

Той кимна пак.

— Ще изляза по-късно да погледна.

Лин сви рамене.

— Нищо няма за гледане. Просто конски дири. Вече сложих дъската на оградата на мястото ѝ.

Зачудих се. Обикновени пътници или онези, които бяха гонили пратеничката ми? Едва ли бяха ловците. Хора, които бяха убили един пратеник и обрекли друг на ужасна смърт, едва ли щяха просто да спрат в едно пасище, докато гонят. Все пак щях да огледам дирите, но се съмнявах, че ще открия нещо повече от Лин.

20.

Следващата утрин

Има време за един убиец да убие и да изчезне. Има време за публични убийства и време за тайно убиване. За целите на урока едно убийство може да е публично и тялото да бъде оставено, за да се оправят други с него. Понякога е по-добре убийството да е дискретно и след това да се изложи тялото така, че да предизвика стъписване, да ужаси или да предупреди други. Най-трудното от всички може би е убийството, което трябва да е напълно прикрито, не просто самото убиване, но и трупът. Целта на това е понякога да се създаде несигурност или да се избегне обвинение, или да изглежда, че субектът е избягал или изоставил задълженията си.

По този начин става ясно, че само обучението на вашия убиец да убива ефикасно е недостатъчно. Трябва да се вложи способност за преценка, дисциплина и скромност, за да се създаде полезен инструмент.

„Уроци на Сингал по убийство“, превод от халкидски

Събудих се от сива светлина, нахлуваща през прозорците. Бях на дивана, където ме беше родила мама, загърната с одеяло. На обичайния стол на баща ми близо до огъня имаше друго одеяло, изрядно сгънато. Личеше, че огънят е наскоро подсилен. Лежах неподвижно и си мислех за всички неща, които бяха променили живота ми за един ден. Беше пристигнала Шън. И бледната пратеничка. Татко ми беше видял, че съм полезна, и дори интелигентна, когато му помогнах да я внесе вътре. Беше ми се доверил, че ще изпълнявам указанията му. А след това Шън го беше отвлякла с глупавите си оплаквания и бяхме изгубили шанса си с пратеничката. Когато прикрихме смъртта ѝ, бях стъписана. Но също така бях усетила, че той ме цени. Но в мига, в който Шън се беше уплашила, той ме беше оставил и ме беше забравил напълно — побягна да се оправя с истерията ѝ.

Хвърлих одеялото си на пода, надигнах се и погледнах ядосано стола на баща ми. Всеки искаше от него да се грижи за някой друг освен мен. Да се грижи за Шън и да я защити; бледното момиче искаше от него да замине да търси нечий изгубен син. Казваше ли му някой да обръща внимание на собствената си дъщеря, защото иначе няма никой друг на света, който да бди над нея? Не.

Освен може би Копривка. А тя ме мислеше за идиотче. Е, може би не идиотче и може би вината беше моя, след като никога не ѝ позволявах да разбере какво мисля, но все пак не предвещаваше добро бъдеще за мен, ако отидех да живея с нея. Или Ридъл щеше да се върне в Бъкип и да ѝ каже, че не съм толкова слабоумна, за каквато ме мисли? Ако Ридъл се върнеше в Бъкип. Той като че ли също много държеше да защитава Шън. А Шън изглеждаше изпълнена с желание да го задържи до себе си. Намръщих се при тази мисъл. Не бях сигурна защо, но бях убедена, че Ридъл е собственост на по-голямата ми сестра. В този момент Шън се превърна не само в чужда, но и във враг.

А и липсващият ми баща не беше много по-добър.

Кипнала от гняв към всички тях, отидох в спалнята си. Не бях доволна, като я заварих пълна с хора, които търкаха стените и пода. Миришеше силно на оцет. Постелята и всички завивки бяха изчезнали от леглото за слугинята и когато се запровирах между непознатите слуги открих, че раклата ми с дрехи също е почти опразнена. Зарадвах се при мисълта, че нещата ми ще се върнат изпрани и свежи, но не и от това, че ми беше останало малко за избор. Не ми хареса и начинът, по който четирите новонаети жени и набитият мъж, който им помагаше с по-тежкото вдигане при чистенето, ме зяпнаха. Те бяха натрапниците тук, не аз!

Но ме зяпнаха и никой не предложи да ми помогне, докато се борех с тежкия капак на раклата. Задоволих се, като награбих каквото ми падна подръка. Взех дрехите с мен и се върнах в уютната стая на мама, за да съблека нощния си халат и да се преоблека.

Преоблякох се припряно, клекнала зад параваните в ъгъла. Туниката беше от лятото и вече ми беше малко къса, всъщност доста по-къса, отколкото мама щеше да ми позволи да нося. Гамашите бяха торбести на коленете и отзад. Огледах се в парченцата отразяващо стъкло, вградени в абажура на лампата. Остриганата ми коса стърчеше като стърнище в ожънато поле. Приличах повече на ратайче, отколкото приличаха ратайчетата ни. Вдишах дълбоко и отказах да мисля за изящните рокли на Шън, за гребените ѝ за косата ѝ, за пръстените и шаловете.

Новият ми червен нощен халат беше на пода. Вдигнах го и го тръснах. Събрах го в ръцете си и го помирисах. Мирисът на майка ми беше отслабнал, но още го имаше. Лично щях да го изпера и напарфюмирам с една от розовите ѝ торбички. Тръгнах да намеря баща ми.

Намерих го с Шън и Ридъл на закуска в трапезарията. Изненадах се, като видях масата подредена толкова официално. Имаше покрити блюда и два чайника на масата. Чакаше ме място за сядане, нагласено за мен. Зачудих се дали ще е така всеки ден, след като Шън вече живее с нас. Бяха почти приключили с яденето. Влязох в стаята тихо и се шмугнах на празното място.

Шън говореше някакви глупости за опазване от призраци с чаши зелен чай. Оставих я да довърши, но преди баща ми да е успял да отвори уста, му подхвърлих:

— Закусвал си без мен.

Беше ме наранило толкова дълбоко, че не се опитах да го скрия. Беше малък ритуал, който споделяхме, откакто бяхме останали сами след смъртта на мама. Каквото и да се беше случило, сутринта той ме събуждаше и закусвахме заедно.

Изглеждаше много размъкнат и уморен, въпреки че се беше обръснал и ризата му беше чиста. Но отказах да изпитам съжаление към него.

— Почти не спахме тази нощ — отвърна ми той. — Помислих, че може би ще искаш да поспиш повече.

— Трябваше да ме събудиш и да ме попиташ дали искам да дойда с теб.

— Да, май трябваше — каза татко ми тихо. Тонът му ми подсказа, че не е доволен да обсъждаме това пред Ридъл и Шън. Изведнъж съжалих за сопнатото си държане.

— Децата имат повече нужда от сън от възрастните. Всички го знаят — уведоми ме Шън услужливо. Вдигна чашата си, изгледа ме над ръба и отпи. Очите ѝ бяха като на зла котка.

Погледнах я твърдо.

— И всички знаят, че призраците са обвързани към мястото на смъртта им. Твоят Роно е там, където си го оставила. Призраците не вървят след хората.

Ако беше котка, щеше да ми изсъска. Чак оголи зъби. Но пък ако беше котка, щеше да е разбрала, че звуците в стените са просто от друга котка. Погледнах я и попитах баща си:

— Останала ли е малко храна и за мен?

Той ме погледна мълчаливо и след това звънна със звънчето. Слуга, когото не познавах, влезе бързо в стаята и баща ми му нареди да ми донесе закуска. Мисля, че Ридъл се опита да успокои нещата, понеже ме попита:

— Е, Пчеличке, какви са ти плановете за днес?

Шън присви очи, когато той ме заговори, и веднага разбрах какво искам да правя този ден. Да задържа Ридъл ангажиран, за да няма време за Шън. Вдигнах брадичка и му се усмихнах.

— Тъй като си тук, а татко ми беше толкова ангажиран с подготовката за гостенката ни и с ремонтите на къщата, че имаше малко време за мен, чудех се дали би ми показал как се язди?

Очите му се разшириха от искрено задоволство.

— С позволението на татко ти, бих се радвал!

Баща ми изглеждаше стъписан. Сърцето ми се сви. Трябваше да се досетя, че молбата ми ще нарани чувствата му. Бях се целила в Шън, но вместо това ударих баща си. Не че бях пропуснала Шън. Присвитите ѝ очи още повече ѝ придадоха вид на топната във вода котка. Баща ми заговори:

— Нали каза, че не искаш да се учиш да яздиш; че не ти харесва да седиш на гърба на друго същество и да му казваш накъде да върви.

Казала го бях, когато бях много по-малка, и все още си беше съвсем логично за мен. Но нямаше да го кажа пред Шън. Усетих как на бузите ми изби червенина.

— Що за странна идея! — възкликна Шън и се изсмя доволно.

Зяпнах баща си. Как можеше да каже това на глас пред сравнително непознат човек? Беше ли го направил нарочно, защото го бях наранила? Заговорих сковано:

— Все още чувствам, че е нечестно това, че само защото сме хора и можем да принудим животните да ни се подчиняват, трябва да го правим. Но ако ще гостувам изобщо на сестра си в замъка Бъкип, явно трябва да се науча да яздя.

Ридъл, изглежда, не усещаше теченията, вихрещи се покрай него, защото се усмихна и каза:

— Едно твое гостуване би зарадвало сестра ти повече от всичко, мисля. Особено като види колко добре говориш.

— Тя пелтечеше ли преди? Или фъфлеше? — Ако се опитваше да прикрие неприязънта си към мен, Шън се справяше доста зле.

Ридъл я погледна в упор, със строго лице, и гласът му бе мрачен.

— Просто говореше малко. Нищо повече.

— Щом Пчеличка иска да я учиш да язди, това определено ме радва — каза баща ми. — Има една кобила в конюшнята, не е пони, но е дребна. Избрах я за Пчеличка, когато беше на пет и си мислех, че може би ще я убедя да се опита да язди, но тя отказа. Сиво-кафява. С едно бяло копито.

Погледнах го, но очите му не издаваха нищо. Беше избрал кон за мен преди толкова години, а когато се гърчех и дърпах, щом се опиташе да ме сложи на седлото, се беше отказал от този план, без да ме укори. Защо беше запазил кобилата? Защото беше запазил надеждата. Не бях искала да го нараня.

— Едно бяло копито, пробвай я — казах тихо. — Съжалявам, че не я пробвах преди толкова години. Вече съм готова.

Той кимна, но не се усмихна.

— Ще съм доволен да видя, че се учиш, Пчеличке, все едно кой те учи. Но гостувания в замък Бъкип няма да има засега. Много рано тази сутрин получих известие, че новият ти наставник скоро ще тръгне на път, за да дойде при нас. Наистина би било странно, ако напусне замък Бъкип и пристигне тук, за да разбере, че ти си заминала за Бъкип.

— Новият ми наставник? Кога е било решено това? — Имах чувството, че стаята се накланя около мен.

— Преди години. — Баща ми заговори сухо — Казва се Фицбдителен. Това беше планирано от доста време. Ще пристигне до десетина дни. — Като че ли нещо го глождеше. — За него също трябва да се приготви стая.

— Фицбдителен — каза тихо Ридъл. Не погледна странно баща ми, нито повдигна вежди, но долових в гласа му утвърдителна нотка и разбрах, че дава на баща ми да разбере, че знае повече, отколкото чува. — Чух, че според лорд Бдителен по-малките му синове вече са достатъчно големи, за да дойдат в двора.

— Да, така е — потвърди баща ми. — Макар че, както ми казаха, решението е по-скоро на съпругата му, отколкото негово. Всъщност чух, че лорд Бдителен бил изненадан, като чул.

Погледът на лейди Шън прескачаше от единия към другия. Дали предполагаше, че си съобщават повече, отколкото е привилегирована да знае? В този момент това почти не ме интересуваше. Бях като в мъгла.

Спомените от бебешката ми възраст, също като спомените, докато бях в утробата на мама, са блуждаещи спомени. Съществуват, но не са закотвени към ежедневния ми живот. Само когато миризма или звук, или вкус събуди някой, той се изсипва пред ума ми. В този случай беше едно име.

Фицбдителен.

Името беше звъннало в ушите ми като камбана и изведнъж съзнанието ми се изпълни със спомен. Дойде с миризма на млякото на майка ми и огън от ябълкови цепеници и кедър, и за един дълъг миг бях отново бебе в люлка и чувах как това име се изрича със сърдит момчешки глас. Едно е да имаш смътен спомен от детството си. Съвсем друго е за съзнателния ум да постави този спомен в контекст и да го върне. Беше се промъкнал в стаята с люлката ми, когато бях бебе. Баща ми му беше попречил да ме докосне. Беше говорил за отрови. И беше заплашил да го убие, ако се приближи отново към мен.

А сега щеше да е моят наставник?

Умът ми вреше от въпроси. Новият слуга се върна в стаята и постави пред мен купа с каша, две сварени яйца и малко блюдо сварени ябълки. Щипка канела по ябълките изпълни стаята с аромат. Тавия специално ли ги беше направила за мен, или бяха за всички? Вдигнах очи. Всички ме гледаха. Бях в недоумение. Забравил ли беше баща ми името на момчето, което бе дошло до люлката ми в онази нощ? Мислеше ли, че той се е променил? Защо щеше да е мой наставник? Гребнах лъжица от ябълките и помислих, преди да попитам:

— И смяташ, че Фицбдителен ще ме учи добре?

Шън отпиваше от чая си. Чашата ѝ изтрака на чинийката. Тя погледна Ридъл и поклати глава стъписано. Със заговорнически глас, сякаш не искаше баща ми или аз да чуем, подхвърли:

— Никога не бях чувала дете да оспорва решенията на възрастен! Ако бях възразила и на един от плановете на баба ми за мен, сигурна съм, че щеше да ме напляска и да ме изгони в стаята ми.

Ловко го направи. Не можех да се защитя, без да изглежда, че съм по-разглезена и капризна, отколкото вече ме беше обрисувала. Отпих от млякото си, докато гледах татко си над ръба на чашата. Беше ядосан. Лицето му не се промени изобщо и може би, помислих си, само аз можех да различа, че е предизвикан. От Шън или от мен, зачудих се. Дори гласът му беше нормален, когато каза:

— Значи отношенията ми с Пчеличка са различни от тези, които си имала с дядо си и баба си. Винаги съм я насърчавал да мисли и да обсъжда с мен плановете ни за нея. — Отпи от чая си и добави: — Не мога да си представя, че ще я напляскам. Никога.

За миг погледът му целуна моя и сълзи опариха очите ми. Бях толкова ревнива, толкова сигурна, че е благоразположен към Шън. Но бързият му поглед ми поднесе нещо, които надхвърляше дори това, че ми е баща. Беше мой съюзник. Той остави чашата си, кимна ми учтиво и добави:

— От доста години лорд Сенч специално подготвяше Фицбдителен да бъде твой наставник, Пчеличке. — Смигна ми така, че никой друг не го видя. — Пробвай го.

— Добре — обещах му. Постарах се и успях да се усмихна. — Толкова възбуждащо ще е да уча нови неща.

— Много се радвам да чуя, че казваш това — отвърна той и почти усетих топлината на мислите, които ми изпрати.

Шън ме изпревари.

— Пратеникът, съобщил за идването му, е пристигнал снощи? От лорд Сенч? Но аз не чух нищо, а ви уверявам, не бях заспала. Всъщност изобщо не можах да спя. Пратеникът каза ли нещо за мен? Има ли вест за мен от лорд Сенч?

— Пратеникът не вдигна шум и съобщението беше само за учителя — каза баща ми.

Думите му казваха едно, но тонът му подчертаваше, че това не е нейна работа. Колкото до мен, разбрах, че лорд Сенч му е изпратил сведението чрез Умението. Наистина, татко ми беше имал много натоварена нощ и имаше всякакво оправдание да изглежда изтощен. Помъчих се усмивката ми да не изглежда самодоволна, щом осъзнах, че знам нещо, което Шън не знае. И това нещо беше, че татко ми и лорд Сенч споделят магията на Умението.

Това ме удовлетвори и реших засега да не задавам повече въпроси. Насочих вниманието си към храната и заслушах какво си говорят Ридъл и баща ми. Шън ги прекъсваше с въпроси, свързани само с нея. Работниците щяха да се върнат към обед и да продължат обновяването на имението. Шън се надяваше, че нямало да тропат много — не обичала шум. Татко ми беше уведомил Ревъл, че трябва да подготви стаите за Фицбдителен. Шън попита кои стаи ще му дадат. Изникна темата за дървениците и Шън се ужаси и настоя да ѝ се дадат съвсем нови постеля и завивки. Баща ми я увери, че новите завивки ще са част от обновяването на Жълтия апартамент. Тя попита трябва ли Жълтия апартамент непременно да остане жълт, защото много по-предпочитала бледомораво или лавандулово.

Това ме накара да вдигна очи. Видях как баща ми и Ридъл се спогледаха втрещени. Баща ми смръщи чело и каза:

— Жълтия апартамент винаги е бил Жълтия апартамент.

Това обясняваше всичко.

— Има Морав апартамент в другия край на онова крило, ако си спомням добре — вметна Ридъл.

— Доста далече ще е от останалата част на домакинството, но ако го искаш… — почна баща ми.

Помъчих се да прикрия усмивката си. Дояждах изстиващата каша, когато Шън възрази:

— Но гледката от онези прозорци наистина ми харесва. Не може ли просто да се боядисат стените на стаите ми и да се подменят паната с по-успокояващ цвят? Само защото винаги е бил Жълтият апартамент не означава, че трябва да остане такъв.

— Но… той е Жълтия апартамент…

Баща ми явно бе изумен от неспособността на Шън да проумее това, докато тя му набиваше в главата да разбере, че жълтото може да се пребоядиса в бледомораво. Докато бяха разсеяни, се измъкнах от масата. Мисля, че татко ми и Ридъл съвсем периферно забелязаха, че се махам. Но никой от двамата не ме спря.

Спалнята ми беше толкова гола, че можеше да си я боядисам в какъвто си ща цвят и да не се притеснявам за мебели, пана или черги. Нещо, предназначено да убива дървеници и разни други гадинки, тлееше в камината и изпускаше гъст дим. Дървените рамки на леглата бяха останали. Раклите ми за дрехи бяха изнесени в коридора. Отворих ги и зарових за по-топло облекло, преди да изляза навън.

Дъждът беше спрял и духаше вятър, топъл за това време на годината. Първо отидох до мястото, където с баща ми бяхме запалили големия огън. Беше изгорял напълно: само бяла пепел имаше в центъра на кръг от полуизгорели пръчки и клони. Взех една пръчка и разбърках бялата пепел. Под нея черни въглени отвориха червени искрящи очи към мен, щом ги събудих. Не видях парчета от кости, нито закръгленото от череп, които бях очаквала да намеря. Зачудих се дали баща ми е идвал тук преди мен, на разсъмване. Сритах краищата на клоните към центъра и зачаках. Започна да се вдига тънка струя дим и по едно време огънят се разпали отново. Стоях, гледах го как гори и си спомних всичко, което беше казала странната ни гостенка, и се зачудих дали татко ми ще действа според казаното, или ще го забрави, след като нея вече я нямаше. Имало значи предсказание за неочакван син. И някой, някога, бе повярвал, че баща ми изпълнявал това предсказание. Явно все още не знаех пълната му история. Зачудих се дали мога да си позволя повечко дързост, да открадна писанията му и да ги прочета, докато той е затънал в грижи по ремонтите на Върбов лес. Реших, че трябва да го направя.

На връщане към къщата минах покрай кошарите за овце. На една покрита с лишеи скала в средата на окосеното пасище мършаво черно коте стоеше изгърбено и гледаше в по-гъстата трева. Имаше две бели лапички, доколкото можех да видя, и беше с извита опашка. Беше излязло на лов. Спрях и го загледах мълчаливо. Видях как мускулите му се напрегнаха, а след това, като стрела, пусната от лък, то се хвърли върху нещо в тревата. Удари го силно с двете си предни лапи и после заби напред с глава, за да убие жертвата си с бърза захапка. След това ме погледна и изведнъж разбрах, че е усещало вниманието ми през цялото време. Тъмносива мишка висеше отпусната в челюстите му.

— Знам къде има много мишки, затлъстели от сирене и наденици — казах му.

То ме погледна мълчаливо, сякаш обмисляше думите ми, а след това се обърна и побягна с плячката си. Наистина беше пораснало бързо.

С котките е така. Научи ли се котарак да ловува, може сам да вземе каквото му трябва. Тогава животът си е негов.

Мисълта дойде в ума ми толкова ясно, че почти повярвах, че е моя.

— Трябва ми ловец като теб! — извиках след него. То не спря.

Погледах след него и си помислих, че моите нужди не означават много за никого, освен за мен самата. Каквото ми беше нужно, трябваше да си го придобия сама.

21.

Търсене на сина

Първата задача, с която една дама трябва да се заеме в новия си дом, е да внуши респект към себе си. Това може да се окаже по-трудно, отколкото може да очаква човек, особено ако се премества в ново жилище след брак и майката на съпруга ѝ все още е господарката на домакинството. Но колкото и изненадващо да изглежда, още по-трудно би могло да се окаже за дамата, която поема в ръцете си жилището на своя съпруг, бивш бекяр, след брака. В случай когато слугите са привикнали да има само господар на къщата, за новата дама може да се окаже трудно да наложи власт или дори да си спечели респект от по-горния ешелон слуги. С икономите и готвачите е пословично трудно да се справи човек в това отношение. Новата господарка на къщата бързо ще се умори да слуша: „Но така се е правело винаги тук.“ Дори още по-лошо е, когато някой слуга каже: „Господарят предпочита да се прави така.“ Ако не се заеме веднага с проблема, новата господарка на къщата ще се окаже удостоена със същия статут като гостуващ менестрел.

Често най-добрият курс е просто да се махнат старшите на персонала и да се започне на чисто със слуги по избор на дамата. Но в случаи, когато господарят е привързан към по-стари слуги, дамата трябва да бъде пряма и твърда в поемането на прекия контрол. Грешка е просто да отстъпи пред това, което ѝ се предложи първоначално. Веднага трябва да се възрази за менюто, подреждането на цветята, облеклото на персонала — с други думи, да наложите контрол над домашното си владение от момента, в който прекрачите прага.

Лейди Целестия, „Наръчник по маниери“

Намерих Ревъл вече залисан с работниците. Беше пред вратата на стаите, които щяха да са на Шън, и ги ругаеше зарад калта, която бяха домъкнали. Изчаках да приключи с тях и му споменах, че лейди Шън може би ще иска друг цвят на помещението. Би ли могло Жълтият апартамент да се боядиса така, че да я устройва?

Той ме изгледа все едно съм малоумен.

— Но тогава дъгата ще се обърка.

— Моля?

— По указ на лейди Търпение, преди години, седемте апартамента са боядисани така, че да отразяват реда на цветовете в дъгата. Затова започва с червено, после оранжево. След жълтото идва зелено, после синьо и…

— И мораво. Моравия апартамент в добро състояние ли е?

Бръчката между веждите му стана по-дълбока.

— В добро състояние, доколкото мога да го поддържам, предвид бюджета, който сте ми отпуснали.

Изгледа ме, като се мъчеше да прикрие неодобрението си за това колко малко грижи съм полагал за имението през годините.

Взех бързо решение.

— Повикайте лейди Шън. Нека тя да си избере стаите с цвета, който най я устройва. И подгответе и Зеления апартамент. Не. Чакай. Ти си прав, Ревъл. Донеси ми списък с каквото трябва да се направи за всеки от апартаментите в главната къща, за да бъдат одобрени от теб. Хайде да започнем, както трябваше да е отпреди години, да правим нещата правилно, едно след друго. А, ще имаме и друг гост, който ще остане при нас, пристига след десетина дни или по-малко. Фицбдителен ще е наставник на лейди Пчеличка. И може би на някои други деца в имението.

Това последното ми хрумна мигновено. Крал Умен винаги беше настоявал на всяко дете в Бъкип да му се предлага поне възможност да се научи да чете и смята. Не всички родители се възползваха от това предимство и много деца измолваха да ги изключат от това, но на всеки младок в замъка Бъкип се предлагаше шанс да се учи. Време беше и аз да се доближа до този завет.

Ревъл се начумери, после попита:

— Тоест трябва да се оправи и училищната стая, така ли, сър? И съседните за писаря?

Училищна стая. Изведнъж си спомних, че Върбов лес има такава. Ранното ми образование беше преминало до една от по-малките камини в Голямата зала на Бъкип. А момчетата на Моли бях заварил с добра основа в четенето и смятането. Учили се бяха и от градинаря, овощаря, овчаря… Никога не бях настоявал да усвоят друг език, а знанието им по история и география на Шестте херцогства им беше предадено по време на дълги разговори вечер или от песни на менестрели по празниците. Бях ли немарлив в образованието на синовете на Бърич? Нито Моли, нито някое от момчетата бяха молили някога да осигуря повече от това. Жегна ме угризение.

— Сър? — Въпросът на Ревъл ме върна в настоящето. Зяпнах го, зачуден какво бяхме обсъждали.

Той повтори:

— Класната стая, холдър Беджърлок. Тя е дело на лейди Търпение. Преди много години, когато все още се надявала да има свои бебета, които да отраснат тук. Има класна стая. Стая специално за учене на деца. — Каза го така, сякаш такова понятие може да не ми е ясно.

Разбира се.

— Разбира се, Ревъл. Освежете класната стая и стаите за писаря и ми направи списък на други по-сериозни ремонти, които може да се наложат. А, да. И списък на децата, които биха желали да се научат на четмо и писмо.

В очите на Ревъл се таеше решимостта на мъченик.

— Има ли още нещо, сър?

Предадох се.

— Това е всичко, за което мога да се сетя засега. Ако ти хрумне още нещо, поднеси го на вниманието ми.

— Разбира се, сър — съгласи се той и почти успях да чуя мисълта му: „Това трябваше да се направи много отдавна.“

Вечерта, когато работниците си заминаха и Пчеличка отново спеше в стаята за шиене на Моли, потърсих с Умението по-голямата си дъщеря. Готвех се да си лягам, отзова се Копривка на питащото ми докосване.

Не съобразих, че е късно, извиних се. Исках да те уведомя за последните си обновления във Върбов лес. Смятам, че са нужни, както и Ревъл, но се боя, че ще изядат резервите, които бях заделил от прихода.

Усетих въздишката ѝ. Ох, престани с формалностите. Ти не си управителят, който ми докладва. И двамата знаем, че по всякакво право Върбов лес би трябвало да е твой. Настояването ти, че имението е мое и че трябва да оправдаваш всяко свое действие, ми дотяга.

Но то е твое наследство…

И наранява чувствата ми. Наистина ли смяташ, че бих възразила на това, което може да направиш там, за да е добре за Пчеличка? Или за теб? Знам, че не мислиш, че съм егоистична. Така че престани, моля те. Прави каквото трябва да се прави, та имението да се поддържа в добро състояние, и харчи приходите от земите както трябва да се харчат. Или както би искал да се харчат. Пауза. Знаеш ли, че Фицбдителен скоро ще тръгне към вас?

Уведомиха ме, да. Опитах се да скрия от нея резервите си по тази договорка.

Ами, не смятам, че вече може да пътува. Настоях Сенч да го подържи на скрито известно време. Като пристигне, трябва да имаш лечител, който да се погрижи за него. Инатлив младок е, ще настоява, че е съвсем добре. Така че бъди настойчив. Пребиха го лошо, много лошо. Смятам, че Сенч най-сетне ще го отпрати с надеждата да го опази. Трябваше да го прати при теб преди години. Казвала съм му го многократно. Трябваше да постави интересите на момчето над склонността си да го задържи близо до себе си.

Ще се постарая да се погрижат добре за него. Мислех да го сложа в Зеления апартамент, но после Ревъл ми каза, че Търпение е направила класна стая в Източното крило и до нея има стаи за живеене на учителя.

Нима? О, да, спомням си я. Много са занемарени, нали? Но би трябвало да устроят Лант добре. Той обича уединението. И като че ли още повече стана такъв след побоя.

„Физическото насилие обикновено го причинява на човек“, помислих си. Не беше нещо, което да споделя с Копривка. Но добре си спомнях какво ми бяха причинили изтезанията на Славен и колко затворен в себе си беше Шутът след жестоките домогвания на Бледата жена. Живеем в телата си. Едно покушение над тази външна крепост на ума оставя белези, които може да не си личат, но никога не се изцеряват. Щях да му дам уединение. А ако решеше да говори, думите му щяха да останат съхранени при мен.

Още ли си буден? Копривка беше ядосана, че може да наруша отдиха ѝ, а след това да задремя.

Да. Просто размислях как ще устроя Фицбдителен.

Отнасяй се внимателно с него.

Държиш на него, нали? Отново имах впечатлението, че е по-важен, отколкото ме беше осведомил Сенч.

Да. Отнасяй се добре с него и го накарай да се почувства добре дошъл. Каквото и да беше, Копривка също нямаше да го издаде на мен. Сега ще спя, уведоми ме тя. Не всички сме нощни вълци, Том. Някои от нас предпочитат да спят.

Лека нощ тогава, скъпа.

Лека нощ.

И си отиде. Стопи се от ума ми като ухание, издухано от стая от капризен лъх.

Не беше единствената ми дъщеря, ловка в това да ме избягва. През следващите няколко дни Пчеличка винаги успяваше да напусне стаята тъкмо преди да вляза. Виждах я на храна, но беше станала отново мълчалива, докато Шън бърбореше като кокошка, която току-що е снесла яйце и иска целият кокошарник да знае за това. След много колебание беше избрала за свое обиталище Моравия апартамент и го наричаше „Лавандуловите покои“. Но дори да бях помислил, че това ще ми даде отдих от постоянните ѝ претенции и оплаквания, тази идея скоро ми беше избита от главата. Тя реши, че десенът на пердетата бил „твърде досаден“ и че спалните гоблени били избелели. Огледалото се оказа „неравно и прекалено малко, за да върши работа“. Свещниците не минаваха: искаше лампи за тоалетната си маса. Не смеех да я прехвърля директно на Ревъл, защото се боях, че той не само ще отстъпи пред исканията ѝ, но и ще ги допълни. Сериозното лице на Ридъл и весело искрящите му очи ме убедиха, че напълно е заслужил компромиса ми, който се изразяваше в това да го пратя — с Шън и кредитно писмо — до големия пазар в Езерен край, пътуване, в което щеше да им се наложи да преспят в тамошния хан и това да ми даде поне една вечер мир. Веднага щом чу за поръчката им, Ревъл ми даде списък с необходими вещи, толкова голям, че се разпоредих да ги придружи фургон. Тавия беше следващата — оплака се от нащърбени чинии и изтъркани ножове. Списъкът ѝ беше добавен, а след това и аз се сетих за няколко свои неща, които трябваше да се подменят. Най-сетне тръгнаха с два фургона. Ридъл вече не се усмихваше. Аз — да. Прецених, че добавените списъци ми дават поне още един ден, а може би и два, преди да се върнат.

Освен поръчките за Шън и Ревъл дадох една своя на Ридъл. По пътя трябваше да слуша за всякаква вест за странници, търсещи едно бледолико момиче като онова, което ни беше посетило. Казах му, че съм много любопитен защо е избягала толкова внезапно. Че искам да разбера от какво се е страхувала и дали тези, които я издирват, не трябва на свой ред да бъдат заловени от Кралската стража. Знам, че Ридъл подозираше, че в тази история има повече, отколкото му се казва, но пък това щеше да го пришпори да търси новини още по-усилено. А Шън нямаше да е под покрива ми поне за два-три дни. Облекчението, което изпитах, ме изненада.

Нямаше да принуждавам Пчеличка да е близо до мен. Може би след онова, което беше видяла онази нощ, имаше нужда от малко усамотение. Но тихомълком и от разстояние се осведомих къде ходи и какво прави. Прекарваше много време в скривалището си и скоро открих що за писания чете. Бях ужасѐн колкото от невниманието си, толкова и от онова, което навярно беше научила за мен. Е, вината си беше лично моя и знаех добре как да се справя с това. Точно както Сенч се беше справил, когато откри, че не ограничавам четенето си до онова, което слага пред мен.

През следващите няколко дни затънах в работа. Ревъл не можеше да я свърши цялата. Беше добър в разпределянето на задачи, човек, който може да намери подходящите хора, да ги наеме и да им каже какво иска да се направи. Но не беше най-добрият човек, който да се погрижи една работа да бъде свършена както трябва. Бърич ме беше научил на тънкото изкуство да минавам покрай безделници и да ги мотивирам само с един поглед и не се поколебах да го приложа. Не можех да претендирам, че имам добри познания в зидарството или в дърводелството, но можех да засека работници, които само се преструват, че работят. Също така гледах с възхищение, когато такъв майстор зидар като Мравка се стараеше да свърши работата си по най-добрия начин, без да бърза.

В добавка към всичките ремонти и чистене ежедневната работа на имението не спираше. Усещах, че Пчеличка ме отбягва, но не можех да я обвиня. Имаше много неща, които да премисли, както и аз. А може би аз също така я отбягвах, надявайки се, че не съм сложил твърде много на крехките ѝ рамене. Ако я повиках при мен и седнехме да го обсъдим, щеше ли това да придобие тежест и важност в ума ѝ? Можех ли да бъда честен в отговорите си на въпросите, които щеше да зададе? През онези дни изтласках от ума си мислите за поръчката на пратеничката, като си казах, че щом неочакваният син на Шута е останал скрит толкова много години, то още няколко дни няма да са от значение. Бях прескочил до пасището за овце и бях огледал стапящите се конски дири в снега. Лин беше прав. Три коня бяха дошли и си бяха отишли същата нощ, в която бях изгорил тялото на пратеничката. Намерих и човешки стъпки, колкото да разбера, че някой поне е слязъл от коня да се разтъпче. Нямаше никаква следа от лагерен огън или от по-дълго оставане в района. Застанах до следите и погледнах към Върбов лес. Малко от къщата можеше да се види оттук: градинските зидове и дърветата я скриваха от поглед. Но пък сигурно бяха видели кладата. Вероятно бяха стояли тук и ни бяха наблюдавали с Пчеличка, докато изгаряхме вързопа с постелята. И с трупа. Повече от това нямаше как да са видели. Това беше всичко, което теренът можеше да ми каже, и го разкарах от ума си като безполезна информация. Пътници или бракониери, или минаващи крадци, може би.

Или пък бяха преследвачите на пратеничката? Спомних си какво ми беше казала за тях и реших, че не са. Или щяха да са толкова зли, че да я гонят до вратата ми, или просто бе трябвало да се уверят, че е мъртва. Не можех да си представя, че са стояли на разстояние, гледали са мястото, където е могла да намери убежище, и след това са продължили по пътя си. Не. Съвпадение. Нищо повече. Подозирах, че може би все още се опитват да я намерят. Ако бяха някъде наоколо, Ридъл щеше да чуе за тях. Биваше го в такова слухтене.

Но реших все пак да съм нащрек, в случай че все още я търсят. И си обещах да се заема с издирването на „неочаквания син“ при първа възможност. Засега щях да подсигуря своя дом и своя неочакван повереник, преди да се заема с други задачи. По-добре всичко да е наред у дома, преди да се наложи да напусна. Плашеше ме едно пътуване до Планините през зимата, но вероятно щеше да ми се наложи да го направя. Едва ли Джофрон щеше да се отзове на каквото и да е послание от мен. Ако следата водеше натам, трябваше да отида там лично.

Нощем, преди да заспя, мисълта за странната мисия се връщаше в ума ми. Как можех да оставя Пчеличка у дома и да предприема такова издирване? Не можех. Можех ли да я взема с мен? В такава опасност? Не можех. Да я пратя на Копривка? Щеше ли наставникът да е и нещо като телохранител за нея, както беше казал Сенч? Как можеше този Лант да е годен за това? Побоят, който бе понесъл, беше лоша препоръка за способността му да защити себе си, да не говорим за детето ми.

Шън като телохранителка за Пчеличка беше направо нелепица. Тя изпитваше неприязън към дъщеря ми и се плашеше от шумове през нощта. Не беше защитник, който да избера за Пчеличка. Трябваше да намеря човек, на когото да мога да разчитам. Дотогава не можех да тръгна по задачата на Шута. И все пак не можех да я пренебрегна. Тревогата в мен се бореше с гнева: страхувах се, че старият ми приятел е в гибелна опасност, можеше всъщност вече да е мъртъв. И бях гневен затова, че ми беше изпратил такова загадъчно послание. Знаех, че предусещанията му за бъдещето вече са смътни, но със сигурност можеше да ми каже нещо за собственото си положение! Може би ако пратеничката му беше живяла по-дълго, щеше да е по-ясна. Някои нощи се укорявах, че бях действал твърде прибързано, като ѝ дадох милостива смърт. Е, безполезно беше да мисля сега за това. Опитвах се да намеря по-удобна поза в леглото, затварях очи и се укорявах и за това, което бях и не бях направил за дъщерите си. Най вече се упреквах, отново и отново, че бях позволил на Сенч да ме натовари с проблемите си. Но как можех да му откажа?

Изправих се пред необходимостта да започна поне със своята задача. Ще призная, че беше малко долно от моя страна, че изчаках до полунощ, а и отгоре, преди да потърся Сенч с Умението. Той обаче мигновено се отвори за мен и дори изрази задоволство от връзката. Това ме накара да осъзная, че не аз съм този, който често се пресяга. С това възможността да пазя тайните си ставаше по-трудна.

Искам да те помоля за една странна услуга. А още по-странното е, че трябва да откажа, засега, да ти кажа защо.

О, доста дразнещо е като начало. Помоли направо тогава. Но не ме кори, ако успея да отгатна намерението ти преди да си го споделил с мен.

Можех да усетя как седи отпуснат в стола в бърлогата си, изпружил крака към огъня. Като че ли се наслаждаваше на възможността да ме надхитри и да разгадае целта ми. Така. Нека да бъде игра за него. Щеше да зарови като язовец за тайната ми и може би междувременно щеше да разкрие други.

Очаквам да опиташ. Но засега, моля те, не настоявай да я кажа. Ето какво трябва да науча. Търся един син, роден от една от три възможни жени. Бебето вероятно е било незаконно. Много жени се омъжваха набързо, за да прикрият истинския баща на детето.

Три жени? Е, и кои са те?

Едната вероятно познаваш, втората е възможно да познаваш, а за третата едва ли си чувал.

О, става все по-добро. Добре, не обещавам, но казвай направо.

Сигурно си спомняш Ловкинята Лоръл, която ни помогна в затруднението на Предан с Пъстрите. След това беше много услужлива в справянето ни със Старата кръв.

Последва кратко мълчание. Блокирал ли ме беше от нещо? След това отговори въодушевено: Разбира се, че помня Лоръл!

Знаеш ли дали е омъжена? Да е имала деца?

Отново малка празнота, сякаш се колебаеше. Със сигурност мога да го науча. Следващата?

Гарета. Беше градинарка, когато отраствах в Бъкип. И още работеше в градините, когато живеех в Бъкип като човек на лорд Златен.

Изобщо не съм чувал това име, но ще е съвсем лесно да намеря някой, който го е чувал и който ще знае какво е станало с нея. А третата?

Беше като катерица, събираща орехи, толкова нетърпелив за следващото, че тъпчеше фактите в ума си, без да се опита да ги осмисли, просто искаше да изтръгне всяко късче информация от мен. Знаеше, че скоро ще хване общата нишка. Добре, толкова по-сладко щеше да е за него, ако се наложеше да поработи за това. Поколебах се за третата жена. Всяко дете, което можеше да е родила на Шута, щеше вече да е възрастен мъж. Но трябваше да обмисля всяка възможност.

Джофрон. Живееше в Планинското кралство и помогна в лечението ми, когато бях тежко ранен. Тя е резбарка, прави чудесни шкафове и играчки. Знам, че има син, защото се запознах с внук ѝ, но трябва да знам кой е синът ѝ и кога се е родил. Бих искал да имам физическото му описание.

Спомням си Джофрон. Сенч не скри, че е изненадан от въпроса ми. Е, това беше преди години и доста далече оттук, но не е невъзможно да поразпитам. Имам хора в Джаампе.

Сигурен съм, че имаш. Имаш хора навсякъде, включително тук във Върбов лес. Колкото го обвиних, толкова го и похвалих.

Може и така да е. И знаеш добре колко полезна може да е една хубаво разпростряна мрежа от бързи очи и остри уши. Тъй. Джофрон, Гарета и Ловкинята. И търсиш дете. Момче или момиче?

Момче. Но такова, което като нищо би могло вече отдавна да е минало детството. В случая с Джофрон синът ѝ е поне на трийсет и шест. Мисля. Можех ли да съм сигурен, че Шутът не я беше навестявал оттогава? Можех ли да съм сигурен в каквото и да било? Каквото и да е дете, на каквато и да е възраст, което някоя от тях да е родила. Ако можеш да ми намериш тази информация, ще я сортирам сам и ще съм ти задължен.

Определено ще си, гарантира ми той и прекъсна връзката, преди да съм успял да кажа или да попитам още нещо.

Задържах се в потока на Умението, като си позволих да усетя съблазънта му. Младежи, които се обучават в Умението, биват предупреждавани строго за опасността от пристрастяване. Усещането е трудно за описание. Чувствах се напълно в Умението. Не самотен. Дори в разгара на най-дълбоката възможна любов човек се чувства отделен от партньора си, отделен от кожа дори когато сме съединени в акта, който прави от две души една. Само в Умението съм изпитвал онова усещане за единение с целия свят. Откакто Моли беше умряла, бях по-самотен от всякога. Тъй че се изкусих, като оставих онази пълнота да ме залее, смятах просто да се отпусна и да стана едно с по-голямото цяло. Не част, съчетана с други части; не. В Умението всички граници се разтварят, всяко усещане за себе си като за индивид заглъхва.

На повърхността на Умението човек може да се понесе и да чуе нишки от живота на други. Много хора притежават скромна дарба за Умение, недостатъчно, за да я прилагат активно, но достатъчно, за да се пресегнат неволно към света. Чух майка да мисли за сина си, заминал по море и неизпратил вест от половин година. Надяваше се, че е добре, и сърцето ѝ се пресегна към него да го потърси, без да го осъзнае. Младеж, комуто предстоеше венчавка, но мислеше за едно момиче, което бе познавал, когато бе едва възмъжал. Беше мислил, че може би тя ще е любовта на живота му, но се бяха разделили и сега имаше друга любима, която ценеше. На другия ден щяха да се венчаят. Но се чудеше за онова друго момиче, преди толкова много време, и докато размишляваше за радостта, която ще му донесе утрешният ден, мислите му се пресягаха към онази друга изгубена любов. Носех се в потока, посветен в копнежа на десетки, пресягащи се след изгубена любов. Имаше много, които отпращаха търсеща мисъл. Някои бленуваха за обич и цялост, но имаше такива, които мечтаеха за мъст и желаеха зло на други, докато самите те живееха в престъпление и грях.

Не. Не исках нищо от това. Потънах по-дълбоко в по-силното течение, където всички такива пресягания се сливаха в едно необятно цяло. Понякога мислех, че това е родното място на сънищата и интуицията. В други моменти го мислех за хранилище на всички хора, които са си отишли преди нас и може би дори на онези, които ще дойдат след нас. Място, където скърбите и радостите са равни, където живот и смърт са просто шевовете на всяка страна на едно покривало. Беше вълшебното питие на забравата.

Понесох се там, без да се оставя да бъда напълно разнищен. Не можех да си позволя да се предам, но можех да си мисля, че се предавам и колко чудесно ще е усещането. Нямаше да има никаква загуба, никакви задачи, никаква самота, никаква болка. Онези, които оставех след себе си, щяха да платят това бреме, но аз щях да съм отвъд тях и отвъд чувството на разкаяние или съжаление за тях. Помислих за Моли, почувствах болката, а после се укорих — и оставих нишка от нея да се разтвори в Умението. Болката се изцеди от мен като гной от рана, изтеглена от лекарство. Натискът намаля и…

Фиц.

Можех да пренебрегна това.

Сънуващ Вълк!

Това не можех да пренебрегна. Копривке, отвърнах. Изпитах срам, че съм уловен в самоотдаване на съблазънта. Пресягах се с Умението към Сенч.

Не! Самоизцеждаше се. Бих могла да очаквам това от първа година ученик в Умението. Не от теб обаче. Какво ти става?

Беше ме призовала с името на дъщеря ми, но това не беше Копривка Сънуващата с Умение, а Копривка Майсторката на Умението. И ми беше ядосана.

Става това, че ме боли за майка ти. Опитах се да излъча това като причина вместо като извинение за лошо поведение. Бях се отнесъл твърде много, угодил си бях твърде много. Дръпнат изкъсо, изведнъж осъзнах колко близо съм бил до предаването. И колко неизвинимо щеше да е това. Насмалко да изоставя Пчеличка, да осъдя всички, които държаха на мен, да се грижат за един жив труп, щом затъна в лигавене, безсилие и идиотизъм, докато тялото ми не умре.

Ха, възкликна Копривка. Беше проследила мислите ми безпогрешно. И какво? Да дойда във Върбов лес и да взема Пчеличка? Да те оставя да се лигавиш в някой ъгъл? ИЗОБЩО не си и помисляй, че можеш да направиш това на сестра ми и на мен!

Не бих го направил, Копривке! Не бих! Просто…

Мисълта ми се запъна.

Просто стоеше на сандък с клуп около врата? Стоеше с нож на гръкляна? Вареше хубава гъста чаша чай, пълен с отрова?

Не искам да се самоубивам, Копривке. Не. Не съм дори и помислял за това. Просто понякога съм толкова самотен… Понякога просто имам нужда да спре да ме боли.

Е, не спира. Отговорът ѝ беше безмилостно гневен. Не спира да боли. Тъй че живей с това, защото не си единственият, който изпитва болка. А последното нещо, което ѝ трябва на Пчеличка, е болката да се удвои.

Не бих направил това! Започвах да ѝ се ядосвам. Как можеше да мисли така за мен?

Лош пример за пред чираците. Не че си единственият, който се е изкушавал да се измъкне по този път.

Това ме стъписа. Студ пропълзя по гръбнака ми. Ти?

И тогава тя направи нещо. Не бях сигурен какво, но изведнъж ме запокити обратно в собственото ми тяло. Седях в стола си пред гаснещия огън. Изправих се сепнато, а след това се отпуснах отново, главата ми се въртеше и сърцето ми биеше силно, все едно ме беше захвърлила на земята. Имах благоприличието да се засрамя от себе си. Беше права. Бях залитнал на ръба, погледнал бях надолу и бях почти готов да скоча. Ако се бях поддал само за миг, щеше да е невъзвратимо. И Пчеличка щеше да понесе удара от това.

Затворих очи и скрих лице в ръцете си.

И още едно нещо!

Мила Еда, беше станала силна. Копривка се вряза в ума ми толкова мощно, че все едно беше отворила с трясък вратата и стоеше пред стола ми. Не ми даде време да реагирам.

Трябва да обръщаш повече внимание на Пчеличка. Ридъл казва, че е много самотна, оставена е без надзор, не ѝ се възлага работа и изобщо изглежда занемарена. Дрехите ѝ, косата… Казва, че ти, изглежда, обръщаш внимание на ума ѝ, но останалото… Добре. Не може да се позволи да обикаля така като улично коте. Трябва да се заемеш с нея. Би ли искал да израсне негодна за нищо и невежа? Размъкната и необучена? Трябва да бъде ангажирана — и умът, и ръцете ѝ! Казва, че лошо си преценил колко е умна и че поради това не е била възпитавана както трябва от мъничка. Пчеличка ревнува от Шън заради вниманието, което тя иска. Не ѝ давай повод за това. Тя ти е единственото дете там, Фиц. Обръщай ѝ внимание.

Добре, обещах, но тя бе изчезнала. А аз седях сам в стола и главата ме болеше от Умението, както не ми се беше случвало от много години. Чичо ми Искрен бе казал веднъж за баща ми, че да се свържеш с Умението с него е все едно да бъдеш стъпкан от кон. Бил силен с това: връхлитал в ума на брат си, изливал информацията си и напускал. Помислих си, че разбирам какво е имал предвид Искрен. Копривка бе засадила чужда мисъл в ума ми. Пчеличка да ревнува? Прекарах много време в размисъл защо по дяволите Пчеличка трябва да ревнува от Шън. Когато сметнах, че съм намерил отговора, реших да се обадя на Ревъл рано на другия ден и да поправя всичко.

22.

Настойчивост

Сигурност дойде във Върбов лес с моя подопечен. Тази лейди Шън е може би най-неприятната задача, която лорд Сенч ми е възлагал. Всеки ден изпитвам благодарност за това, че ти нямаш нищо общо с нея. Пчеличка е, както ти ме предупреди, странно малко момиче.

Не виждам никакви признаци баща ѝ да я пренебрегва. Всъщност те изглеждат изключително близки и (зацапано място). Ще наблюдавам, както ти обещах, и ще отговарям искрено какво мисля, че… (заличено от петно). Бих могъл да ти пиша толкова много, скъпа, но има малко място, та този гълъб да отнесе думите ми. А всъщност ти вече ще знаеш много от това, което бих казал.

Захвърлено писмо, получено по гълъб

Постоянното мрънкане на Шън да се променят разни неща в апартамента ѝ ангажираха и баща ми, и Ридъл. Обещаните ми уроци по езда не се реализираха. Когато се върнах от разходката си онази сутрин, Ридъл беше откарал лейди Шън до града в една двуколка, за да може да види какви платове има на пазара и да купи нови одеяла. Малко утешение беше за мен, че двуколката друсаше и подскачаше и че тя щеше да е разочарована от това, което щеше да намери. Беше успяла да отмъкне Ридъл и да го задържи за себе си. Усетих, че изпитвам ревност от това, не заради мен самата, а заради сестра ми. Знаех, че по някакъв начин Ридъл принадлежи на Копривка, и не ми харесваше да виждам, че Шън свободно разполага с времето му. И да помнеше някой, че ми бяха обещани уроци по езда, никой не го спомена. А когато Ридъл и Шън се върнаха, бяха пратени почти моментално на много по-голямо пътуване, за да купят толкова много неща, че баща ми прати с тях два фургона. Никой не помисли дори да ме попита дали искам да замина с тях или дали има нещо, което може да искам да ми се купи.

Следващите дни бяха пълни с шум и безредие. Пристигнаха още работници. Тежки фургони, теглени от огромни коне, идваха и заминаваха. Мъже разтоварваха греди и камък и ги носеха из къщата. В една стена беше намерено гнило и това, което бе започнало като прост ремонт, се превръщаше в нещо съвсем друго. Чукането и стърженето на триони, тъпченето на работници и виковете им сякаш изпълваха всяко кътче на къщата. Бях обещала на баща ми, че ще се старая да не им се пречкам, и го правех. Продължавах да спя в дневната на майка. Раклите ми с дрехи бяха преместени и изпраните ми дрехи бяха подредени в тях. Изглеждаха много по-малко, отколкото бяха някога. Ревъл вероятно бе решил да изгори някои.

Аз пък реших да отида в конюшните сама. Не беше зона, която познавах добре. Малкият ми ръст винаги беше означавал, че имам пропорционално по-голям страх от големи животни. Дори овчарските кучета ми изглеждаха големи, а под много от конете можех да мина, без дори да си навеждам главата. Въпреки това не само стигнах дотам, но и намерих кобилата, която баща ми бе избрал за мен преди толкова време. Беше, както той беше казал, пъстро сива, с едно бяло копито. Намерих столче и го домъкнах до яслата ѝ, покатерих се и седнах на оградата на яслата ѝ, за да я погледам. Никакъв свян нямаше в нея; дойде веднага и подуши обувката ми, а после опря муцуна в туниката ми. Протегнах ръка и тя започна да ми ближе дланта. Седях спокойно и ѝ го позволих, защото това държеше главата ѝ неподвижна и ми даваше възможност да я огледам по-внимателно.

А после чух:

— Ей, мис, не бива да ѝ позволявате да прави това. Тя просто ближе солта по кожата ви. И може да я научите да хапе така.

— Не, няма да хапе — заявих аз, макар да нямах представа дали е вярно.

Момчето, което ме гледаше отдолу, беше само с няколко години по-голямо от мен. По-скоро ми беше приятно да го гледам отвисоко. Ризата му беше избеляла от много пранета. Носът и бузите му бяха зачервени от вятъра и студа, а ръцете му, отпуснати на оградата на яслата, бяха загрубели от труд. Имаше дълъг прав нос, а зъбите му изглеждаха твърде големи за устата му. Тъмните му очи се бяха присвили заради непокорството ми. Дръпнах ръката си от езика на кобилата.

— Тя е моя — казах в опит да се оправдая и ми стана неприятно от начина, по който прозвучаха думите. Лицето му стана още по-мрачно.

— Да, знам. Вие сте лейди Пчеличка, нали?

На свой ред присвих очи.

— Да, аз съм. А ти?

Той ме изгледа предпазливо.

— Аз съм Нас. Аз съм конярят на Пъструша.

— Пъструша — повторих. Дори не бях чувала името на кобилата си. Защо ли се почувствах засрамена?

— Да. Глупаво име, нали?

Кимнах.

— Би могло да е името на всеки пъстър кон. Кой я нарече така?

Той сви рамене.

— Никой. — Почеса се по главата и стръкче слама падна на рамото му. Той дори не забеляза. — Дойде без име и просто я наричахме пъстрата, а после стана Пъструша.

Вероятно беше по моя вина. Баща ми вероятно беше очаквал да дойда и да я опозная, и да ѝ дам име. Не го бях направила. Много ме беше страх от това колко големи са конете. Боях се дори да си представя какво може да направи един кон, ако не ме иска на гърба си.

— Нас също е странно име — казах.

Той ме погледна накриво.

— Цялото ми име е Настойчивост, мис. Малко е дълго, тъй че съм Нас. — Погледна ме и внезапно сподели: — Но един ден ще стана Толестман[10]. Дядо ми беше Толман, а когато баща ми станал по-висок от него, всички ратаи почнали да го наричат Толърман. И така го знаят сега. — Изправи рамене. — Сега съм малко по-нисък, но мисля, че ще започна да раста и когато надвиша тате, ще стане Толестман. Не Настойчивост. — Стисна уста и замълча. Разкритието му беше като мост, по който искаше да мина. Беше мой ред да кажа нещо.

— От колко време се грижиш за нея?

— От две години вече.

Извърнах очи от него към кобилата.

— Ти какво име би ѝ дал?

Знаех, че ѝ е дал име.

— Прис. Защото е много капризна. Мрази копитата ѝ да са мръсни. И седлото ѝ трябва да е точно както трябва, попоната да е гладка, никаква гънка да няма. Капризна е за такива неща.

— Прис — казах и сивите уши на кобилата щръкнаха напред. Знаеше си името. — Хубаво име. Много по-добро от Пъструша.

— Да — съгласи се той веднага. Почеса се отново по главата, а после се намръщи и среса с пръсти косата си, като издърпа сламките от нея. — Искате ли да ви я оседлая?

„Не мога да яздя. Страх ме е от коне. Не знам дори как да се кача на кон.“

— Да — отвърнах без никаква идея защо го казах.

Седях и го гледах. Движеше се бързо, но методично и си помислих, че Прис знае всичко, което Нас ще направи, още преди да го е направил. Когато намести седлото на гърба ѝ, миризмата му ме лъхна. Кон и смазано седло, и стара пот. Стегнах се, за да овладея нервния трепет, който пробяга по гърба ми. Можех да го направя. Прис беше кротка. Нали?

Слязох от оградата, щом Нас отвори вратата и я изведе. Вдигнах очи към нея. Беше ужасно висока!

— Има стъпенка за качване пред конюшнята. Хайде. Вървете до мен, не зад нея.

— Рита ли? — попитах с нарастващ страх.

— По̀ ще е доволна, ако може да ви вижда — отвърна той и реших, че това може би означава „да“.

Качването на стъпенката не беше лесно за мен и дори когато стъпих на нея, гърбът на Прис изглеждаше висок. Погледнах нагоре към небето.

— Май ще вали.

— Тц. Чак вечерта. — Погледна ме в очите. — Искате ли да ви помогна?

Кимнах сковано.

Той се качи на стъпенката до мен.

— Ще ви повдигна и ще преметнете единия крак — каза ми. Поколеба се за миг, а след това ме хвана през кръста. Повдигна ме и почти се ядосах, че изглеждаше толкова лесно за него. Но преметнах крака си над кобилата и той ме намести на седлото. Затаих дъх, когато Прис помръдна под мен. Извърна глава и ме погледна с любопитство.

— Свикнала е с мен — каза Нас. — Вие сте много по-лека. Сигурно се чуди дали наистина има някой на седлото.

Прехапах устна и си замълчах.

— Можеш ли да стигнеш стремената? — попита той, забравил за условностите. В гласа му нямаше злоба. Нито подигравка заради ръста ми. Опипах с крак. Той ме хвана за глезена и го подръпна към стремето. — Много е дълго. Чакай да го оправя. Вдигни си малко крака.

Послушах го, зяпнала между ушите на кобилата, докато той правеше нещо, първо на едното стреме, а после на другото.

— Опитай сега — каза ми и когато усетих стремената под краката си, изведнъж се почувствах по-сигурно.

Той се покашля.

— Хвани юздите.

Направих го и изведнъж се почувствах сама и много далече от всички безопасни неща. Вече бях на Прис и ако тя поискаше да затича с мен, да ме хвърли на земята и да ме стъпче, можеше. Нас заговори отново:

— Аз ще я водя. Ти дръж юздите, но не се опитвай да я насочваш. Просто седи в седлото и я усети как се движи. Изправи си гърба обаче. Трябва да седиш права на кон.

И нищо повече не ми каза онзи първи ден. Седях на Прис, а Нас я водеше. Не говореше много. „Изправен гръб.“ „Палците на юздите.“ „Нека да усети, че си тук.“ Не беше кратко и не беше дълго. Помня момента, в който най-сетне се отпуснах и издишах въздуха, който бях задържала в дробовете си.

— Това е — каза той; и това бе всичко.

Не ми помогна да сляза от Прис. Само я върна до стъпенката и изчака. След като стъпих долу, каза:

— Утре ще е по-добре, ако си с ботуши.

— Добре — отвърнах. Не „благодаря“. Защото нямах чувството, че е направил нещо за мен. Беше нещо, което и тримата бяхме направили заедно. — Утре — казах и си тръгнах — мъничка и тиха — от конюшните.

За да помисля за това, отидох до скривалището си. Исках да съм сама и да мисля, и да проверя най-ценното си притежание. Вече не влизах през кабинета на баща ми, а през тайната врата в килера. Все още ме беше страх от плъхове, но поне тропането и шумът като че ли ги бяха прогонили. Всеки ден изяждах закуската си и след това се измъквах при първа възможност, за да се упражнявам с наметалото.

Бързо бях открила ограниченията му. Не можех да го облека и да ходя невидима по коридорите. На наметалото му трябваше време, докато уподоби цветовете и сенките на мястото, където се намираше. Внимавах с опитите си, защото се боях, че ако го изтърва с пеперудената страна надолу, никога няма да го намеря. Тъй че го изпробвах насаме, като например завивах пън сред дърветата, загръщах с него статуя в оранжерията на Търпение или дори го просвах на пода на стаята на майка ми. Пънът се превърна в плоско петно мъх. Можех да го напипам, но не можех да убедя очите си, че е там. Статуята също изчезна, а после наметалото уподоби съвършено шарката на килима, върху който го бях изпънала. Сгънато, се превръщаше наистина в много малко пакетче, което можех да пъхна под колана си и да го нося с мен. Днес, със скритото така наметало, отидох в брезовата горичка край алеята за впрягове към главната порта. Качих се на една бреза и си намерих удобен клон с изглед към алеята.

Загърнах се с наметалото, така че само едното ми око да наднича навън, и бях сигурна, че никой няма да ме открие. От мястото си можех да наблюдавам идванията и заминаванията на впряговете със стока. Не го правех за първи път. Наметалото беше изненадващо топло, като се има предвид колко тънко беше. Което означаваше, че не ми се налагаше да навличам дебели дрехи. Всеки път, щом видех пристигащи, за които исках да науча повече, можех бързо да се смъкна от скривалището си, да се шмугна в къщата, да скрия наметалото и бързо да се появя облечена все едно изобщо не съм излизала от нея.

Та онзи следобед видях да идва един навъсен млад мъж на лъскав черен кон. Водеше муле с два коша с багаж. Беше облечен топло и носеше черни ботуши до коленете. Вълнените му гамаши бяха тъмнозелени. Подхождаха на наметалото му, тежко и обшито с вълча козина. Черната му коса не беше стегната на воинска опашка, а падаше до раменете му на естествени къдрици. Носеше две сребърни обици на едното си ухо, а на другото му се люшкаше искрящ червен камък. Мина толкова близо под мен, че можех да го помириша — по-точно благоуханието, с което се бе напръскал. Теменуги. Никога не бях мислила, че мъж може да мирише на теменуги. От финото му облекло бързо заключих, че това трябва да е наставникът ми. Загледах го отгоре, като се мъчех да примиря бебешкия си спомен за опасност от едно момче с мъжа, когото виждах сега. Зачудих се какво ли го е сполетяло по време на пътуването му, защото очите му плуваха в тъмни кръгове, а лицето му беше подпухнало, мораво и зелено от едната страна.

И въпреки насиненото си подуто лице беше най-чаровният мъж, когото бях виждала. Раменете му бяха широки и гърбът изправен. Синините не можеха да скрият правия нос и здравите челюсти.

Гледах след него, докато стигна до вратата — с много скована стойка. Инстинктите се бореха в мен. Бях се подготвила да се страхувам от него и да го мразя. Сега обаче не бях сигурна какво да мисля за него. Не притича слуга да хване юздите на коня му, нито пък той извика някой да излезе да го посрещне. Смъкна се сковано от седлото, изпъшка от болка и опря главата си на седлото, за да си поеме дъх. Когато се изправи, постоя малко: галеше коня си по шията и се оглеждаше. Реших, че изпитва страх. Не беше дошъл като наставник на някакво момиче, а като човек, прогонен от един живот в друг. Зачудих се дали идва тук по своя воля. Спомних си нещо, което бях прочела в писанията на баща си.

— Сенч, стар паяко — прошепнах и се стъписах, когато мъжът трепна и погледна към мен. Седях много неподвижно, присвила крака до тялото си, и надничах през малката цепка в убежището на наметалото си. Погледът му мина право покрай мен. Все пак затаих дъх и останах неподвижна. Той се обърна и погледна към вратата на къщата. Все още се колебаеше.

Един слуга все пак се появи и каза учтиво:

— На вашите услуги, сър?

Фицбдителен все още имаше момчешки глас.

— Аз съм новият писар — каза той колебливо, сякаш не можеше да повярва на себе си. — Наставникът на лейди Пчеличка.

— Разбира се. Очаквахме ви. Заповядайте, влезте. Ще повикам момче да вземе коня ви и мулето и да се погрижи нещата ви да се занесат в стаята ви.

Слугата се отдръпна встрани и му махна към отворената врата. С предпазливото достойнство на човек, който изпитва болка, но не иска да я издаде, наставникът ми се заизкачва внимателно по стъпалата.

Вратата се затвори зад него. Аз не помръдвах. Имах чувството, че в живота ми се е случило нещо значимо. Смътно осъзнавах, че трябва да побързам да вляза и да се преоблека представително. Баща ми сигурно скоро щеше да ме повика, за да се запозная с новия си учител.

Обзе ме безпокойство. Страхувах ли се? Нетърпелива ли бях да се срещна с него? Този човек вероятно щеше да е част от живота ми за много години.

Освен ако не ме убиеше.

Когато здравият разум надделя, слязох, сгънах грижливо наметалото, пъхнах го под туниката си и затичах към слугинския вход. Минах на пръсти покрай кухненската врата и после забързах по коридора. Стигнах до килера и се шмугнах вътре.

Някой ме чакаше там. Замръзнах и се взрях.

Мишките! Клечеше по средата на килера, увил опашка около разноцветните си лапи.

— Как разбра да дойдеш тук? — прошепнах му.

Той ме изгледа; в зеления му поглед затанцуваха мишки.

— Насам — казах му. Смъкнах се на колене и пропълзях зад струпаните бурета с риба. Той ме последва. Когато се обърнах да затворя пролуката към тайния коридор, той скочи и изхвърча навън. — Не. Ела вътре — казах му. Той се подчини. Посегнах да затворя вратата, но той отново изхвърча навън. — Не мога да я оставя отворена.

Той клекна и се вторачи в мен с упорито търпение. Зачаках. Но той можеше да си седи там до безкрайност. Накрая казах:

— Само този първи път ще я оставя малко по-широко отворена. Докато ми се довериш. Запълзях назад, той ме последва, и оставих вратата отворена. Рядко я затварях докрай, тъй като така и не бях открила как да я отварям откъм страната на килера. Докато се отдръпвах бавно от нея, по-скоро усещах, отколкото виждах, че идва след мен.

Колкото ѝ да ми се искаше мишките и плъховете да бъдат прогонени от владението ми, щеше ми се да не беше дошъл точно днес. Имах си работа.

Черно-бялата ми сянка тръгна упорито подир мен, докато се провирах през лабиринта между стените. Вървях пипнешком и по спомен вече, а той, изглежда, нямаше никакви угризения да ме следва като призрак в тъмното.

Когато стигнах в бърлогата си, сложих наметалото на скришното му място. Бях увила сухари в една купа на лавицата си. Извадих ги от купата и я напълних с вода от запушената бутилка, която държах там.

— Ето ти вода — казах му. — Каквото и да правиш, не трябва да мяукаш, нито да вдигаш много шум. И съм оставила вратата на килера открехната, тъй че ако поискаш да излезеш навън, ще можеш да го направиш. Но внимавай готвачката или някои от момичетата в кухнята да не те хванат в килера за месо. Ще те напердашат с метлата!

Беше толкова неподвижен, че се зачудих дали е дошъл с мен чак дотук. После усетих как ме бута с глава по крака и след това се усука около пищяла ми. Наведох се и го погалих. Беше мършав дворен котарак, още непорасъл, кльощав и длъгнест. Обърна се и изведнъж опря оголените си зъби в дланта ми.

— Ще ти донеса и риба и месо — обещах му. — За да не ти омръзне да ядеш само мишки.

Той пак ме бутна с глава по ръката, съгласен с предложението. Изведнъж почувствах, че ме е почел някак си. Стоях наведена в тъмното и мислех.

— Трябва ти име — казах му.

Едва ли.

Кимнах мълчаливо, разбрала, че ако реши, че иска да му дам име, ще ми каже. Той много внимателно вдигна лапа и я сложи на коляното ми. Все едно бях дърво, което може да не е достатъчно здраво, за да се покатери по него. Но се покатери и клекна в скута ми. Седях съвсем неподвижно. Той сложи предните си лапи на гърдите ми и след това подуши лицето ми, особено устата. Сметнах, че е неучтиво, но останах неподвижна. След няколко дразнещи мига той легна, сви се на кълбо и замърка. Вероятно заспа.

23.

Наставникът

Първия път, когато срещнах Сенч Звездопад, бях още момче. Посред нощ се събудих от светлина, блеснала в лицето ми, и видях пъпчивото лице на старец с покрит с паяжина сив халат, застанал над леглото ми. В ъгъла на спалнята ми зееше тайна врата, тъмна и плашеща. От рамката висяха паяжини. Всичко това толкова приличаше на кошмар, че известно време само зяпах. Но когато старецът ми заповяда да стана и да го последвам, го направих.

Понякога си мисля за най-значимите срещи в живота си. Първата среща с Искрен. После Бърич. Откриването, че Шутът не е някакъв досаден дворцов смешник, както бях мислил, а има остър ум и е обладан от дълбоката страст да влияе на политиката на замък Бъкип. Има моменти, които променят посоката на живота на човек, и често не осъзнаваме колко значими може да са такива първоначални срещи, докато не минат години.

Записка в дневник

Писарят пристигна, както се очакваше, макар че затрупаният ми със задачи ум не го очакваше точно този ден. Когато един от новонаетите слуги дойде тичешком да ми каже, че е пристигнал изтощен пътник, първият ми импулс беше да го упътя към кухнята за храна и да му пожелая всичко добро по пътя. Едва когато Булен със закъснение добави, че непознатият твърдял, че е новият писар, прекъснах спора между един бояджия и един дърводелец и тръгнах към главния вход.

Фицбдителен ме чакаше. Беше станал по-висок, с мъжествена челюст и широки рамене, но насиненото му лице привлече цялото ми внимание.

И Сенч, и Копривка ми бяха казали, че са го били. Бях очаквал няколко отока и може би насинено око. Като го погледнах обаче, разбрах, че ударите, които е понесъл, вероятно са му разклатили зъби, а може и да са избили няколко. Носът му все още беше подут, имаше и разцепено горе на скулата. Прекалено изправената му стойка намекваше за стегнати от превръзка ребра, а предпазливото му стъпване издаваше болката му. Сенч и Копривка с право се бяха притеснявали за него: зарастването на счупени ребра не се улеснява от друсането на конски гръб. Явно беше избягал от Бъкип вероятно точно навреме. Побоят не беше предупреждение, а опит за покушение над живота му.

Бях ядосан на Сенч, че ми го праща, и бях решил да се опълча твърдо срещу манипулациите му в домакинството ми или намеренията на самото момче. Но като видях насиненото му лице и старческата му походка, решимостта ми се стопи и трябваше да надвия съчувствието, надигнало се в мен. Освен това имах странното усещане, че ми напомня за някого. Опитах се да видя през подутините и отоците и предполагам, че се бях втренчил в него смаяно. Това го направи предпазлив и той хвърли поглед към слугата, преди да проговори.

Реши да се престори, че никога не ме е срещал. Чух как изхриптя, докато се мъчеше да ме удостои със скован поклон, преди да се представи като:

— Фицбдителен, изпратен от лейди Копривка за наставник на нейната сестра лейди Пчеличка и за да върши писарската работа, необходима за имението ѝ.

Приех представянето му сериозно.

— Очаквахме ви. Домакинството ни е малко в безпорядък, тъй като във Върбов лес се правят отдавна отлагани ремонти, но смятам, че жилището ви ще ви устрои. Булен ще ви заведе до стаите ви. Ако желаете гореща баня след пътуването си, кажете му и той ще ви заведе в потилните. Добре сте дошли при нас на вечеря, но ако сте прекалено уморен от пътя, ще ви донесат храна в стаята.

— Аз…

Изчаках.

— Благодаря ви — каза той и усетих, че остана нещо неказано. Зачудих се дали се чувства обиден, че съм му предложил оправдание да накисне пребитото си тяло и после да си почине, но отдавна бях научил, че една топла баня и дълбок сън са по-добри лечители от всички мехлеми и възстановяващи напитки на света.

Той махна вяло към вратата.

— Мулето носи вещите ми, и свитъци и помагала за учене на лейди Пчеличка.

— Булен ще занесе багажа ви до класната стая и покоите ви и ще намери конярче да се погрижи за животните. — Погледнах наскоро наетия слуга. Беше може би на една възраст с Фицбдителен и го гледаше с явна тревога и съчувствие. Носеше прекроена стара ливрея на Ревъл. Въпреки старателните усилия на Ревъл все още изглеждаше като селско момче, но имаше открито и честно лице и ведра усмивка. Можеше да е много по-зле за слуга.

— Наставник Фицбдителен, смятайте Булен за свой човек в домакинството ни — казах. — Булен, постарай се да бъдеш полезен и на разположение на новия наставник. — Щях да задържа двамата ангажирани и да си позволя време спокойно да огледам багажа на Фицбдителен.

— Да, сър — каза Булен и веднага се обърна към Фицбдителен. — Ще благоволите ли да ме последвате, сър?

— Един момент — прекъснах ги. — Писар Фицбдителен, ако нямате нищо против още едно задължение, бих ви помолил също така да благоволите да учите другите младежи в имението Върбов лес. Не са много в момента, може би петима-ше…

— Шестима? — попита той плахо. Стъписването му беше явно. После, ако това изобщо бе възможно, изправи още повече рамене и успя да кимне. — Разбира се. Затова съм тук. Да уча деца.

— Чудесно. Разбира се, ще ви трябват ден-два, докато се устроите. Уведомете ме, когато сметнете, че сте готов да започнете. А ако намерите, че на училищната ви стая ѝ липсва нещо, уведомете Булен и той ще ми предаде исканията ви.

— Училищна стая ли, сър?

— Тя е съседна на стаите ви и там вече има сбирка от полезни свитъци, карти и може би дори няколко графики. Всичко това е събрано от лейди Търпение преди повече от двайсет години и може би някои неща ще ви се сторят остарели, но не мисля, че географията на Шестте херцогства се е променила много.

Той кимна.

— Благодаря ви. Ще прегледам какво има и ще поискам от вас, ако трябва още нещо.

И тъй Фицбдителен се присъедини към домакинството. За по-малко от две седмици персоналът на Върбов лес се беше утроил, а личният ми беше станал два пъти по-голям. Намерих Ревъл и го уведомих, че съм дал Булен на наставника. Той ме погледна скръбно и се наложи да добавя, че ако му се налага да замести Булен, може да наеме друг човек.

— Може би двама — каза той мрачно.

Не поисках дори да разбера защо.

— Добре, двама да са — отвърнах и добавих: — Той има едно муле навън, натоварено с вещите му и писарски принадлежности. Ако тези неща бъдат отнесени в стаята му незабавно, съм сигурен, че ще е много благодарен, както и аз.

— Значи веднага — каза Ревъл и аз забързах по пътя си.

Когато се уверих, че Булен е придружил Фицбдителен до потилните, влязох в стаите му. Багажът му вече бе там. Цяло изкуство е да преровиш вещите на човек и в същото време да не оставиш никаква следа, че си го направил. Отнема време и изисква добра памет как точно е била опакована всяка вещ. Стаите на Фицбдителен бяха прилежащи към класната стая. Заключих вратите и претърсих много грижливо. Повечето от това, което притежаваше, беше каквото човек би очаквал да има един млад мъж, но в много по-голямо количество, отколкото щях да сметна за нужно на неговата възраст. Всичките му много ризи бяха от много добро качество. Имаше обици от сребро, както и от злато, някои с малки скъпоценни камъни, всички грижливо увити в мека щавена кожа. Отбелязах си, че нито една от дрехите му няма следи от износване, което човек да свърже с физически труд; всъщност много малко от тях изглеждаха подходящи за обикновен ден във Върбов лес, с учене на деца или водене на сметки. Бях очаквал да намеря поне едни здрави и годни за работа панталони, но не, всички те бяха от тъкани, които щях да помисля за по-подходящи за дамска рокля. Толкова много ли се беше променил дворът в замък Бъкип?

Сенч, изглежда, го беше отучил от навиците, придобити в обучението му за убиец. Не намерих никакви допълнителни джобове в дрехите, никакви скрити стъкленици с отрови или приспивателни прахове. Като че ли имаше повече малки ножове, отколкото са необходими обикновено на един млад благородник. За момент си помислих, че съм разкрил тайно скривалище на отрови, но бързо осъзнах, че това са най-обичайните смеси на Сенч за облекчаване на болка и за лекуване на рани. Разпознах почерка на Сенч на няколко от етикетите. Другите според мен бяха приготвени от Розмарин. Интересното беше, че Фицбдителен дори не беше приготвил сам лекарствата си. Какво тогава правеше с времето си този младеж?

Учителските му принадлежности надхвърляха онова, което бих очаквал. Имаше карти с изключително качество, на всяко херцогство, включително Планинското кралство. Имаше копие на „История на Бък“ на Къси крака, книга за билки с красиви илюстрации, сметала, много креда и тебешир и добър запас груба хартия и мастило, и руло мека кожа, което съдържаше писалки с върхове от мед. Накратко, не намерих във вещите му нищо, което да предполага, че ще е ефикасен телохранител за Пчеличка.

Тази мисъл ме накара да осъзная, че се бях надявал да е сравнително опитен в тази област. Бледата пратеничка ни беше предупредила, че ловците могат да я проследят. Досега не беше имало следа от някакви непознати в района, но не се бях отпуснал. Бяха гонили спътника ѝ до смърт и я бяха обрекли на дълга агония. Това не говореше за хора, които лесно се отказват от гонитба.

Добре, Пчеличка си имаше мен. Щях да стоя между дъщеря ми и опасностите, които можеха да дойдат.

Огледах бързо стаята, за да се уверя, че всичко си е точно както го бяха оставили Булен и Фицбдителен, след което тихо се измъкнах навън.

Беше време да говоря с дъщеря си за новия ѝ учител.

24.

Устройване

Между първите уроци, които една млада ученичка в Умението трябва да усвои, е това да се сдържа. Трябва да бъде накарана да разбере, че един съд не само задържа това, което е в него, но пречи на това, което е отвън, да навлезе, тоест, за да го изразим по-ясно, един мях с вино не само съдържа виното в себе си, но задържа навън дъжд и прах. Същото е с ума на една ученичка в Умението. Тя трябва да се научи да пази собствените си мисли за себе си и също така да държи мислите на другите да не нахлуят. Ако не овладее тази двупосочна стена на защита, скоро ще падне жертва на размислите на други, било то разсеяни мисли или развратни, или глупави. Следва упражнение, което ще научи ученичката не само да пази мислите си за себе си, но и да държи извън собствения си тих център мислите на други.

Из „За обучението на ученици в Умението“ Учителката по умение Солисити

Стоях съвършено неподвижно и се чудех дали знае, че съм в скривалището си. Баща ми беше влязъл в бърлогата си и сега гледаше към шпионката ми. Но той знаеше къде е, тъй че, разбира се, ако подозираше, че съм в скривалището, трябваше да гледа точно натам. Зачаках. Ако се обърнеше и се отдалечеше, щеше да означава, че не знае.

Заговори с небрежен тон.

— Пчеличке, търсих те. Ако ще изчезваш привидно от имението, най-добре ще е да ме уведомиш. Моля те, излез. Трябва да обсъдя нещо с теб.

Седях неподвижно. Котаракът спеше срещу мен.

— Хайде, Пчеличке — каза той. Обърна се, затвори вратата на кабинета и подхвърли: — Когато дръпна панела, гледай да стоиш до него и да си готова да излезеш.

Беше сериозен.

Оставих спящия котарак и забързах по тесния шпионски проход. Когато татко отвори вратата, пристъпих навън и изтупах паяжините.

— Да се срещна с наставника ми ли казваш?

Баща ми ме огледа от глава до пети.

— Не. Но дойдох да поговоря с теб за него. Пристигнал е, но не е в най-добро здраве. Мисля, че ще минат няколко дни, преди да е готов да те учи.

— Нямам нищо против — казах кротко.

Облекчението, което изпитах, проясни смесените ми чувства. Беше възбуждащо да шпионирам младия мъж, когато бе пристигнал; беше ми дало самочувствието, че имам малко повече контрол над ситуацията, да знам, че съм го видяла преди той да ме е видял. Но открих, че ми трябва време, докато свикна с идеята за наставник. Докато не научех повече за този човек, щях да го отбягвам колкото можех.

Баща ми ме изгледа преценяващо. След това ме попита:

— Страх ли те е да се запознаеш с учителя си?

Исках да го попитам как го е разбрал. Но предпочетох да задам друг въпрос:

— Мислиш ли, че е дошъл да ме убие?

За миг лицето на баща ми се напрегна. Но той се овладя много бързо, изгледа ме и попита:

— Това пък откъде го измисли?

Как можех да отговоря? Доближих се толкова до истината, колкото можех, без да го накарам да си помисли, че се държа странно.

— Сънувах, че идва да ме убие. Че е изпратен да ме убие, преди много време, но ти си го спрял. И че сега може би идва, за да се опита отново.

Отново мълчание. Баща ми задържаше Умението си толкова здраво, че го усещах празен почти колкото готвачката Нътмег. Бях намерила свитък за това и го бях прочела. Вече знаех, че точно така се нарича. Сдържането на Умението му и пазенето на стените му вдигнати означаваше, че усещах, че мога да дишам, когато е в стаята. И също така означаваше, че се опитва да скрие нещо от мен.

— Изпратен е от сестра ти. И от лорд Сенч. За да те учи. Смяташ ли, че те биха пратили някой, за да те убие?

— Копривка може да го е пратила, без да е знаела, че е убиец.

Премълчах какво мислех, че би могъл да направи лорд Сенч.

Той седна тежко на стола зад писалището си.

— Пчеличке, защо някой би искал да те убие?

Вдигнах очи към меча, висящ на стената над главата му. Може би една истина, казана от мен, щеше да ми спечели истина от него.

— За това, че съм от Пророците — казах бавно. — Момиче, което не им трябва. Или не го искат.

Баща ми извърна очи от мен. После се обърна бавно в стола си и също погледна меча. Вслушах се в по-далечни звуци в къщата. Някой удряше с чук. Врата се отвори и затвори.

— Не мислех, че ще обсъждаме това толкова скоро. — Забарабани с пръсти по ръба на писалището и след това отново ме погледна. Беше толкова тъжен. Толкова гузен, че е направил това част от живота ми. — Колко знаеш? — попита ме тихо.

Приближих се до писалището и отпуснах пръсти на ръба от моята страна.

— Знам кой си. Чий син си. И че съм твоя дъщеря.

Той затвори за миг очи и въздъхна. После, без да ги отваря, ме попита:

— Кой ти каза? Не майка ти.

— Да. Не майка ми. Сама го сглобих. От различни късчета. Всъщност вие не го криехте от мен. Когато бях малка, преди да говорех много, с мама често говорехте над главата ми, за много неща. Истории за Търпение. Колко много искала дете и защо е поискала вие да получите Върбов лес. Навсякъде в имението има късчета от историята на фамилията ми. Портретът на дядо ми е на стената на горния етаж.

Пръстите му се задвижиха по-бавно по писалището. Очите му се извърнаха покрай мен и той се загледа напрегнато в панела на вратата. Разбрах, че трябва да го сглобя заради него.

— Майка понякога те наричаше Фиц. И Копривка също. Приличаш на Рицарин. А и старият портрет на крал Умен и първата му кралица. Моята прабаба. Предполагам, че са го пратили тук, когато се е оженил за кралица Желана и тя не е искала да ѝ се напомня за първата му жена. Аз приличам на кралица Постоянство, мисля. Малко.

— Нима? — каза го едва-едва, думата излезе като дъх.

— Мисля, че да. Носът ми.

— Ела тук — каза той и когато отидох при него, ме вдигна и ме сложи в скута си. Беше хубаво. Почти все едно да седиш на стол. Прегърна ме и ме притисна към себе си. Беше толкова странно — да се чувствам отделена и в същото време толкова близо до него. Като майка, осъзнах внезапно. Тя би могла да ме държи така близо до себе си. Отпуснах глава на рамото на баща ми. Усещах ръката му около мен, здрава и мускулеста ръка, която можеше да ме защити. Той заговори в ухото ми.

— С каквото и име да ни наричат, ти винаги ще си моя. И аз съм твой, Пчеличке. И винаги ще правя всичко, което е по силите ми, за да те защитя. Разбираш ли?

Кимнах.

— Винаги ще имам нужда от теб. Винаги ще искам да си част от живота ми. Разбираш ли това?

Кимнах отново.

— Значи, този писар, който дойде при нас. Фицбдителен. Сенч го праща при нас, защото той също има нужда от закрилата ми. Той е незаконно дете. Като мен. За разлика от теб, неговото семейство иска да се отърве от него. Те нямат нужда от него, нито го искат. Тъй че, за да го опази, Сенч го изпраща тук.

— Като Шън — подхвърлих тихо.

Вслушах се в ударите на сърцето на татко ми.

— И това си го разбрала, така ли? Да. Точно като Шън. Но за разлика от Шън, той е имал малко обучение като, ами, като защитник, и като учител също. Сенч смяташе, че би могъл да е твой охранител и учител също така. И Копривка се съгласи с него.

— И е незаконен?

— Да. Затова името му има Фиц в началото. Баща му го е признал.

— Но баща му не го защитава?

— Не. Не може или не иска, не знам. Предполагам, че е все едно. Жената на баща му и братята му не го обичат и не го искат. Понякога стават такива неща в някои семейства. Но не в нашето семейство. И Фицбдителен не е опасност за теб. Особено сега.

— Сега?

— Пребили са го лошо. Хора, пратени от собственото му семейство. Вероятно от мащехата му. Идва тук, за да не могат да го намерят и да го убият. Ще му дам време да се възстанови достатъчно, за да може да те учи.

— Разбирам. Значи засега съм в безопасност.

— Пчеличке. Ти си в безопасност винаги, докато съм тук. Той не идва, за да те убие, а за да помогне за безопасността ти. И да те учи. Копривка го познава и казва добри неща за него. Ридъл също.

След това замълча. Седях в скута му, отпусната на топлата му гръд, и слушах как диша. Усещах в него дълбоко и разсъдливо спокойствие. Мислех, че ще ме попита колко още знам или как съм го открила, но той не го направи. Имах много странното чувство, че знае. Бях толкова внимателна с взимането на листовете му. Винаги се стараех да ги поставям обратно точно както ги бях намерила. Беше ли забелязал, че нещо липсва? Не можех да го попитам, без да призная какво правя. И изведнъж се почувствах малко засрамена от това как го бях шпионирала. Беше ли лъжене това, че го шпионирам и се преструвам, че не зная разни неща? Труден въпрос. Започнах да се чувствам почти сънена, докато седях така. Може би защото наистина се чувствах сигурно. Защитена.

Изведнъж той въздъхна леко и ме пусна да стъпя на пода. Огледа ме отново от глава до пети.

— Бях те занемарил — каза тихо.

— Какво?

— Виж се. Не изглеждаш много по-добре от една малка парцалана. Надраснала си дрехите си, докато не гледах. И кога за последен път си се ресала?

Опипах косата си. Беше твърде къса, за да легне гладко, и твърде дълга, за да е спретната.

— Май вчера — излъгах.

Той не ме укори.

— Не е само косата и дрехите ти, Пчеличке. Всичко в теб. Не може да съм толкова сляп. Трябва да се справяш по-добре, малката ми. — Въздъхна пак. — И двамата трябва да се справяме по-добре.

Не можех да схвана какво казва, но въпреки това знаех, че говори повече на себе си.

— Ще се реша всеки ден — обещах му. Скрих ръцете си зад гърба: знаех, че не са особено чисти.

— Добре — каза той. — Добре.

Гледаше ме, но не ме виждаше.

— Ще ида да се среша веднага — предложих.

Той кимна и този път очите му се съсредоточиха върху мен.

— А аз ще почна да правя каквото трябва да правя.

Отидох в дневната на майка ми. Все още не се бях преместила в стаята си. В един малък скрин държах няколко подбрани дрехи и лични вещи. Намерих четката си и пригладих косата си, а после с вода от каната избърсах лицето си и почистих ръцете си. Намерих чисти гамаши и изпрана туника. А когато слязох за вечеря, на масата бяхме само баща ми и аз. Беше най-хубавата вечер от много време.

Ридъл и Шън се върнаха с два фургона, тежко натоварени със стока. Част от нея беше за Ревъл, но повечето бе само за Шън. Беше поръчала нови завеси за леглото и прозорците си и щяха да ги доставят когато станат готови. Междувременно тя „предполагаше“, че ще се оправи с това, което ѝ предлагаше Моравият апартамент. Беше купила два стола, стойка за лампа и килим за пода, и нова кана и умивалник, и скрин за дрехите си. Нито едно от тези неща не ми изглеждаше много по-различно от онова, което вече беше в стаите ѝ. Също така беше добавила към богатия си гардероб от топли вълнени неща и наметала, обшити с кожа, и кожени пантофи. Плюс резбован кедров скрин, който трябваше да побере всичко това. Гледах баща си, докато той се грижеше всичко да бъде разтоварено и занесено в наскоро обновеното ѝ жилище. Когато видя, че го наблюдавам, той подхвърли тихо:

— Мисля, че това са повече дрехи, отколкото майка ти е искала през всичките години, докато беше женена за мен. — И нямаше предвид, че майка ми е трябвало да се оправя с по-малко, отколкото е искала.

Ридъл и Шън изразиха известно любопитство за новия ми наставник, след като той не идваше с нас на храна, на втория ден след завръщането си. Пред Шън баща ми каза само, че някои хора се възстановяват по-бавно след пътуване от други. Забеляза ли тя погледите, които двамата с Ридъл си размениха? Сигурна бях, че Ридъл ще навести писар Фицбдителен до края на деня, и копнеех да го придружа. Не ми беше разрешено да го направя, разбира се.

Тъй че следващите дни бяха отдадени на дейности, които сама си решавах. Всеки ден ходех до конюшните, за да прекарам малко време с Настойчивост и Прис. Не го наричах Нас. Не знам защо. Просто не ми харесваше като име за него. Харесваше ми, че двамата не бяхме помолили никого за разрешение. Чувствах, че съм взела това нещо в свои ръце и че съм си избрала добър учител. Настойчивост ми харесваше, защото като че ли и той не бе намерил за нужно да моли някого за разрешение да ме учи. Подозирах, че никой освен нас дори не знае, че съм започнала да се уча да яздя. Това ми харесваше. Напоследък като ли всички взимаха решения вместо мен. А това бе нещо, което бях направила сама.

След това Настойчивост обаче ме изненада в края на ездата, като ми каза:

— Май няма да можем да правим това по същото време като досега.

Намръщих се и се смъкнах от гърба на кобилата на стъпенката без помощ. Лесно постижение вече, с което се гордеех.

— Защо не? — попитах.

Той ме погледна изненадано.

— Ами, знаеш. Писарят дойде и ще ни учи.

— Ще учи мен — поправих го грубо.

Той повдигна вежди.

— И мен. И Лукор, и Реди, и Оутил от конюшните. И Елм и Лея от кухните. Може би и Тафи, макар че той се муси и казва, че никой не може да го накара да ходи на училище. И децата на гледачката на гъски, и може би някои от децата на овчаря. Холдър Том Беджърлок е разгласил, че всеки роден да помага на Върбов лес може да отиде да учи. Много не искат. Аз не исках. Но тате казва, че всеки път, когато човек може да научи нещо ново, трябва да го направи. И че е хубаво да можеш да си подпишеш името, вместо да правиш знак, и че още по-добре е да знаеш какво подписваш, без да трябва да викаш писар от селото. Тъй че трябва да ходя, поне докато се науча да си подписвам името. Изглежда, тате смята, че дотогава сам ще заискам да ходя. Не съм сигурен обаче.

Аз бях сигурна, че не искам изобщо да ходи. Харесваше ми как ме знаеше тук, просто като Пчеличка. Мисълта, че Тафи ще е там, ме смрази. От онзи отдавнашен ден не беше посмял да ме гони, но може би беше само защото аз изобщо не бях посмяла да ги преследвам и шпионирам оттогава. Представих си Елм и Лея, как се кикотят и ми се подиграват. Тогава Настойчивост щеше да разбере каква грешка е направил, като ми е станал приятел. Не! Не можех да позволя да се включат и те. Стиснах устни, после казах:

— Ще говоря с татко ми за това.

При ледения ми тон той ме погледна неодобрително.

— Бих се радвал, ако го направиш. Седенето в кръг и цапането на пръстите с мастило не е най-добрата ми представа за приятно прекарано време. Според баща ми това само доказвало колко щедро сърце има баща ти, както казва винаги. Не всички са съгласни с него обаче. Според някои холдър Беджърлок понякога гледа лошо дори когато е благоразположен. Никой не може да каже да се е отнесъл несправедливо с някого или да не е бил откровен, но мнозина твърдят, че влиянието на майка ти го е направило добър и че очаквали нещата да тръгнат зле за всички ни, когато тя умря. Когато доведе онази жена тук, някои казаха, че изглежда като да е от неговите кръвни роднини, а според други приличала на жена, дошла да си живее лек живот с мъж, който има много пари.

Бях замръзнала и сърцето ми беше изстинало, докато слушах думите му. Мисля, че той погрешно го взе за пламенен интерес, вместо за сърдечно желание да не слушам повече, и продължи:

— Така е. Някои говорят така. Например онази нощ, когато половината персонал беше вдигнат до съмване, защото онази врещеше за призраци, а след това Ревъл им се изсипа като лавина на другата сутрин, побеснял от гняв и срам, че имало бълхи в постелките ти, а баща ти беше толкова ядосан от това, че запали огън посред нощ да ги изгори. „Сякаш изобщо се грижи за нея, както тича насам-натам в дрехи, по-пригодни за момче на обущар.“ — Заекна и млъкна, като видя гнева, изписан на лицето ми. Може би изведнъж си спомни на кого говори и добави: — Ама всичко това те го казват, не аз!

Не скрих гнева си, когато попитах:

— КОЙ каза тези неща? Кои са „те“, които говорят такива ужасни лъжи за баща ми и се подиграват с мен?

Изведнъж той отново стана слуга вместо приятел. Смъкна зимната шапка от главата си и я задържа пред коленете си, навел очи, докато говореше. Очите му бяха зачервени, и не от студ. В гласа му имаше тревога.

— Моля за извинение, господарке. Надскочих себе си и говорих не на място, крайно погрешно от моя страна. Това са клюки, неподходящи за ушите на дама, и се посрамих, като ги повторих. Сега ще се захвана с работата си.

И ми обърна гръб — единственият приятел, който си бях създала, — и хвана повода на Прис. Тръгна да я отведе в конюшнята.

— Настойчивост! — извиках след него с най-властния си глас.

— Трябва да се погрижа за кобилата ви, господарке — извини се той през рамо. Вървеше бързо, с наведена глава. Прис изглеждаше изненадана, че я отвеждат толкова бързо. Стоях на стъпенката за качване и спорех със самата себе си. Да повиша глас и да му заповядам да се върне? Да избягам и никога, НИКОГА повече да не идвам при конюшните? Да избухна в сълзи и да се свия на кълбо?

Стоях замръзнала от нерешителност и го гледах как се отдалечава. Когато с Прис се скриха в конюшните, скочих на земята и побягнах. Отидох при гроба на мама и поседях малко на една много студена пейка. Не бях толкова глупава да мисля, че мама е някъде наблизо. Беше просто едно място, където да съм. Никога не съм била толкова наранена, но не можех да реша дали е заради казаното от Настойчивост, или от това как реагирах. Глупаво момче. Разбира се, че щях да се ядосам и да настоя да знам кой е казал такива ужасни неща. Защо трябваше да ми каже за тях, ако не бе очаквал да ми каже кой ги е казал? А общите уроци с другите деца на Върбов лес? Нямаше да имам нищо против Настойчивост да е там, но ако идваха Тафи и Елм, тяхното мнение за мен щеше да плъзне като отрова. Със сигурност Настойчивост щеше да предпочете да е приятел с голямо момче като Тафи вместо с някоя като мен. Елм и Лея вече помагаха на масата понякога. Стигаше ми да ги зърна мимоходом и да видя колко бързо събират главите си и почват да си шушукат. Подиграваха ми се. Както явно и други вече се подиграваха за външността ми.

Люшнах крака — не стигаха до земята. Носех ботушите от миналата година, кожата отстрани се беше напукала. Гамашите ми бяха целите в тръни от тичането напряко през градините. Коленете ми бяха мръсни и едно сухо листо се беше лепнало на единия ми пищял — сигурно бях коленичила някъде. Изправих се и издърпах предницата на туниката си. Не беше мръсна, но беше зацапана. След разчистването на стаята ми ми бяха останали по-малко дрехи. Някои сигурно бяха изгорени. Може би трябваше да проверя състоянието на вещите си. Остъргах парче кал от туниката си. Бях облякла това само преди ден-два. Петното на гърдите обаче беше старо. „Мръсно и захабено изобщо не е едно и също“, помислих си.

Освен ако не гледаш някого и не знаеш дали това са стари петна, а не току-що напишкано. Помислих за това известно време. Всичко беше отчайващо. Уроци с деца, които ме мразят, които щяха да ме мушкат и щипят, и да ми се подиграват при най-малката възможност. Хората говореха за татко ми и за мен по начин, който не ми харесваше. Вярваха в неща, които не бяха верни, но изглеждаха верни. За някой страничен човек щеше да изглежда, че татко ми не се грижи за мен. Докато майка ми беше жива, беше правила всичко необходимо, за да ме държи спретната и чиста. Не бях мислила много за това: беше просто нещо, което тя правеше за мен, едно от многото неща, които правеше за всички ни. Вече я нямаше. А татко ми не беше започнал да прави тези неща за мен, защото те не бяха важни за него. Виждаше мен, а не това, че ботушите ми са напукани или че всичките ми туники са с петна. Беше споменал, че трябва „да се справяме по-добре“, но след това не бе направил нищо.

А аз бях същата като него. Онези неща не бяха имали никакво значение за мен, докато някой не бе изтъкнал, че може би трябва да са. Изправих се и изтупах туниката и гамашите си. Почувствах се много пораснала и реших, че отговорът не е да изпадам в униние или да обвинявам баща си. Вдигнах ръка към разчорлената си коса. Щях просто да му кажа от какво имам нужда и той щеше да ми го осигури. Беше го направил за Шън, нали?

Тръгнах да го потърся. Отне ми малко време, но най-сетне го намерих в Жълтия апартамент. Говореше с Ревъл. До тях един слуга, стъпил на столче, окачваше изпраните завеси на леглото. Една от новите слугини, Грижливка, стоеше наблизо с наръч чаршафи. Пухеният дюшек беше сложен в чист калъф и изглеждаше дълбок и мек. Ако никой не гледаше, веднага щях да се кача да го опитам.

Вместо това изчаках търпеливо, докато татко ми се обърна, видя ме, усмихна се и попита:

— Е, Пчеличке, какво мислиш за това? Можеш ли са се сетиш за още нещо, което би искала да се направи за новите ти покои?

Зяпнах от изненада. Ревъл се изкиска доволно.

— Хвана ни малко рано, но почти привършваме — каза татко. — Знам, че щеше да се изненадаш, но не мислех, че ще останеш без думи.

— Харесвам си моята стая — казах без дъх. Премълчах за тайния вход към шпионския лабиринт. Огледах се. Скринът до леглото беше по-нисък, за да ми е по-лесно да намирам неща в него. До празния гардероб, зейнал отворен в ъгъла, имаше столче за по-високите рафтове. Куките в гардероба бяха поставени така, че да мога да ги стигам по-лесно. Това беше доказателство, че татко ми наистина мисли за мен. Разбрах, че не мога да отхвърля този погрешно избран подарък.

— Направил си всичко това за мен? — попитах, преди да е успял да заговори отново.

— С малко съвети от Ревъл — отбеляза баща ми. Високият иконом кимна отсечено в съгласие.

Огледах бавно стаята. Познах малкия стол до огъня, виждала го бях в къщата; сега обаче беше освежен, с нов лак и с жълти възглавнички. Столчето за краката не подхождаше съвсем на стола, но почти, възглавничката беше от същия плат като на стола. В перваза на прозореца имаше вдлъбнато място за седене; беше добавено стъпало, за да ми е по-лесно да се намествам там, и куп възглавнички в ярки цветове ме подканяха да се кача и да се отпусна на тях. Извърнах поглед към татко ми.

— И с много помощ от Ревъл — добави той стеснително, а икономът направо засия. — Знаеш, че нищо не разбирам от пердета и възглавници. Казах му, след като намерихме дървениците, че няма да те сложа отново в онази стая. Той каза, че между слугите се знаело, че тези стаи тук ти харесват, и предложи, след като вече сме започнали да ги освежаваме, да ги довършим специално за теб. И ето те и теб, тъкмо навреме да кажеш дали одобряваш.

Намерих дар слово.

— Много е приятно. Много са хубави.

Татко ми изчака и се наложи да добавя:

— Но наистина обичам старата си стая. — Не можех да му кажа пред слугите, че искам стая с вход към шпионския лабиринт. Не бях сигурна дали изобщо искам да му кажа за онзи вход. Харесваше ми да съм единствената, която знае за него. Претеглих тайната си и бързия достъп до шпионската дупка спрямо възможността да разпръсна част от клюките. А ако той решеше, че вместо това трябва да подобри стаята ми? Можеше да открият шпионската врата! Покашлях се. — Но тя беше бебешка стая, нали? Тук е много по-добре. Благодаря ти, татко. Чудесно е.

Беше малко неловко, но отидох до него и вдигнах лицето си, за да ме целуне. Бях може би единствената, която разбра, че той се изненада, и със сигурност само двамата знаехме, че рядко се бяхме докосвали така. Но той се наведе, за да ме целуне по бузата, все едно това беше нещо, с което и двамата бяхме привикнали. Бяхме съюзници, разбрах изведнъж, вдигнали стените си срещу един враждебен свят.

Ревъл направо не го свърташе на място от възбуда. В мига, в който се отдръпнах от баща ми, той се поклони и каза:

— Господарке Пчеличке, ако имате мъничко време, бих се радвал да ви покажа хитроумните чекмеджета в гардероба ви и как се сгъва надолу огледалото. — Щом кимнах, той с две крачки се озова пред новия ми гардероб. — Вижте. Има кукички за нанизи и малки чекмедженца за други накити. Това е лавичката за благоухания! Позволих си да подбера някои! Това красиво шишенце съдържа розова есенция, а в това синьото има есенция от орлови нокти; двете са много подходящи за млада дама на вашите години! Добавих и това хитроумно стъпалце за вас, да ви позволява да стигате до всеки рафт и да се видите в огледалото. Вижте как се сгъва нагоре и надолу! А отделението за по-големи окачени вещи, ах, какъв приятен аромат — облицовано е с кедър, за да гони гадните малки мушици!

Докато говореше, отваряше празни чекмеджета и завърташе закачалки с много повече ентусиазъм, отколкото бих намерила в себе си за един гардероб. Усмихнах се колкото можех и продължих да се усмихвам, докато той ме уверяваше, че слугинската стая, свързана с моята, скоро щяла да е готова за обитателка. Препоръча на вниманието ми Грижливка като възможна лична слугиня и се наложи да се обърна и да прикрия смущението, избило на лицето ми, докато тя се представяше. Прецених, че е поне на петнайсет, може би и на повече. Тя се изчерви, докато приклякаше в реверанс с чаршафите в ръце, и нямах представа какво да ѝ кажа. Слугиня. Какво щях да я карам да прави? Винаги ли щеше да е близо до мен, да ме следва навсякъде? Изведнъж се зарадвах, че бях снизходителна с приемането на новото си жилище. Ако бях настояла за старата си стая и я бяха сложили там, нямаше да имам шанс да използвам тайния вход. Но пък ако спеше в съседната стая на моята, щях ли да мога да се измъквам незабелязано?

Обърнах се отново към Ревъл. „Внимателно, внимателно…“

— Стаята е чудесна, а гардеробът е очарователен. И сте помислили грижливо за всичко. И колко мило от ваша страна да ме улесните да стигам до нещата. Това открай време ми е трудно, а ето, че сте го решили.

Никога не бях виждала Ревъл да се изчерви от удоволствие, но сега го направи. Кафявите му очи заискриха и за свое изумление осъзнах, че съм го направила мой приятел. Обърнах се към татко ми. Бях дошла да потърся него, с намерението да го помоля за нови зимни ботуши и няколко по-дълги туники. Но сега прецених, че не бива да го моля за тези неща пред слугите. Огледах ги, Грижливка и Ревъл, и мъжа, който окачваше завесите около леглото. Вече беше почти привършил, а Грижливка пристъпваше напред и ги дръпваше за последно, за да висят право. Бях познавала Ревъл през целия си живот, но бях живяла като диво котенце, промъкващо се покрай високия домашен иконом без дума. Какъв интерес можеше изобщо да има такъв достолепен и важен възрастен към мен? И все пак беше тук и извличаше огромна радост от това, че е създал тази стая за мен.

А сега Грижливка явно щеше да стане част от моя свят. Всички разраснали се по брой хора, които щяха да обитават Върбов лес, щяха вече да са хора, с които трябваше да се срещам и да говоря всеки ден. И щеше да има други деца, по-едри от мен, но на същите години, в класната стая с мен всеки ден. Толкова много хора се превръщаха в част от моя свят! Как щях да се оправям с толкова много хора?

Част от моя свят, но не част от семейството ми. Татко ми беше моето семейство. И двамата с него трябваше да стоим гръб до гръб, винаги, и да се защитаваме срещу всички клюки и спекулации. Не бях сигурна защо е така, но изведнъж го разбрах. Можеше да ме наричат Пчеличка Беджърлок, но аз знаех, че всъщност съм Пчеличка Пророчица. Това знание беше като тухла, наместена да запълни пукнатина в стена. Бях от Пророците. Като моя баща. Тъй че се усмихнах и казах високо:

— Дойдох да попитам кога наставникът ще е готов да започне уроците ми, татко. Много съм нетърпелива да започна.

Видях как разбиране озари очите му и той също заигра пред публиката ни.

— Каза, че според него би могъл да започне до два дни. Вече се чувства почти възстановен от пътуването си.

От побоя, помислих си. Учтива преструвка, която споделяхме всички, но достатъчно хора бяха видели насиненото му лице, когато пристигна, за да знаят защо новият ни учител не напуска стаята и леглото си.

— Чудесно. — Бавно огледах новата си стая, широко усмихната, за да съм сигурна, че всички ще видят и разберат колко съм доволна. — Стаята вече готова ли е? Мога ли да спя тук тази нощ?

Ревъл се усмихна.

— Остава само да се застеле леглото, господарке.

— Благодаря. Сигурна съм, че с удоволствие ще живея тук. Има някои неща в старата ми стая, които искам да донеса тук. Ще ги взема.

— О, няма нужда, лейди Пчеличка, уверявам ви! — Ревъл закрачи към скрина до новото ми легло и го отвори със замах. Наведе се и ме подкани с жест, докато дългите му пръсти залазиха надолу по сгънатите вътре неща. — Допълнително одеяло в жълто и кремаво, за когато нощите са много студени. А това тук е малка постелка, когато искате да поседите на прозореца. И нов червен шал с качулка. Значи, тъй като изхвърлихме толкова много от гардероба ви, наредих на шивачката Лили да ви скрои няколко нови туники. Като ви гледам, боя се, че сме ги направили твърде големи, но ще свършат работа, докато намерим време да ви се ушият нови по мярка. Вижте, ето една кафява с жълта обшивка, а тук — зелена. Тази е малко простичка; бихте ли искали малко бродерия по полите? О, разбира се, че бихте. Ще я пратя на шивачката.

Бях престанала да слушам. Ревъл бликаше от ентусиазъм. Думите му течаха покрай мен. Не знаех какво да изпитвам. Всички тези нови дрехи, всичко наведнъж, и нищо не беше направено от ръцете на мама. Никой не го беше държал срещу мен, за да провери дължината или да попита дали искам цветя или друга бродерия по полите. Свъсих чело и се помъчих да разбера смъртта на майка ми, за пореден път. Всеки път, когато си помислех, че съм успяла, някаква нова нейна проява ме смазваше.

Ревъл беше свършил. Аз се усмихвах. Усмихвах, усмихвах, усмихвах. Погледнах татко ми с отчаяние и успях да изломотя:

— Всичко е толкова чудесно. Все пак има няколко неща, които ще донеса от другата ми стая. Благодаря ви на всички, много.

После избягах. Надявах се, че съм напуснала изящно, но щом се озовах навън, побягнах. Шмугнах се покрай двама слуги, които носеха навит килим, завих по коридора и стигнах до старата ми стая. Вмъкнах се вътре и затръшнах вратата.

Камината беше пометена, празна и студена. Оголената рамка на леглото приличаше на скелет. С усилие отидох до вратата на слугинската стая и надникнах вътре. Беше гола. Тежкото легло все още си беше в ъгъла, дъската откъм главата прикриваше хитроумните панти в дървения панел, който скриваше входа. Това поне беше все още в безопасност.

Бавно се върнах в стаята си. Нищо на лавицата над камината. Никакъв син глинен свещник. Никаква малка дърворезба на сова, която двамата с майка ми бяхме купили на пазара Крайречни дъбове. Отворих малката си ракла за дрехи. Празна. По-големият скрин до леглото ми откъм краката. Празен, освен лекия лъх на кедър и лавандула. Дори торбичките с билки бяха разчистени. Синьото вълнено одеяло, протрито и изтъняло, го нямаше. Нито една от старите ми нощници и туники не беше останала. Всички онези шевове от ръцете на майка ми, станали на пепел, за да защитят преструвката на баща ми, тъй че никой да не узнае, че бяхме изгорили един труп в нощта. Единствените стари дрехи, които ми бяха останали, бяха онези, които бях занесла в стаята на майка ми, където бях спала. И нощния халат, който бях скрила там. Освен ако не бяха взели и тях!

Скръстих ръце и се стегнах, докато изреждах наум какво още липсва. Гравираната „книга“ за билки, която винаги държах до леглото си. Свещникът от нощната ми масичка. Обзе ме ужасен страх, паднах на колене до масичката и отворих шкафчето под нея. Нямаше ги, всичките ги нямаше, дебелите ароматизирани свещи, които бе направила майка ми. Никога не бях спала в тази стая, без една от тях да гори, докато се унасях в сън, и не можех да си представя как ще се преместя в нова стая без утешителното им ухание. Зяпнах сумрачната празнота на шкафчето и се стегнах още повече, забих нокти в дланите си, за да не се пръсна на парчета. Стиснах силно очи. Ако вдишах бавно през носа си, можех да уловя чезнещото ухание на свещите, които бяха стояли тук.

Не го усетих, докато не седна на пода зад мен и не ме прегърна. После заговори в ухото ми:

— Пчеличке. Аз ги спасих. Върнах се тук късно снощи. Взех свещите и няколко други неща, които знаех, че ще искаш. Запазил съм ти ги.

Отворих очи, но не се отпуснах в ръцете му.

— Трябваше да ми кажеш — казах с гняв. Как можеше да ме е оставил да изпитам тази загуба, та дори само за няколко минути? — Трябваше да ме оставиш да дойда тук и да взема важните си неща, преди да ги изгорят.

— Трябваше — отстъпи той, след което ме жегна с: — Но не помислих за това. Всичко трябваше да се направи незабавно. Толкова много неща ставаха, и толкова бързо.

Гласът ми беше студен.

— И какво спаси? Свещите ми? Книгата ми за билки? Статуйката със совата, свещника ми? Спаси ли синьото ми одеяло? Туниката с маргаритките, извезани по полите?

— Не спасих старото одеяло — призна той дрезгаво. — Не знаех, че е важно.

— Трябваше да ме попиташ! Трябваше да ме ПОПИТАШ! — Мразех сълзите, които внезапно бликнаха в очите ми, и как гърлото ми се стегна и ме задави. Не исках да съм тъжна. Исках да съм ядосана. Ядът боли по-малко. Обърнах се и направих нещо, което не бях правила никога. Ударих баща си, толкова силно, колкото можех, първия ми сблъсък със стегнатите мускули на гърдите му. Не беше плесница на малко момиченце. Ударих го с толкова сила, колкото успях да събера, исках да го заболи. Ударих го още веднъж, и още веднъж, докато не разбрах, че той ме оставя да го правя, че може да сграбчи ръцете ми и да ме спре по всяко време. Че може би иска да го нараня. Това направи ударите ми безсмислени и напразни. Спрях и го погледнах. Лицето му беше спокойно. Очите му ме гледаха открито, без укор и без да предлагат защита срещу яда ми. Приемаше го като справедливо.

Това не събуди съчувствие у мен. Само ме ядоса още повече. Това беше моя болка — ограбили ми бяха неща, които бях ценяла. Как смееше да ме гледа все едно той беше уязвеният? Скръстих отново ръце, този път за да го изключа от себе си. Наведох глава, за да не ми се налага да го гледам. Когато сложи ръка на бузата ми и другата на темето ми, само стегнах мускули и се присвих по-силно.

Той въздъхна.

— Старая се, Пчеличке. Не успявам понякога. Спасих каквото помислих, че е важно за теб. Когато поискаш, кажи ми и ще ги вземем и ще ги сложим в новата ти стая. Исках да е нещо като изненада за теб. Мислех, че ще ти хареса да имаш Жълтия апартамент. Беше грешка. Твърде голяма промяна и твърде бързо, и ти трябваше да имаш повече дума в това.

Не се отпуснах, но го слушах.

— Тъй. Това няма да е изненада. След пет дни двамата с теб ще отидем в Крайречни дъбове. Ревъл беше достатъчно съобразителен да предположи, че може би ще искаш сама да избереш плата за зимните си туники. И ще посетим обущаря, вместо да го чакаме да направи зимното си гостуване тук. Краката ти вече са пораснали повече, отколкото се полага за година. Ревъл каза, че имаш нужда от нови обувки и че ти трябват и ботуши. За езда.

Това ме жегна толкова, че вдигнах глава към него. Тъга все още изпълваше очите му, но той каза мило:

— Това беше изненада за мен. Много приятна.

Отново наведох очи. Не бях имала намерение да е каквото и да било за него. Макар че, като си го помислих сега, бях очаквала с нетърпение да ме види, че мога да яздя, въпреки че нито той, нито Ридъл бяха намерили време да помислят, че е достатъчно важно да ме научат. Тогава осъзнах колко дълбоко съм ядосана и на двамата от това, че винаги като че ли отделят повече време за Шън, отколкото за мен. Исках да задържа този гняв и да го направя по-дълбок и по-силен. Но повече от това исках ласките на мама в стаята, където щях да спя тази нощ.

Заговорих на пода. Подразни ме колебанието в гласа ми.

— Искам да вземем нещата ми сега. И да ги приберем на сигурно в стаята ми.

— Веднага — каза той.

Стана. Не го хванах за ръката, нито той мен. Но го последвах извън стаята, която беше моя някога, стаята, където беше умряла пратеничката.

25.

Неща за пазене

По времето на кралица Умела на главния писар в замък Бъкип било възложено допълнителното задължение да учи всяко „желаещо“ дете в цитаделата на изкуството на буквите. Казват, че постановила това заради голямата си неприязън към писар Мартин. Със сигурност много писари на Бъкип след Мартин като че ли смятат това повече за наказание, отколкото за чест.

Писар Федрен, „За задълженията на писарите“

И тъй, отново бях сгрешил. И лошо. Вървях бавно по коридора, с малкото ми дете до мен. Тя не ме хвана за ръка. Вървеше точно на ръка разстояние от мен и знаех, че не е случайно. Ако болка може да се излъчва като топлина от огън, то това беше студът, който усещах от вцепенено ѝ малко телце. Толкова сигурен бях, че правя каквото трябва. Че тя ще се зарадва на новата си стая и на мебели, съобразени с нейния ръст. В нетърпението си да заблудя персонала за „гостенката“, която бе изчезнала, бях унищожил скъпи спомени, незаменими късчета от детството ѝ.

Заведох я до спалнята си. Беше променена от последния път, когато бе там. Бях събрал дрехите и завивките си и бях повикал перача. Беше идвал два пъти с един много голям кош и смръщил неодобрително нос. Същата вечер, когато се върнах в стаята си, пухеният ми дюшек беше проветрен и обърнат, всички повърхности бяха почистени от прах и стаята бе подредена. Не бях го поръчал; подозирах Ревъл. Тази нощ спах в ленени чаршафи, изпрани и почистени от потта на скръб, на възглавници, които не бяха мокри от сълзите ми. Свещите за свещниците ми бяха чисто бели, не ароматизирани, а нощницата, която облякох, беше мека и чиста. Бях се почувствал като пътник, който е бил на дълго и уморително пътуване и е пристигнал в някой безличен хан.

Не се изненадах, когато Пчеличка спря на прага и зяпна изумена. Това можеше да е стая на който и да е човек. Или на никого. Огледа я, а след това погледна мен.

— Искам си нещата. — Говореше ясно. Нямаше някаква дрезгавост в гласа ѝ, нито следа от напрежение от сдържани сълзи. Заведох я до скрина под прозореца, отключих го и го отворих. Тя погледна вътре и застина.

Вътре бяха не само вещите, които бях прибрал от стаята ѝ в онази жестока и трескава вечер, но и много други спомени. Бях прибрал първата дрешка, която Пчеличка бе носила, и панделка, открадната преди много години от косата на Моли. Тук беше четката за коса и огледалото на майка ѝ, и любимият ѝ колан от боядисана в синьо кожа с навързани за нея кесийки. Бърич го беше направил за нея и токата бе изтъняла от употреба. Беше го носила до деня, в който умря. Имаше малко ковчеже, което пазеше не само накитите на майка ѝ, но и всяко от бебешките зъбчета на Пчеличка.

Пчеличка намери и книгите и нощниците си.

— Свещите са в кабинета ми, запазени само за теб — напомних ѝ.

Тя събра няколко малки фигурки. Не проговори, но от свитите ѝ устни разбрах, че липсват други важни неща.

— Съжалявам — казах, когато тя се обърна от скрина с ръце, пълни със скъпоценните ѝ вещи. — Трябваше да те попитам. Ако можех да върна скъпите ти неща, щях да го направя.

Тя ме погледна за миг в очите. Гняв и болка тлееха в огъня там. Внезапно смъкна товара си на леглото ми и заяви:

— Искам ножа за колан на майка ми.

Погледнах в скрина. Малкият нож си беше на колана, където бе висял години наред. Имаше костена дръжка и по някое време Моли или може би Бърич я беше увил с кожа, за да не се хлъзга. Беше в синя кания с цвета на колана.

— Коланът ще ти е доста голям още много години — казах. Беше наблюдение, не възражение. Никога не бях помислял, че ще иде при някой друг освен Пчеличка.

— Само ножа и канията ми трябват сега — каза тя. И отново ме погледна в очите. — Да се защитавам.

Вдишах дълбоко и извадих колана на Моли от скрина. Трябваше да сваля няколко кесийки, преди да мога да изхлузя канията. Подадох ножа на Пчеличка с дръжката напред, но когато посегна към него, го дръпнах.

— От какво да се защитаваш?

— От убийци — заяви тя. — И от хора, които ме мразят.

Тези думи ме удариха като камъни.

— Никой не те мрази!

— Мразят ме. Онези деца, които си решил, че ще взимат уроци с мен. Поне три от тях ме мразят. Може би повече.

Седнах на ръба на леглото, с ножа на Моли отпуснат в ръцете ми.

— Пчеличке — заговорих разумно. — Те едва те познават, тъй че как биха могли да те мразят? А дори и да не те харесват, съмнявам се, че децата от имението биха посмели да…

— Те хвърляха камъни по мен. И ме гонеха. Той ме плесна толкова силно, че ми разкървави устата.

Ужасен, студен гняв се надигна в мен.

— Кой направи това? Кога?

Тя извърна очи от мен. Заби поглед в ъгъла на стаята. Мисля, че се бореше със сълзите. Заговори много тихо.

— Беше преди години. И няма да кажа. Това, че ще го знаеш, само ще го направи по-лошо.

— Съмнявам се — казах грубо. — Кажи ми кои те гониха, кой посмя да те замерва с камъни и ще се махнат от Върбов лес още тази нощ. Те и родителите им с тях.

Синият ѝ поглед се плъзна покрай мен като лястовица покрай стръмна скала.

— О, и това ще накара другите слуги да ме заобичат, нали? Хубав живот ще имам тогава, щом другите деца ще ги е страх от мен, а родителите им ще ме мразят.

Беше права. Призля ми. Малкото ми момиченце беше гонено с камъни, а аз дори не знаех. Дори да го знаех, не можех да измисля как да я защитя. Беше права. Каквото и да направех, щеше да стане само по-лошо. Усетих се, че ѝ подавам прибрания в канията нож. Тя го взе и за миг мисля, че беше разочарована, че ѝ го давам. Знаеше ли, че признавам, че има моменти, когато не мога да я защитя?

Пчеличка издърпа късия нож от канията и за миг се зачудих какво ли би направила Моли. Беше просто острие, изтъняло от много точене. Моли го беше използвала за всичко: рязане на цветя, остъргване на червеева дупка от морков или изваждане на треска от палеца ми. Погледнах ръката си и си спомних как я беше държала здраво и безмилостно изчопляше нащърбената треска.

Пчеличка беше обърнала хватката си и държеше ножа все едно се кани да го забие надолу. Направи няколко замаха във въздуха, стиснала зъби.

— Не така — чух се да казвам. Тя се навъси изпод вежди. Понечих да взема ножа от ръката ѝ и изведнъж осъзнах, че няма да го направя. Извадих моя нож. Приличаше на ножа на Моли: късо здраво острие, предназначено за десетки дребни неща, за които може да потрябва нож. Задържах го хлабаво в ръката си, с дланта нагоре, с леко отпусната дръжка. Балансирах го. — Опитай така.

Макар и с неохота, тя ме послуша. Балансира ножа в ръката си и след това го стисна здраво. Мушна във въздуха с него и поклати глава.

— Иначе съм по-силна.

— Може би. Ако имаш послушен враг, който ще стои мирно, докато го мушкаш. Но ще трябва да се доближиш до него. Ако държа нож така, това ми позволява да го принудя да се отдръпне от мен. Или мога да се протегна и да порежа някого, преди да е успял да се доближи до мен. Или мога да избера широко посичане. — Показах ѝ го. — Както ти държиш ножа си, не можеш да посечеш ефикасно. Нито да задържиш повече от един нападател.

Виждах в изгърбените ѝ рамене колко много ѝ се иска да е права. Дразнеше я, че трябва да признае, че греши. Накрая отстъпи и каза с тих и пресипнал глас:

— Покажи ми. — И още по-неохотно: — Моля.

— Добре. — Отдръпнах се на безопасно разстояние от нея и заех стойка. — Започва със стъпалата ти. Трябва да си балансирана и в готовност, тежестта ти трябва да е наместена така, че да можеш да се завъртиш настрани, да направиш внезапна стъпка напред или назад, без да изгубиш равновесие. Коленете леко присвити. Виждаш ли как мога да движа тялото си насам и натам?

Тя зае стойка срещу мен и започна да ми подражава. Беше гъвкава, малкото ми момиче, и бърза като змия.

Оставих ножа на земята и се въоръжих с канията му.

— Значи, ето я първата ни игра. Никой от нас няма право да движи стъпалата си. Или да стъпи напред или назад. Ще се опитам да те докосна с върха на тази кания. Ти трябва да се отместиш встрани и да не позволиш да те докосна.

Тя погледна оголения нож в ръката си и след това мен.

— Засега остави това. Започни с отбягване на оръжието ми.

И затанцувахме с дъщеря ми в колеблив контрапункт един на друг. Отначало я докосвах без усилие, бодвах ръката ѝ над лакътя, гръдната ѝ кост, корема, рамото ѝ.

— Не гледай ножа — посъветвах я. — Следи ме целия. Когато ножът се задвижи към теб, вече е почти късно. Наблюдавай цялото ми тяло и виж дали можеш да разбереш кога ще се опитам да те промуша и къде.

Не бях толкова груб с нея, колкото Сенч беше някога с мен. Промушванията на Сенч ми бяха оставяли отоци и той ми се беше смял всеки път, когато ме победеше. Но аз не бях Сенч и тя не беше като мен. Отоците и подигравките нямаше да изтръгнат по-голямо усилие от нея. Както помнех, това беше предизвиквало гняв у мен и водеше до грешки и по-бързо поражение. Напомних си, че не се опитвам да уча дъщеря си да бъде убиец. Исках просто да я науча как да избягва нож.

Тя схващаше бързо и скоро аз станах този, когото мушкаха с кания. Първия път, когато ѝ позволих да го направи, тя спря и застана съвсем неподвижно.

— Ако не искаш да ме учиш, тогава го кажи — каза хладно. — Но не се преструвай, че съм научила нещо, което не съм.

— Просто не исках да те обезкуража — извиних хитрината си.

— А аз просто не искам да си мисля, че съм научила нещо, което не съм. Ако някой иска да ме убие, трябва и аз да мога да го убия.

Стоях неподвижно и се мъчех да надвия усмивката, която напираше да избие на лицето и в очите ми. Нямаше да го приеме добре.

— Добре — отвърнах и след това вече бях честен с нея. Което означаваше, че този следобед тя не ме докосна повече, но също така означаваше, че гърбът ме болеше и се бях изпотил, преди тя да се съгласи, че е получила достатъчно тренировка за един ден. Късата ѝ коса беше мокра и стърчеше като стърнище. Тя седна на пода, за да наниже канията на ножа си на колана. Когато се изправи, ножът висеше тежко на детското ѝ тяло. Погледнах я. Не вдигна очи към моите. Изведнъж ми заприлича на занемарено кутре. Моли никога не ѝ позволяваше да обикаля така размъкната.

Все едно откъсвах част от сърцето си, когато вдигнах четката със сребърен гръб и роговия гребен на Моли от скрина. Поставих ги при другите ѝ съкровища. Трябваше да се покашлям, преди да заговоря.

— Хайде да ги занесем в новата ти стая. След това искам да пригладя косата ти с четката на майка ти. Още е къса, за да се върже отзад. Но можеш да облечеш една от новите си туники. — Мъхестата ѝ глава кимна. — Смятам да запазим уроците ти с нож частни, нали?

— Жалко, че не запази всичките ми уроци частни — промърмори тя намусено.

— Трябва ли да говорим за това?

— Правиш неща, без да ме попиташ — оплака се тя.

Скръстих ръце на гърдите си и я погледнах.

— Аз съм баща ти — напомних ѝ. — Не искам разрешението ти да направя каквото смятам за редно.

— Не е за това! Става дума да знам преди да се случи. Става дума за… — Замълча. След това вдигна очи към мен и каза откровено: — Те ще се опитат да ме наранят.

— Сигурен съм, че учителят ти ще държи учениците си в ред.

Тя поклати диво глава и изсъска като приклещена в ъгъла котка.

— Не е нужно да ме ударят, за да ме наранят. Момичетата… — Стиснатите ѝ юмручета изведнъж се разтвориха широко като птичи нокти. Тя стисна глава в тези нокти и стисна и очи. — Забрави, че те помолих. Ще се погрижа за това сама.

— Пчеличке — започнах предупредително, но тя ме прекъсна:

— Казах ти. Момичетата не е нужно да ударят, за да наранят.

Не се предадох.

— Искам да разбереш защо поканих другите деца също да се учат.

— Разбирам го.

— Кажи ми защо.

— Да покажеш на всички, че не си свидлив човек. Или коравосърдечен.

— Какво?

— Нас… момчето от конюшните. Каза, че според някои имаш лош поглед и че след като мама умря ги било страх, че ще станеш суров със слугите. Ти не го направи. Но това ще покаже, че всъщност си добър човек.

— Пчеличке. Не е за това да показвам нещо на някого. В замъка Бъкип на всяко дете, което желае да учи, му е разрешено да ходи на уроците при Голямата камина. На мен, незаконното дете, ми беше позволено да ходя там и да се уча. Тъй че мисля да осигуря на всяко дете, което желае да учи, възможността да учи.

Тя не ме гледаше. Вдишах дълбоко и щях да кажа още нещо, но вместо това само въздъхнах. Ако не разбираше какво ѝ казвам, повече думи щяха само да я отегчат.

— Постъпваш правилно — каза тя.

И след като не реагирах, добави:

— Майка ми щеше да иска да се учи. И ако тя беше тук, знам, че щеше да настоява всяко дете да получи тази възможност. Прав си. — Започна да събира съкровищата си. Не помоли за помощ, а само изпъна брадичка, за да задържи нещата до гърдите си. С много тих глас добави: — Но ми се искаше да не си прав и да не ми се налагаше да уча с тях.

Отворих ѝ вратата и я последвах навън.

Почти бяхме стигнали вратата на стаята ѝ, когато чух тупането на пантофи с твърди подметки, погледнах назад и видях Шън, която се носеше към мен като кораб с изпънати платна.

— Холдър Беджърлок — каза тя властно. Пчеличка забърза крачка. Обърнах се към Шън, за да дам възможност на дъщеря си да избяга.

— Добър ден, лейди Шън — поздравих я с усмивка, макар да не ми беше до нея.

— Трябва да поговоря с вас — каза тя без дъх няколко крачки преди да е стигнала достатъчно близо за разговор. Когато спря, започна без предисловия: — Кога ще започнат уроците ми по музика? И учителят ми по танци би трябвало да дойде от самия замък Бъкип, ако не от Джамайлия. Исках да съм сигурна, че разбирате това. Не желая да бъда ограничена с това, че знам само старите стъпки.

Задържах усмивката си с усилие.

— Уроци по музика. Не съм сигурен дали писар Фицбдителен е подготвен да преподава…

Тя тръсна нетърпеливо глава, кестенявите ѝ къдрици се люшнаха. Движението лъхна миризмата ѝ към мен. Моли винаги беше носила парфюми на цветя и билки: джинджифил и канела, роза и лилия. Мирисът, който стигна до мен от Шън, не напомняше за градина. Почти мигновено ми причини главоболие. Тя отстъпи назад, после направи стъпка напред и продължи: — Вече говорих с него, преди три дни. Съгласен е с вас, че не е квалифициран да ме учи да свиря на инструменти или да пея, но подхвърли, че ако имението приюти няколко менестрела за зимата, те често с удоволствие учат млади дами на музикални постижения срещу скромно заплащане. И тогава го попитах за танци и…

— Писар Фицбдителен все още се възстановява. Кога говорихте с него?

— Когато отидох в стаите му да му изкажа благопожеланията си, разбира се. Горкият човек, помислих си, отпратен от замък Бъкип и удоволствията на двора в този затънтен край! Сигурна бях, че е самотен и отегчен във възстановяването си, тъй че го посетих и го въвлякох в разговор, за да му повдигна духа. За жалост не е опитен събеседник, но аз добре знам как да измъкна един свенлив човек от черупката му. Тъй че когато го попитах дали може да танцува и той ми каза, че може, и то съвсем добре, попитах дали би могъл да ме научи на някои от по-новите стъпки и той каза, че се опасява, че състоянието му ще му попречи да танцува изящно за известно време. Точно тогава подхвърли, че може би ще ми трябва инструктор. Тъй че, разбира се, казах на Ридъл и… той не е говорил с вас, нали? Като за слуга е много разсеян! Направо безполезен. Чудно ми е, че изобщо го държите тук!

Връщах ума си към последните ни разговори с Ридъл в усилие да измъкна някаква податка за какво изобщо ми говори тя. Бях се разсеял от мисълта, че е досадила на горкия Фицбдителен с бърборенето си.

— Ридъл всъщност е човек на лейди Копривка, само зает на лорд Сенч, за да ви пази. И да наглежда младата лейди Пчеличка, сестра ѝ.

— „Сестра“ ѝ. — Шън се усмихна. Кривна глава към мен и ме удостои с нотка съчувствие. — Уважавам ви, холдър Беджърлок. Наистина. Живеете в дома на доведената си дъщеря, поддържате го толкова усърдно. И предлагате убежище на незаконните деца от Бъкип. На самия Фицбдителен, на мен и на Пчеличка. Кой лорд е баща ѝ, че трябва да се крие тук при вас? Според мен баща ѝ е бил от Фароу. Чувала съм, че пшеничената коса и светлите очи са по-обичайни там.

Ако не разполагах с предимството от годините обучение при Сенч, мисля, че за първи път в живота си щях да ударя невъоръжена жена. Гледах я и прикривах всичко, което изпитвах от празната ѝ усмивка. А дали беше празна? Дали не целеше да ме нарани? Пчеличка наистина беше права. Едно момиче не е нужно да удари, за да нарани някого. Не можех да определя дали ударът, който ми беше нанесла, е преднамерен. Беше кривнала глава и се усмихваше съзаклятнически, сякаш молеше за някоя малка улична клюка. Заговорих бавно и тихо.

— Пчеличка е моя истинска дъщеря, детето, което ми роди любящата ми съпруга. Никакво петно на незаконна връзка не тегне върху нея.

Погледът ѝ се промени, съчувствието ѝ явно стана по-силно.

— О, моля за извинение. Мислех, че след като изобщо не прилича на вас… но разбира се, сигурна съм, че знаете кое е вярно в това отношение. Тъй че значи само три копелета търсим убежище във Върбов лес. Аз, Фицбдителен и, разбира се, вие.

Уподобих тона ѝ съвършено.

— Именно.

Чух тихи стъпки, погледнах покрай нея и видях приближаващия се Ридъл. Движенията му се забавиха все едно беше видял присвил се за скок рис или змия, стегнала се за удар. Колебанието му преля в ужас, щом реши, че може би ще трябва да се опита да защити Шън от мен. Кога ме беше опознал толкова добре? Отстъпих от нея и видях как раменете му се отпуснаха, а после отново се напрегнаха, щом Шън повтори движението ми и се доближи достатъчно, за да си докара белята. Очите му срещнаха моите за миг и след това той закрачи по-спокойно. Когато докосна Шън по рамото, тя подскочи. Изобщо не бе усетила приближаването му.

— Уредил съм ви среща с Ревъл — излъга той. — Мисля, че можем да разчитаме на него за подходящ инструктор по музика за вас. И може би за учител по танци също.

Тя настръхна, може би обидена, че са я докоснали, и докато той задържа вниманието ѝ, се отдалечих, оставяйки го с проблема. Нечестно може би, но по-безопасно за всички ни.

На сигурно в кабинета ми, зад затворената врата, най-сетне си позволих да изпитам всичко, което се беше надигнало в мен. Гневът беше първи. Как смееше тя, гостенка в дома ми, да говори така за дъщеря ми! Петното на името на Моли беше също толкова непростимо. Но гневът бе последван от изумление. Защо? Защо Шън, която зависеше от добрата ми воля, бе казала такива неща? Толкова ли бях сляп за всички нива на учтивост, че тя бе сметнала такъв въпрос за приемлив? Съзнателно ли се беше опитала да ме оскърби или нарани, и ако да, защо?

Наистина ли вярваше, че Моли ми е изневерила? Дали и други гледаха светлата коса и сините очи на Пчеличка и ме смятаха за глупак?

Овладях се, седнах на писалището и за миг хвърлих поглед към стената. Над шпионката на Пчеличка бях закрепил паяжина с отдавна изсъхнало късче от птиче в нея. Висеше неподвижно, освен когато Пчеличка беше от другата страна. Леко беше трепнала, когато бях влязъл. Значи беше там. Зачудих се дали е влязла преди мен в кабинета, или е използвала лошо прикрития си вход от килера. Надявах се да не плаче заради идиотизма на баща ѝ да се разпорежда със съкровищата ѝ. Трудно ми беше да понеса гнева ѝ, но плачът щеше да е още по-лош.

Погледнах свитъка на бюрото си. В момента не изпитвах голям интерес към него; беше написан в архаичен стил и с избеляло мастило и беше нещо, което Сенч ми беше изпратил за преписване: описваха се упражнения в Умението за нови ученици. Едва ли би заинтересувал дъщеря ми. Косъмът, който бях поставил на единия ъгъл, беше непокътнат. Тъй. Днес не беше ровила из нещата ми. Бях убеден, че го е правила редовно. Не бях сигурен кога е започнала да чете листове в кабинета ми, тъй че не можех да знам какво е видяла от личните ми писания. Въздъхнах. Всеки път, когато си помислех, че съм направил стъпка напред към това да съм по-добър баща, откривах нов свой провал. Не се бях противопоставил на идеята ѝ да ме проучва; бях знаел, че може да чете, и бях проявил небрежност. В собствената си младост бях чел не едно писмо или свитък, небрежно оставен от Сенч.

Или така си бях мислил. Зачудих се дали тогава той е правел същото, каквото правех сега аз, като оставях само онова, което според мен можеше да заинтригува ума ѝ или да я образова. Личните си мисли записвах в дневник, който вече пишех само в спалнята си. Дори и да знаеше за плъзгащото се чекмедже в големия скрин до леглото ми, тя нямаше да може да го отвори.

Помислих да я повикам от скривалището ѝ и се отказах. Нека да си има своето лично място, където да се мръщи или тъгува.

На вратата се почука.

— Влез, Ридъл — казах и той открехна вратата. Надникна вътре, предпазлив като лисица, а след това се шмугна в стаята и затвори вратата.

— Съжалявам.

— Няма нищо — отвърнах. Не бях сигурен дали се извинява, че Шън ме беше спряла за уроците си по музика, или е подслушал подмятанията ѝ за копелета и ми предлага съчувствие. Все едно. — Нямам никакво желание да го обсъждам сега.

— Боя се, че трябва — каза той. — Ревъл се зарадва на молбата на Шън. Смята, че ще е чудесно във Върбов лес отново да има музика и танци. Каза, че в Крайречни дъбове имало един старец, който вече не можел да изграчи и една нота, но можел да научи лейди Шън да изтръгне мелодия от лира. Самият Ревъл пък се предложи за учител по танци, „само докато намерим по-подходящ партньор за дама като вас, разбира се“. Ще добавя, че лейди Шън не беше особено доволна, когато той вметна, че Пчеличка също би могла да се облагодетелства от уроци по танци и музика.

Видях блясъка в окото му и се досетих.

— И ти го прие от нейно име?

— Едва ли можех да възразя — призна той и видях как паяжината се размърда все едно някой е въздъхнал или си е поел въздух. Малката шпионка. Е, сигурно ѝ беше по наследство.

— Несъмнено няма да ѝ навреди — отвърнах безмилостно и паяжината отново се раздвижи. — Време е, и то крайно време, дъщеря ми да получи възпитанието на дама. — По-добре музика и танци, казах си, отколкото уроците за точки на кървене и за отрови. Може би ако бъдеше измъкната от влиянието ми в сферата на образованието ѝ, щях да успея да се въздържа да я отглеждам както я бях отглеждал досега. С изгаряне на трупове посред нощ и с бой с ножове. „О, браво, Фиц. Браво.“ И все пак в едно смътно кътче в ума ми един мъдър стар вълк напомни, че най-малкото кутре е това, на което му трябват най-остри зъби.

Ридъл продължаваше да ме гледа.

— Още има, така ли? — попитах с неохота.

Той кимна.

— Да. Но от друг източник. Имам съобщение от Сенч.

Това изостри интереса ми.

— Нима? И как, впрочем, стигна до теб това съобщение? — И смеех ли да му позволя да го съобщи, докато Пчеличка подслушваше?

Той сви рамене.

— По гълъб. — Подаде ми малко навито листче. — Можеш да го прочетеш сам.

— Той го е пратил на теб. Смята ли, че и двамата трябва да знаем какво има в него?

— Ами, бележката е странна, особено с това, че идва от Сенч. Предлага буре бренди от Сандседж, кайсиево бренди, ако мога да открия как точно си отгатнал майчиния род на Фицбдителен.

Тръпка на почти разбиране пробяга по кожата ми.

За миг помислих да го накарам да замълчи. Дали щеше да ми сподели тайна, която малката ми дъщеря нямаше право да знае?

Той разви малкия свитък и прочете високо:

— Ловкиня или млада градинарка, така предположи той. Ловкинята е. Буре кайсиево бренди от Сандседж, ако можеш да ми откриеш как е стеснил до тези двете…

Усмихнах се, щом Ридъл млъкна.

— Останалото, несъмнено, е само за твоите очи.

Ридъл повдигна вежди.

— Е, може би е искал да е така, но не знам как мога да го скрия от теб. Той много държи да научи защо това е толкова важна информация за теб.

Подпрях се на лакти и сплетох пръсти.

— Вероятно не е — казах безцеремонно. Щеше ли малката шпионка в стената зад мен да сглоби парчетата толкова бързо като мен? Най-вероятно. Не беше трудна гатанка.

— Издирвах едно дете, родено от някоя от тези две жени. Но бащата не е лорд Бдителен. Освен ако… — На свой ред замълчах, понеже ме споходи странна мисъл. Майките на много незаконни деца бяха достатъчно хитри, за да ги обявят за продукт на законното брачно ложе. Дали това не бе случай, в който майката да е решила за по-приемливо да обяви сина си за незаконен? Дали можеше Лоръл да е заченала от Шута и след това да е твърдяла, че детето е рожба на друга любовна среща? Не. Не само бях убеден, че Ловкинята би ценила скъпо бебето, което можеше да е родила от лорд Златен, но и възрастта не съвпадаше. Фицбдителен можеше да е син на Лоръл, но не можеше да е на Шута. А доколкото познавах Лоръл, едва ли би отстъпила доброволно заченатото си в любов дете, независимо от неговата незаконност, на грижите единствено на баща му. В тази история имаше нещо повече, отколкото държах да науча. Нещо мрачно. Изнасилване? Безчестно съблазняване? Лоръл беше оставила едно дете да бъде отгледано от мъж, който го беше признал, но беше или неспособен, или не желаеше да го защити, докато то расте. Защо? И защо Сенч и Копривка като че ли го ценяха толкова?

Ридъл ме гледаше питащо.

— Всъщност това е чисто съвпадение. Търсех друго, много по-голямо дете. Сенч няма да го повярва, тъй че няма да даде бурето. Жалко. Кайсиево бренди се намира трудно. От години не съм го опитвал. — Отдръпнах мислите си от пътеката на онзи спомен. Беше съвпаднало с търсенето ми на Шута. Възможно ли беше Фицбдителен да е неочакваният син, когото той ме бе помолил да издиря? Само ако, без аз и Сенч да знаем, лорд Златен се беше върнал в Шестте херцогства, имал беше тайна любовна среща с Ловкинята и след това я бе изоставил. И тя бе приписала детето си на лорд Бдителен? Не. Никакъв смисъл нямаше в това.

Ридъл все така ме гледаше замислено. По-добре бе да се възползвам от любопитството му.

— Онази посетителка, която дойде. Която напусна, без да се сбогува. Тя ми донесе съобщение от един стар приятел. Лорд Златен.

Едната му вежда леко се вдигна. И да беше изненадан, че е била пратеничка, прикри го добре.

— Двамата с лорд Златен бяхте много близки, доколкото си спомням.

Каза го толкова неутрално, все едно не означаваше нищо за него. Или може би всичко.

— Да, близки бяхме — съгласих се спокойно.

Мълчанието се проточи. Давах си сметка за малката слушателка зад стената. Покашлях се.

— Има още. Пратеничката каза, че я преследват. Че преследвачите ѝ са близо.

— Щеше да е в по-голяма безопасност, ако беше останала тук.

— Може би. Но може би тя не е мислила така. Знам, че се боеше, че опасността ще я последва до къщата ми. Но също така ми каза, че лорд Златен се е опитвал да се върне, но че него също го преследвали. — Прецених рисковете. Започнал ли си, карай докрай. — Лорд Златен може да е станал баща, когато беше в Шестте херцогства. Пратеничката дойде, за да ми каже, че този син вероятно е в голяма опасност. И че лорд Златен ме моли да го намеря и да го защитя.

Ридъл мълчеше — подреждаше всичко, което му бях казал. Заговори предпазливо.

— Мислиш ли, че Фицбдителен може да е син на лорд Златен?

Поклатих глава.

— Не е на подходящата възраст. Лоръл Ловкинята беше една от жените, които смятах, че биха могли да са майка на този „неочакван син“.

— По-важното е, че бащата не съвпада. Лоръл Ловкинята е майка му, казва сега Сенч. Но Бдителен го е обявил за свой син. Освен ако момчето не е имало двама бащи…

— Или не е признато от някой, който не му е баща — изтъкнах.

— Той все пак е твърде млад. Освен ако лорд Златен не е посетил отново Бък.

Замълчахме. Щеше ли да се е върнал в Бък и да не се свърже с мен? Едва ли. А и защо да се връща?

— Какво знаеш за лорд Бдителен? — попитах.

— Не много. Малко е грубоват и именията му бяха занемарени от доста години. Когато за пръв път чух за Фицбдителен, бях изненадан, че лорд Бдителен е успял да склони която и да е жена да легне с него, да не говорим той, неженен мъж, да припознае копеле. Но може би е обяснимо, ако е мислел, че момчето е единственият му шанс за наследник. Но все пак той се стегна и нае един свестен човек да му помага в ръководенето на именията му, а когато започна да се замогва, се ожени. Мисля, че точно тогава започнаха неприятностите му. Коя лейди би искала копеле да е с предимство пред законно родените ѝ синове? Скоро след това Фицбдителен беше пратен в Бъкип и Сенч го взе под опеката си. — Помисли още малко. — Не мога да видя никаква връзка между него и възможно дете, заченато от същата дама много години по-рано.

Поклатих глава.

— Не. Просто странно съвпадение. Мислех, че съм купил торба с прасенце, а намерих коте. Но това не слага край на търсенето ми на този син. Смятам, че може би ще е разумно да разпитам самата Ловкиня.

Ридъл поклати глава.

— Трудно ще е. Няма я от много години, Фиц. Помня когато напусна замък Бъкип, за голямо разочарование на кралица Кетрикен. Ролята ѝ в справянето с фракцията на Старата кръв беше съществена. Напусна толкова внезапно, че имаше слух, че се е скарала с някой на висока позиция, но и да го е направила, беше добре прикрито. А преди да е изтекла годината получихме вест за смъртта ѝ.

Замислих се. Дали Лоръл бе напуснала цитаделата, за да скрие бременността си и тайно да износи дете? Беше загадка отпреди много години и не ме засягаше. Натъжих се, като разбрах, че си е отишла от този свят. Беше добра с мен. Поклатих глава. Всичко това беше минало.

— Ридъл. Чул ли си някакви клюки за пратеничката? И за преследвачите ѝ?

— Най-различни. Нищо за преследвачите обаче. Знаеш го. Но мога да се постарая да хванем дирята ѝ. Мислиш, че е избягала… но къде?

В една купчина пепел.

— Не знам. Но съм по-любопитен откъде е дошла и кой я гони.

— Ще надавам ухо. Според мен е дошла нагоре по Бък. Ще поразпитам на връщане към Бъкип.

— Това го приемам в смисъл, че се каниш скоро да си тръгнеш.

— Задачата ми е изпълнена, че и отгоре. Доставих ти товара си невредим, както ми беше наредено. Нямах нищо против да помагам известно време, но наистина имам задачи, към които трябва да се върна.

Кимнах. Чувствах се празен. Неусетно бях станал зависим от Ридъл и не го бях осъзнал, докато не заговори за напускане. Ридъл беше човек, който знаеше какъв бях някога, човек, с когото можех да говоря открито; това беше утеха. Щеше да ми липсва. Гласът ми не го издаде.

— Кога ще тръгнеш?

— След три дни.

Кимнах отново. Разбирах, че ми оставя време да се приспособя към отсъствието му.

— Дотогава Лант би трябвало да се е оправил, така че ще имаш поне един мъж зад гърба си — добави той.

— Той явно не може да пази и собствения си гръб. Така че едва ли ще му доверя моя. Или на Пчеличка.

Ридъл кимна и призна:

— Няма хъса, който имаме с теб. Но това не го прави некадърен. Млад е все още. Трябва да го опознаеш по-добре.

— Да. Веднага щом се оправи. Реших, че му трябва малко уединение, докато се изцери.

Той се подсмихна.

— Не всички са единаци като теб, Том. Лант е много социален. Това, че е далече от замък Бъкип, ще е тежко за него. Трябва да знаеш, че той всъщност се зарадва на визитата на Шън. Ако ѝ трябва партньор за танци, той е чудесен вариант. Много е остроумен в разговори, добре възпитан и вежлив. Въпреки низшия си произход беше много популярен сред дамите в двора.

— Трябва да ида да го видя.

— Да, би трябвало. Той изпитва малко страхопочитание към теб. Каквото и да си му направил първия път, когато те е срещнал, ефектът не се е заличил. Много кураж му трябваше, за да дойде тук, не само за да потърси позволение да учи дъщеря ти, но и да се надява на твоята защита. Беше малко… унизително. Но Сенч му каза, че всъщност това е единственият му избор.

Не бях гледал на нещата от тази страна. И ми беше интересно да науча, че Ридъл знае за първата ни среща с Фицбдителен. Все още беше човек на Сенч в някои отношения. Нищо не казах за това, но подхвърлих:

— Той мисли, че все още съм му ядосан.

— Да. Достатъчно добре е, за да дойде на масата и да обикаля из Върбов лес. Но се държи сякаш си го затворил в стаята му.

— Разбирам. Ще се погрижа за това днес следобед.

— Том, той е младок, но това не означава, че не може да ти бъде приятел. Опознай го. Мисля, че ще го харесаш.

— Сигурен съм — излъгах. Време беше да приключа този разговор. Пчеличка беше чула достатъчно.

Способността на Ридъл да разбира какво не казвам понякога ме караше да се чувствам неловко. Той ме погледна почти тъжно и каза по-тихо:

— Том. Трябва ти приятел. Лант е млад, знам, и първото ви запознанство беше… зле премислено. Започни отново. Дай му шанс.

И тъй, същия следобед почуках на вратата на покоите на Фицбдителен. Булен отвори веднага. Видях ръката на Ревъл в подобрената кройка на ливреята му и сресаната му коса. Огледах дискретно стаята и забелязах, че младежът е свикнал да живее подредено, но не прекалено. Лечебните мехлеми на Сенч бяха спретнато подредени на лавицата над камината. Стаята ухаеше на масло от арника. Самият Фицбдителен седеше и пишеше нещо. На масата лежаха в готовност две пера, гърненце с мастило и малка попивателна. На другия ѝ край беше изпънато игрално платно с ребус на Камъчета. Зачудих се кой го е научил на тази игра. След това рязко дръпнах юздите на мислите си и се съсредоточих върху целта си.

Той мигновено скочи на крака и се поклони, а след това ме загледа с боязън, но и нащрек. Така стои човек, когато не иска да изглежда агресивен, но е готов да се защити. Фицбдителен стоеше точно така, но в съчетание с изражението на поражение на лицето му позата му издаваше почти страхливост. Призля ми. Спомних си какво беше да съм загубил всякаква увереност в тялото си. Този мъж вече се беше предал. Зачудих се колко ли беше прекършен, дали щеше изобщо да се съвземе достатъчно, за да бъде поне донякъде воин. Постарах се да не издам съжалението си.

— Писар Фицбдителен, радвам се да ви видя отново на крака и бодър. Дойдох да ви попитам дали сте достатъчно добре, за да идвате да се храните с нас?

Той кимна, без да ме поглежда в очите.

— Ако това ще ви достави удоволствие, сър, ще започна да го правя.

— Компанията ви ще ни бъде приятна. Ще даде не само на Пчеличка, но и на останалите от домакинството възможност да ви опознаят по-добре.

Той отново се поклони.

— Щом желаете, сър.

— Желая — прекъснах го. — Но само ако и вие желаете.

За миг погледите ни се срещнаха и видях в него момче, застанало голо до една камина, докато един опитен убиец разкъсва дрехите му. Да. Малко неловкост в началото на отношенията ни. Която трябваше да преодолеем.

Мълчанието се проточи, а после нещо в него се промени и на лицето му се изписа решимост.

— Да. Ще дойда още тази вечер, холдър Беджърлок.

26.

Уроци

Сън от една зимна нощ, когато бях на шест.

На един пазарен площад сляп просяк седеше загърнат в дрипите си. Никой не му даваше нищо, защото беше по-скоро плашещ, отколкото жалък с жестоко нашареното му с белези лице и сакати ръце. Извади от дрипавите си дрехи малка кукла; беше направена от пръчки и конци, само с един жълъд за глава, но я накара да танцува все едно е жива. От тълпата го наблюдаваше малко намусено момче. Бавно тръгна напред, за да гледа танца на куклата. Когато се приближи, просякът извърна замъглените си очи към момчето и те започнаха да се проясняват, както когато тиня се утаява на дъното на езеро. Изведнъж просякът изтърва куклата си.

Този сън завършва в кръв и ме е страх да си го спомням. Момчето ли се превръща в куклата, с конци, вързани за ръцете и краката му, за коленете, лактите и клюмащата глава? Или просякът сграбчва момчето с коравите си костеливи ръце? Може би се случват и двете неща. Всичко свършва в кръв и писък. Това е сънят, който най-много мразя от всичките сънища, които съм имала изобщо. Това е крайният сън за мен. Или навярно началният сън. Знам, че след това събитие светът, какъвто го познавам, изобщо не е същият.

Дневникът за сънища на Пчеличка

Първата ми вечеря с новия ми наставник беше най-лошото ядене в живота ми. Бях облечена в една от новите си туники. Сърбеше. Все още не я бяха взели да ми я прекроят по мярка, тъй че се чувствах все едно обикалям в малка вълнена палатка. Новите ми гамаши все още не бяха довършени, тъй че старите ми бяха и много къси, и торбести на коленете. Чувствах се като някаква странна газеща във вода риба, с краката ми щръкнали под широките ми дрехи. Казах си, че щом седна на масата, никой няма да го забележи, но планът ми да съм първа там се провали.

Шън ме изпревари, понесе се в трапезарията като кралица, влизаща в тронната си зала. Косата ѝ беше прибрана високо; новата ѝ слугиня имаше дарба за коса и всяка кестенява къдрица блестеше. Сребърни игли искряха на фона на лъскавия махагон като звезди в нощно небе. Беше повече от красива; беше изумителна. Дори аз трябваше да призная това. Роклята ѝ беше зелена и някаква хитрина в кройката повдигаше гърдите ѝ все едно тя ни ги предлагаше, настояваше да ги погледнем. Беше боядисала устните си и бе напудрила лицето си, тъй че тъмните ѝ мигли и зелените ѝ очи ни гледаха като от маска. Ружът на бузите я правеше да изглежда одухотворена и жизнена. Бях обречена да я мразя още повече заради красотата ѝ. Последвах я в стаята. Преди да успея да стигна до стола си, тя се обърна, изгледа ме и се усмихна с котешката си усмивка.

Но по-лошото тепърва предстоеше. Моят учител беше зад мен.

Красивото му лице се беше оправило, подутото го нямаше и зелените и морави отоци бяха спаднали. Кожата му не беше загрубяла като на баща ми или на Ридъл. Имаше лице на дворцов благородник. Беше обръснал високите си скули и волевата си брадичка толкова гладко, колкото можеше, но сянката на онова, което щеше да е несъмнено великолепни мустаци, личеше на горната му устна. Бях ли се притеснила, че ще се присмее на зле скроените ми дрехи? Ненужен страх. Той спря на вратата и очите му се разшириха, щом видя Шън. И двете видяхме как затаи дъх. След това дойде бавно, за да заеме мястото си на масата. Извини се на баща ми, че е закъснял, но докато говореше, гледаше Шън.

В този момент се влюбих.

Някои хора се подиграват с първата любов на момиче или момче, наричат я детинско увлечение. Но защо едно порастващо дете да не може да се влюбва също толкова страстно или дълбоко като всички? Гледах учителя си и знаех, че той сигурно ме вижда просто като дете, при това съвсем дребно за възрастта си и освен това провинциално, едва ли заслужаващо вниманието му. Но няма да излъжа за това, което почувствах. Изгарях да се отлича в компанията му. Копнеех да кажа нещо очарователно или да го накарам да се засмее. Желаех да се случи нещо, което да го накара да види в мен важна особа.

Но нищо важно нямаше около мен. Бях едно малко момиче, облечено в много обикновени дрешки, без никаква възбуждаща история, която да разкаже. Не можех дори да се включа в разговора, който Шън подхвана и след това умело го насочи към себе си и изисканото си възпитание. Говореше за детството си в дома на дядо си и баба си, разказваше истории за разни известни менестрели, които били идвали да изнасят представления, и за благородници, идвали да гостуват. Доста често Фицбдителен възкликваше, че той също е чувал изпълнението на еди-кой си менестрел или че познава лейди Еди-коя си от нейно гостуване в замъка Бъкип. Когато спомена менестрела Хеп, тя остави вилицата си и възкликна, че била чувала, че бил най-забавният от менестрелите и знаел всички хумористични песни. Копнеех да отворя уста и да кажа, че той ми е като по-голям брат и че веднъж ми беше дал кукличка. Но те си говореха помежду си, не на мен, и ако бях проговорила, щеше да изглежда, че съм подслушвала. Но в този момент как копнеех Хеп изведнъж да може да се появи, дошъл на случайно гостуване, и да ме поздрави като родна сестра.

Сякаш с това щях да порасна в очите на писар Фицбдителен. Не. За него единствената личност на масата беше Шън. Тя му се усмихна, докато отпиваше вино, а той вдигна чашата си и ѝ отвърна с усмивка. Баща ми говореше с Ридъл за връщането му в Бъкип: кога ще замине, какви писма ще занесе на лорд Сенч и лейди Копривка, и дори на крал Предан. Гроздето във Върбов лес тази година беше много добро, а имаше и сладка, които искаше да изпрати на лейди Кетрикен, както и вино, отлежало вече пет години в избите ни.

А аз седях мълчаливо между тях, режех и хапвах от месото, мажех си хляб с масло и гледах настрани всеки път щом Елм влезеше в стаята, за да сложи ново блюдо или да разчисти чинии. Вече беше достатъчно голяма, за да сервира на маса, а престилката ѝ в зеленото и жълтото на Върбов лес ѝ подхождаше много добре. Косата ѝ беше изпъната по главата и бе стегната в грижливо изплетена плитка. Исках да вдигна ръка към главата си, за да видя дали светлата ми туфа коса все още е сресана спретнато, или се е разрошила като царевична свила. Пъхнах ръце под масата и ги стиснах здраво.

Когато дойде време да ставаме от масата, наставникът ми почти скочи, дръпна назад стола на Шън и ѝ предложи ръката си. Тя я прие с готовност и благодари на „Лант“ много чаровно. Тъй. Той беше Лант за нея и писар Фицбдителен за мен. Баща ми ми предложи ръката си и аз го погледнах изненадано; тъмните му очи проблеснаха насмешливо, когато хвърли поглед към младата двойка. Погледна Ридъл, който завъртя очи, но също изглеждаше очарован от поведението им. Не намерих в това нищо забавно.

— Ще се прибера в стаята си веднага — казах тихо.

— Да не ти е зле? — попита ме бързо баща ми с тревога в очите.

— Не. Просто имах дълъг ден.

— Добре. Ще почукам на вратата ти по-късно да ти кажа лека нощ.

Кимнах. Предупреждаваше ли ме да бъда там, където казах, че ще съм? Е, щях да съм там. До тогава. Взех един свещник, за да си осветявам пътя.

Лейди Шън и писар Фицбдителен дори не бяха забелязали, че сме спрели. Бяха излезли от трапезарията и тръгваха към една от по-уютните дневни. Не исках дори да ги видя как сядат да си бъбрят. Обърнах гръб на всички и си тръгнах, свила ръка около пламъчето на свещта.

Наистина беше дълъг ден, но не заради нещо, което бях правила. По-скоро неправенето беше проточило часовете ми. Не бях слизала до конюшните. Известно време бях седяла затворена в скривалището си, докато татко ми и Ридъл говореха, а после се измъкнах през прохода и излязох крадешком в кухните. Но не посмях да се задържа там и да гледам как Майлд меси хляба и обръща шиша. Лея вече беше винаги там, метеше или помагаше с каквото ѝ кажат. Тъмните ѝ очи бяха като ножове, а устата ѝ стисната, все едно едва сдържаше злите си думи. Тъй че бях прекарала повечето от деня в една от оранжериите на Търпение, с копие от „Приказки за Старата кръв“ на Беджърлок. Всеки път, когато баща ми ме видеше с нея, ми предлагаше друга книга, което ме убеди, че в нея има нещо, което той не иска да прочета. Но все пак не ми я беше взел. Тъй че бях решила твърдо да я прочета цялата, дори и най-скучните части. Днес я бях свършила и все още нямах никаква представа коя част от нея не е искал да прочета. После пообикалях растенията и ги изчистих от мъртвите листа и клонки. Тъй като повечето растения бяха заспали за зимата, не беше интересно.

Когато стигнах до вратата на старата ми стая, забавих и погледнах предпазливо през рамо. Влязох и оставих вратата да се затвори зад мен. Стоях неподвижно, дишах тихо и изчаквах очите ми да се пригодят. Свещта едва можеше да изтласка тъмнината. Тръгнах бавно напред, пипнешком. Намерих ъгловия пилон на леглото ми. С опипване отидох до опразнената ракла до него. Само няколко стъпки и дланите ми опряха студения камък на камината.

Вратата към слугинската стая беше затворена и изведнъж това ми се стори плашещо. По гърба ми полазиха мравки. Пратеничката беше умряла там вътре. Не, всъщност беше умряла на леглото ми. Точно зад мен. Не можех да се насиля да се обърна и да погледна към него. Това, че знаех, че съм глупава, не помогна. А наистина ли бях глупава? Казала бях на Шън, че всички знаят, че призраците се задържат само на мястото, където човекът е умрял. А пратеничката беше умряла там. Бавно се обърнах. Ръцете ми трепереха, и свещта също — и мяташе сенки, които заподскачаха из стаята.

Леглото — само рамка без дюшек, чаршафи и завивки — беше празно. Глупава бях. Нямаше да се вторача в него. Нямаше. Обърнах се отново към затворената врата. Събрах смелост и тръгнах към нея. Сложих ръка на бравата. Беше студена. По-студена, отколкото бе естествено? Щеше ли призракът ѝ да се задържи там, където неволно я бяхме изоставили? Открехнах вратата. Течението почти засмука пламъчето на свещта. Изчаках, после надникнах вътре.

Стаичката беше по-празна, отколкото я бях видяла последния път. Старата стойка и кана си бяха там. И тежката рамка на леглото все още беше избутана плътно до тайния ми вход.

Заговорих на призрака:

— Ако знаех, че си тук, щях да се погрижа по-добре за теб. Мислех, че си избягала.

Не усетих промяна в надвисналата тъмнина, но се почувствах малко по-храбра от това, че бях посмяла да говоря.

По-трудно беше да издърпам леглото от скрития вход, докато държа свещта, но се справих. Качих се на него, за да дръпна лоста, а след това слязох отново, за да вляза. Капнах от восъка на пода на прохода и залепих свещта в него, преди да издърпам отново леглото на мястото му и да затворя вратата. В скрития си лабиринт мигновено се почувствах по-добре. Вдигнах свещта, тръгнах по знаците — не че вече ми трябваха — и стигнах до малкото си леговище. Точно пред него изведнъж спрях озадачена. Нещо беше различно. Миризма? Лека топлина? Огледах внимателно, но не видях нищо нередно. Предпазливо пристъпих напред, спънах се и се проснах на пода. Свещта изскочи от ръката ми, изтъркаля се в полукръг и само благодарение на най-добрия възможен късмет не изгасна. Но за лош късмет стигна до един навит свитък, който бях оставила на пода. Краят му тъкмо започна да тлее с воня на горяща кожа, когато се вдигнах на колене и сграбчих свещта. Изправих я в свещника и се обърнах да видя какво ме е спънало. Бях го усетила като забравен парцал. Топъл парцал?

В същия момент парцалът се надигна бавно от пода, протегна се и ми изсъска укорително. Само много тънкият край на навито пеперудено крило издаваше наметалото на пода. Хвърлих се към него, сграбчих го и го притиснах до гърдите си. Беше топло и миришеше на котарак.

— Какво правиш тук? — попитах ядосано.

Спях. Беше топло.

— Това е мое. Няма да вземаш неща от лавицата ми.

Огледах се и видях, че чинията, която бях поставила върху купата с корав хляб, е избутана настрани. Със сгънатото наметало под мишницата бързо огледах запасите си. Хлябът беше надъвкан от единия край и оставен. Бях донесла и половин наденица, но от нея бяха останали само кожички.

— Изял си ми храната! И си спал на наметалото ми!

Не твоето. Нейното.

Спрях се задъхана.

— Е, вече е мое. Тя е мъртва.

Да. Тъй че е мое. Беше обещано на мен.

Зяпнах го. Спомените ми за онзи ден бяха обвити в мъгла — не за събитията от вечерта, а за сутрешните. Не можех да си спомня защо бях тръгнала към онази част от дворовете на имението. Беше сенчесто и студено, неприветливо в сивите и мокри дни. Спомнях си смътно как видях пеперуденото крило на земята; не знаех дали беше спомен от онзи ден, или спомен от мой сън. Но помнех, че когато татко ми се беше приближил, извика изненадано. И нещо беше избягало в храстите. Нещо черно и космато.

Да. Аз бях.

— Това не означава, че наметалото е твое.

Той се изправи и уви опашката си около белите си крачета. Имаше жълти очи, забелязах, и светлината на свещта заигра в тях. Тя го даде на мен. Беше честна размяна.

— За какво? Какво има да размени една котка?

Златист блясък се появи в жълтите очи и разбрах, че съм го обидила. Бях обидила котка. Просто една котка. Защо тогава по гърба ми пробяга тръпка на страх? Сетих се, че майка ми ми казваше да не ме е срам да се извиня, когато съм сбъркала. Казваше, че ако били спазвали това правило, това щяло да спести и на нея, и на татко ми много неприятности. След това въздишаше и добавяше, че никога не трябва да си мисля, че едно извинение може напълно да заличи това, което съм направила или казала. Все пак си струваше да опитам.

— Моля за извинение — казах искрено. — Не знам много за котките, защото никога не съм имала котка. Мисля, че без да искам, те обидих.

Да. Два пъти. Идеята, че човек може да „има своя котка“ е също много обидна. Изведнъж вдигна едно от задните си крачета към тавана и започна да се чеше с другото. Разбрах, че така ме обижда. Реших да го изтърпя мълчаливо. Той продължи с това нелепо дълго. Започнах да измръзвам. Хванах скришом края на наметалото и го загърнах около раменете си.

Когато най-после свърши, той отново съсредоточи кръглите си немигащи очи върху мен. Дадох ѝ сънища. Легнах до нея и мърках през дългата студена нощ. Беше лошо ранена. Умираше. И го знаеше. Сънищата ѝ бяха тъмни, с остри ръбове, пълни с лицата на онези, които бе провалила. Сънуваше тварите, които бяха вътре в нея, гризяха и пълзяха през вътрешностите ѝ. Влязох в сънищата ѝ и в тях бях Котката на котките, невъобразимо могъща. Подгоних и избих онези, които я бяха наранили. Изподрах ги с ноктите си и им изтръгнах червата. Към зазоряване, когато сланата бе най-студена, обещах да те доведа при нея и тя щеше да бъде открита и съобщението ѝ доставено. Тя ми благодари и ѝ казах, че топлината на наметалото ми е била приятна. Точно тогава тя каза, че ще е мое, когато си отиде.

Разказът му кънтеше от истина. Чак до последното твърдение. Знаех, че лъже. Той знаеше, че знам, че лъже. Усмихна се лениво, без устата му изобщо да се раздвижи. Предизвикваше ме да оспоря разказа му. Дълбоко в сърцето ми Вълкът Баща изръмжа, тихо и гърлено. Не харесваше тази котка, но ръмженето му трябваше да предупреди колкото мен, толкова и хитрия котарак.

— Добре. Ще оставям наметалото тук нощем, за да го използваш.

Размяна, предложи той.

Аха. Погледнах го.

— Какво имам аз, което би могла да иска една котка?

Очите му се присвиха. Котката, на която е позволено да спи до кухненската камина, има кошница с меко одеяло. И билка…

— Котешка мента. И отрова за бълхи. — Знаех това. Майка ми бе започнала традицията.

Искам същото. И ако ги видиш, че ме гонят с метла, трябва да изкрещиш и да им се скараш, и да ги плеснеш, така че никога повече да не го правят.

— Мога да направя това.

И трябва да ми носиш вкусни неща. В чисто блюдо. Всеки ден.

По някакъв начин се беше доближил до мен. Бавно се качи в скута ми и се намести.

— Мога да правя това — съгласих се.

И когато пожелая да ме погалят, трябва да ме погалиш. Но само ако аз го пожелая. Беше се превърнал в черно кръгче в скута ми. Вдигна едната си предна лапа, разпери дълги и много остри нокти и започна да ги почиства.

— Добре. — Много внимателно отпуснах ръце върху него. Пръстите ми потънаха в гъста черна козина. Беше толкова топъл! Внимателно опипах хълбока му. Намерих две трънчета и един репей и ги махнах. Краят на опашката му оживя, вдигна се и се уви около китката ми. Беше изключително мило. Пъхнах пръстите си под брадичката му и нежно го почесах. Той вдигна глава и странен прозрачен клепач се повдигна и покри полузатворените му очи. Преместих ръката си, за да го погаля по ушите. Мъркането му се усили. Очите му станаха на цепки.

Известно време само седяхме така. Той бавно започна да се отпуска на хълбок. Разчесах сплъстената козина на корема му.

А после внезапно като нападаща змия той ме одра по ръката — веднъж, два, три пъти, — скочи на пода и се изниза в тъмното. И сянка на мисъл нямаше, която да обясни защо го направи. Притиснах кървящата си китка до гърдите си и стиснах зъби, за да понеса парещата болка. Сълзи опариха очите ми. В сърцето ми Вълкът Баща изръмжа в съгласие. Котките са проклети същества. Никога не им вярвай и не говори с никоя. Надявам се, че си научила нещо.

Научила бях, но не бях сигурна какво. Станах бавно, изведнъж разтревожена колко ли време е минало. Сбрах наметалото и го сгънах припряно. Върнах го на мястото му на лавицата и захлупих купата с хляб с капака. Малък потаен крадец!

Можех да се науча от него.

На заранта, неканена, Грижливка дойде да ми помогна да стана, да се измия, да се среша и след това да се облека. Всичко това беше много дразнещо. Никой освен майка ми не беше правил изобщо такива неща, а тя ги правеше с весело бърборене, докато споделяше с мен плановете си за деня. Грижливка, реших, щеше да е по-добре да я нарекат Припряна. Или може би Кисела, защото днес беше нацупена все едно всяко нещо в гардероба ми ѝ киселееше в устата. Дръпна ризата през главата ми и още преди да се е отпуснала на раменете ми вече ми навличаше туниката върху нея. Дръпна ръкавите да ги изравни и след това, без да пита, бръкна под туниката ми, за да издърпа ризата надолу. Питаше ме за неща, които никога не бях имала, като фиби или поне брилянтин, за да ми приглади косата. Попита ме къде ми са обиците и се стъписа, че дори нямам дупки в ушите си. Възкликна, ужасена от състоянието на чорапите ми, намери по-дебел чифт и каза, че обувките ми били позор за домакинството.

Може би смяташе, че ме ласкае с възмущението си и че аз го споделям. Всъщност това само ме накара да се почувствам по-дребна и плаха. Не можех да намеря думи, за да защитя себе си или облеклото си. Сложих си колана с ножа, за кураж. Грижливка изсумтя неодобрително и клекна пред мен.

— Това не се носи така — каза ми. Запазих мълчание, когато тя взе колана ми и припряно проби нова дупка с нейното ножче, а след това ми го постави така, че да стяга кръста ми, вместо да виси на бедрата ми.

Когато свърши с дърпането на косата ми и оправянето на туниката ми, ме изправи пред огледалото. За моя изненада, изобщо не изглеждах толкова зле нагласена, колкото се боях. Усмихнах се на отражението си и казах:

— Мисля, че от месеци не съм изглеждала толкова хубаво. Благодаря ви, госпожо Грижливка.

Думите ми като че ли я стъписаха и както беше клекнала до мен, тя се люшна назад и ме зяпна, големите ѝ кафяви очи бяха станали много широки.

— Чакаш тук — каза изведнъж. — Чакаш тук и не мърдаш.

Подчиних ѝ се и преди да имам време да се зачудя защо правя каквото ми нарежда една слугиня, тя се върна.

— Сега, ще искам тези да ми ги върнеш, когато приключиш с тях. Струват ми доста пари и съм ги носила не повече от десетина пъти. Тъй че държиш китките си настрана от всичко лепкаво и мазно. Мислиш ли, че можеш да го направиш?

Не изчака за отговор или разрешение. Нагласи маншетите от кремава дантела на ръкавите на долната ми блуза, а след това добави яка също като тях. Бяха ми големи, но тя извади игла с вдянат конец изпод яката на ризата си и бързо ги прибра. Огледа ме, щом приключи, малко намръщено. После въздъхна леко.

— Добре. Ще ми се дъщерята на дома, поставена под моя грижа, да е по-добре нагласена от кухненските слугинчета, но това ще свърши работа за днес, а след час ще кажа на Ревъл какво мисля! Хайде марш на закуска, кукло! Да, не се съмнявам, че ще ми трябва поне час, докато оправя стаята на лейди Шън. Всяка сутрин все същото — десетина поли разхвърляни из стаята, и още толкова хубави блузки. Виж, ти си държиш нещата изрядно. Никога не ми е трябвало повече от десет дъха, за да ти оправя стаята.

Премълчах, че дори не бях знаела, че ми оправя стаята. Бях приела без въпроси, че някой се грижи за умивалника ми, каната и нощното гърне, също както бях приела, че чаршафите ми се перат веднъж месечно.

— Моите благодарности за грижата, която положихте за мен — казах, щом ми хрумна, че това не са особено приятни задачи.

Бузите ѝ отново порозовяха.

— Ама за нищо, лейди Пчеличка. Хайде, марш! Надявам се уроците ви да вървят добре.

Очакването в мен се бореше със страха. Исках да ида направо в класната стая. Исках да избягам и да се скрия в тайното ми място. Вместо това слязох на закуска. Татко ми беше там, чакаше ме. Не беше седнал, а крачеше из стаята, сякаш и той беше изнервен. Обърна се към мен, когато влязох, и очите му се разшириха. После се усмихна.

— Добре. Определено изглеждаш готова да започнеш новите си занимания.

— Грижливка ми помогна — казах му. Докоснах дантелата на шията си. — Яката и маншетите са нейни. Изненада се, че нямам обици. А след това каза, че няма да позволи кухненските момичета да ме засенчват.

— Не биха могли изобщо да го направят, дори да беше в дрипи и мръсотия.

Само го изгледах.

— Не казвам, че изглеждаш дрипава или мръсна! Не. Не! Просто имах предвид, че все едно… — Спря и изглеждаше толкова комично тъжен, че не можах да не се засмея.

— Всичко е наред, тате. Не че не ме виждат всеки ден облечена както обикновено. Няма да излъжа никого.

Баща ми изглеждаше притеснен.

— Не мисля, че целта ни е да лъжем когото и да било, Пчеличке. По-скоро, обличаш се по начин, който показва уважение към писаря, който те учи. — И добави по-бавно: — И за да покажеш истинското си положение в домакинството. — Спря и усетих, че трескаво премисля нещо. Оставих го, защото умът ми изведнъж се оказа също толкова зает.

Внезапно ме споходи ужасна мисъл. Ученето бе нещо, което щях да правя четири от всяка ръка дни. Означаваше ли това, че ще се обличам така всеки ден? Означаваше ли, че всяка сутрин Грижливка ще нахлува в стаите ми, за да ме приготви? Бавно осъзнах, че ще са четири пълни дни, преди да мога след това да правя каквото си поискам с утрото си! Никаква езда повече сутрин. Не че беше имало някаква, откакто избухнах с Настойчивост. Но си мислех, че рано или късно, все някак си, ще оправя нещата с него. Но това, че сутрините ми бяха отнети, беше завинаги. Почти всеки ден щях да съм принудена да се разправям с хора, които не харесвах, в училищната стая. И дори на масата за закуска…

— О, Пчеличке, каква изненада! Сресала си се. Приличаш почти на момиче тази сутрин.

Обърнах се при поздрава на Шън. Ридъл беше влязъл след нея в стаята. Тя ми се усмихваше. Баща ми изглеждаше разколебан, а веждите на Ридъл се бяха вдигнали почти до косата. Усмихнах ѝ се на свой ред и внимателно приклекнах в реверанс.

— Благодаря, Шън. Ти самата изглеждаш почти като добре възпитана дама днес. — Гласът ми бе гладък като сладък крем. Щеше да е почти комично да гледам как изражението на баща ми превключва от несигурност в тревога, ако не беше влязъл писар Фицбдителен, тъкмо навреме, за да чуе думите ми. И само моите думи, без коментара, който ги беше предизвикал. Хвърли ми поглед, какъвто щеше да е заслужило някое гадно и непочтително дете, а после поздрави Шън топло и я придружи до стола на масата все едно я спасяваше от някое малко и своенравно животинче.

Забелязах, че Шън не започна да се храни веднага, а изчака докато Фицбдителен се настани до нея. Бяха крайно общителни сътрапезници, говореха с татко ми и Ридъл, но не отделиха нито дума, нито поглед за мен. Подаваха си храна един на друг и Шън му наля още чай. През повечето време гледах в чинията си и се хранех. Когато все пак погледнех крадешком към тях, съчетаната им красота късаше сърцето ми с ревниви нокти. Наистина изглеждаха все едно бяха излети от един и същи калъп, създадени бяха, за да си подхождат. И двамата имаха същите лъскави къдрици, решителни брадички и изящни носове. Погледите им бяха изпълнени с възхищение един към друг, сякаш се гледаха в тоалетно огледало. Върнах поглед към чинията и се престорих на страшно заинтересована от наденицата.

Баща ми предлагаше на Ридъл пушен бут, вина от избата и пушена речна риба, които да закара в замък Бъкип. Ако Ридъл се съгласеше с всичко това, щеше да натовари цял фургон. Но той настояваше, че трябва да пътува леко и че щял да се опита скоро да намине пак.

Ушите ми доловиха откъслеци от думите на Шън.

— … се преструвам, че не ме занимава. Но също така се радвам, че вече сте достатъчно добре, за да преподавате. Един ден, пълен с полезни занимания, е, вярвам, най-добре за децата. И дисциплина. Ще бъдете ли достатъчно строг, как мислите?

Гласът на Фицбдителен беше нисък и мек, като мъркане на голям котарак.

— Много строг като за начало, смятам. По-добре да започнеш с твърда ръка, отколкото да се опиташ да наложиш дисциплина по-късно.

Сърцето ми изстина.

Привършихме закуската и нашият писар пожела на баща ми добър предобед. Когато погледна към мен, не се усмихна.

— Очаквам да ви видя веднага в класната стая, лейди Пчеличка.

Малко учтивост можеше да промени мнението му за мен.

— Ще ви последвам веднага, писар Фицбдителен.

Той погледна баща ми вместо мен и каза:

— Държа учениците ми да ме наричат писар Лант. Нищо не е за младите да го запомнят.

— Както желаеш — отвърна баща ми, но знам, че споделяше мисълта ми. Името не го клеймеше като незаконен син всеки път, когато се изречеше.

Изчаках кротко, докато учителят ми пожелае на Ридъл успешен ден, а след това го последвах мълчаливо към класната стая. Все още леко накуцваше, но се стараеше да крачи отривисто. Следвах го толкова бързо, колкото можех, без да затичам. Нищо не ми каза, нито погледна назад, за да види дали не изоставам. Колкото и глупаво да изглежда, сърцето ми се късаше, а неприязънта ми към Шън къкреше, готова да кипне. Щях да сложа умрели плъхове в гардероба ѝ. Не. Това само щеше да донесе неприятности на Ревъл, а той беше добър с мен. Опитвах се напразно да измисля някакъв гаден номер, който да не създаде неприятности на някой друг. Толкова нечестно беше, че просто защото тя бе красива и пораснала, можеше да спечели цялото внимание на всеки мъж в домакинството. Те бяха МОЯТ баща, приятелят на МОЯТА сестра и учител, изпратен да учи МЕН, но само с едно кривване на главата Шън като че ли можеше да ги направи нейни. А аз бях безсилна да я спра.

Бях изостанала доста зад дългите му бързи крачки. Той стигна до вратата на училищната стая, спря и погледна през рамо към мен с леко раздразнение. Изчака ме мълчаливо и се отдръпна, за да ме пусне да изтичам в стаята пред него.

Спрях изумена на прага. Никога не бях виждала толкова много деца на едно място — и всички те станаха, когато влязох. Изглеждаше странно и застрашително, както когато някое дърво се изпълни с грачещи врани или пчели се завихрят на рояк, преди да напуснат кошера. Стоях неподвижно, без никаква представа къде да отида. Погледът ми се зарея над тях. Някои познавах от предишни срещи, някои бях зървала мимоходом, а две ми бяха съвсем непознати. Елм и Лея бяха там, чисти и спретнати, облечени в зеленото и жълтото на Върбов лес, а не с вечните им кухненски престилки. Тафи също беше там, с прост жакет и панталони. Мръщеше се, скръстил ръце на гърдите си, явно недоволен. Видях Настойчивост най-отзад, лицето му толкова изтъркано, че изглеждаше зачервено, косата му беше вързана на опашка. Облеклото му беше спретнато, но явно беше видяло не един собственик. Момчетата до него бяха другите ратайчета от конюшните — Лукор, Реди и Оутил. Имаше един младеж, когото бях виждала да работи в градините, и едно момче и едно момиче, които бях виждала да се грижат за гъските. Толкова много! Поне десетина лица ме зяпаха втренчено, докато стоях замръзнала.

Глас зад мен каза неодобрително:

— Лейди Пчеличка, ще благоволите ли да се отместите от прага, за да мога да вляза?

Дръпнах се от пътя му и изведнъж осъзнах, че децата бяха станали за писаря, не заради мен. Почувствах се малко по-добре, докато пристъпвах плахо в стаята и погледите им се отместиха от мен към Фицбдителен.

— Доволен съм, че виждам такава акуратност — поздрави ги той. Стори ми се, че долових в гласа му нотка на стъписване. Беше ли изненадан също като мен от това колко много деца се бяха събрали? Той си пое дъх. — Ще се обръщате към мен с „писар Лант“. Тук съм, за да ви преподавам. Лейди Копривка беше изключително щедра, като изпрати наставник, който да обучава децата от имението ѝ. Искам всички вие да осъзнаете колко рядка е такава щедрост. Надявам се, че ще проявите подобаващата се благодарност, като покажете отлично поведение и се отдадете усърдно на своите занимания. Ще започнем незабавно. Нека всеки от вас си намери място и се настани. Мисля, че първата ми задача ще бъде да определя колко вече знаете.

Една пейка предлагаше места за четирима. Елм и Лея бързо си присвоиха две от местата, а момичето и момчето с гъските заеха другите две. Тафи, още едно голямо момче и Настойчивост седнаха на камината, с гръб към огъня. Другите се заозъртаха, а след това се смъкнаха на пода и насядаха с кръстосани крака. Аз седнах в края на групата, на килима с тях. Градинското момче ме погледна, усмихна се срамежливо и извърна очи. Две от другите се изместиха по-надалеч от мен. И двете миришеха на овце. Писар Фицбдителен отиде до масата и се настани там.

— Ще трябва да поръчам повече дъсчици — рече той, колкото на нас, толкова и на себе си. — И да помоля Ревъл да донесат пейки.

След това посочи децата на пейката.

— Ще започна с вас. Моля, ставайте един по един и ми кажете какво учение сте имали вече. — Погледът му обходи стаята. — Сигурен съм, че останалите ще изчакате кротко, докато го правя.

Децата се спогледаха. Не беше избрал да говори първо на мен. Зачудих се дали си мислят, че вече знае всичко за мен, или, като мен, че това показва, че вече не ме одобрява. Бях си отбелязала, че приписа щедростта на лейди Копривка вместо на баща ми и че говори, че е дошъл да учи децата на имението. Никакво споменаване, че аз споделям учителя си с тях. Не. Беше ме събрал наедно с всичките други ученици. Както го бях направила и аз, осъзнах изведнъж, когато се бях настанила на пода с другите. Грешка. Как можех да я поправя? Исках ли да я поправя?

Някои от децата веднага се наместиха в по-удобни пози, понеже препитването явно щеше да отнеме доста време. Тафи седеше намръщен. Извади ножа си и започна да си чисти ноктите. Децата на градинаря се озъртаха учудено. Настойчивост седеше напрегнато като куче.

Писар Лант повика първо Елм. Сгънах ръце в скута си, забих очи в пода и заподслушвах с всичка сила. Тя можеше да брои, разбира се, и да прави прости сметки, стига да не отиваха много над пръстите на ръцете ѝ. Не знаеше буквите, нито можеше да чете или пише, освен името си. Можеше да назове всички херцогства в Бък и знаеше, че Халкида е опасна за нас. Останалото от географията ѝ беше мътно. Аз знаех повече от това, но не чак толкова много, че да се чувствам сигурна в себе си.

Лея имаше приблизително същото ниво на ученост като Елм, освен че можеше да разчете имената на някои подправки, понеже я караха да носи бурканчетата от лавиците. Момичето с гъските се казваше Бръшлян. Не четеше и не пишеше, но двамата с брат ѝ си играеха на аритметика, за да мине времето. Брат ѝ се казваше Смърч и беше достатъчно висок, за да отговаря на името си. Той също не знаеше буквите, но явно беше възбуден от възможността да ги научи. Беше бърз с числата като сестра си, докато нашият писар му поставяше задачи като „Дванайсет гъски плували във водата и още седемнайсет кацнали, докато пет отлетели. После двайсет и две гъсенца излезли от тръстиките. Бича жаба изяла едно. Колко гъски и гъсенца останали?“ Смърч отговори бързо, но добави, малко поизчервен, че не всички числа трябва да са за гъски. Фицбдителен го похвали за бързия му ум и жаждата му да учи и повика Настойчивост.

Настойчивост стана и отговори почтително, че не знае буквите и четмото. Можеше да смята „достатъчно добре, за да си свърша работата“. Подхвърли, че баща му е пожелал да учи повече, и добави, че уважава волята на баща си, понеже той знае какво ще е най-добре за него.

— Както и аз — каза писарят.

Даде на конярчето няколко прости аритметични задачи и видях как пръстите на Настойчивост се размърдаха, докато пресмяташе отговора. Страните и ушите му бяха по-зачервени, отколкото на леден вятър, и веднъж, когато се запъна, се озърна към мен. Престорих се, че не виждам.

Общо взето същото беше и с другите ученици. Забелязах, че повечето от тях като че ли са наследили нивото на ученост, което имат родителите им. Оутил, също от конюшните, понякога помагаше в носенето на провизии. Можеше да чете малко и майка му искала от него да научи повече четене и писане, за да може да ѝ помага. Момчето на градинаря, за моя изненада, можеше да пише името си и да чете прости думи, но числата не му се удаваха много.

— Но ще се уча с готовност — заяви той.

— Радвам се — отвърна учителят ни с усмивка.

Когато повика Тафи, той се надигна мързеливо. Подигравателната му усмивка не убягна от вниманието на Фицбдителен и той каза:

— Изправи се. Име? — И вдигна перото си над листа.

— Тафи. Тате работи в лозята. Мама прескача понякога да помогне с ягненето, когато самата тя не е тръснала бебе. — Обърна се към другите деца, подсмихна се и добави: — Тате вика, че е най-щастлива с голям корем или с някое на цицата.

— Нима? — Учителят ни беше невъзмутим. И понеже Тафи говореше така, че да го чуем всички, също го попита високо: — Можеш ли да четеш и да пишеш, момче?

— Тц.

— Приемам, че искаше да кажеш: „Не, писар Лант“. Сигурен съм, че ще се справиш по-добре, когато ти задам следващия въпрос. Можеш ли да смяташ? На хартия или наум?

Тафи облиза долната си устна.

— Смятам, че не ща да съм тука.

— Но си тук. И както желае баща ти, аз ще те уча. Върни се на мястото си.

Тафи се замъкна обратно. Беше мой ред. Бях последна. Изправих се и тръгнах към масата на писаря. Той още си записваше за Тафи. Тъмните му къдрици бяха оформени в съвършени спирали. Погледнах почерка му. Беше чист и четлив дори както го гледах наопаки. „Нахален и нежелаещ да учи“, беше отбелязал до името на Тафи.

Вдигна очи и аз отдръпнах погледа си от листа, за да срещна неговия. Очите му бяха меко кафяви, с много дълги мигли. Бързо погледнах пак надолу.

— Е, лейди Пчеличка, ето, че е ваш ред. — Говореше тихо. — Искреното желание на лейди Копривка е да се научите да четете и пишете. Поне толкова, колкото сте способна. Смятате ли, че можете да направите това, за нея? — Опитваше се да се усмихва мило, но беше фалшива доброта.

Бях стъписана и уязвена, че ми говори толкова снизходително. Много по-лошо беше, отколкото когато ме бе погледнал по-рано с презрение заради лошото ми държане. Вдигнах очи към него, после ги извърнах настрани. Не заговорих високо, но се постарах да оформя всяка дума толкова ясно, колкото можех. Знаех, че понякога речта ми все още е неясна и приглушена. Щях да се погрижа днес да не е така.

— Вече мога да чета и пиша, сър. И мога да пресмятам наум числа до двайсет. Ако имам сметало, е по-лесно. Повечето пъти. Но не бързо. Запозната съм с местната география и мога да покажа всяко херцогство на картата. Знам „Дванайсетте лечебни билки“ и други учещи стихчета. — Последното беше дар от майка ми. Бях забелязала, че никое от децата не бе споменало за учещи стихчета.

Писар Лант ме изгледа предпазливо, сякаш ме подозираше в нещо.

— Учещи стихчета?

Покашлях се.

— Да, сър. Например за котешка мента стихчето започва с: „Разсадиш ли я без време, котаракът ще я вземе. Ако много ги посееш, котката ще се разсее.“ Така първото, което трябва да се знае за тази билка, е, че ако опиташ с разсад в градината, котките ще го изядат. Но ако засееш семена, ще покълнат много и докато не почнат да миришат, котките няма да им обръщат внимание и растенията ще могат да избуят.

Той се покашля.

— Хитроумно стихче, но не е нещо, което може да се смята за учене тук.

Някой се изкикоти. Усетих как в лицето ми нахлу кръв. Мразех светлата си кожа, която издаваше толкова явно унижението ми. Съжалих, че не бях избрала да споделя някое от най-простите стихчета на мама.

— Знам и други, сър, които може би са по-полезни.

Той въздъхна и затвори за миг очи.

— Сигурен съм, че знаете, лейди Пчеличка — отвърна все едно не желаеше да ме уязви заради невежеството ми. — Но повече се интересувам да видя писането ви, сега. Можете ли да ми напишете няколко букви? — Бутна един лист към мен и ми подаде парче креда. Да не би да си мислеше, че не знам какво е перо?

Унижението ми кипна в гняв. Посегнах към ръката му и взех тънкото му перо. Изписах грижливо: „Името ми е Пчеличка Беджърлок. Живея в имението Върбов лес. Сестра ми е лейди Копривка, Майсторка на Умението при Негово величество крал Предан на Шестте херцогства.“ Вдигнах перото, огледах критично написаното и след това му го дадох, за да го прочете.

Беше наблюдавал писането ми със зле прикрита изненада. Сега огледа за миг листа с неверие. После ми го върна.

— Напиши: „Днес започвам да уча при писар Лант“.

Направих го, по-бавно, защото открих, че не съм сигурна как се пише „Лант“, с „т“ или с „д“. Отново му го върнах. А той бутна към мен черна восъчна табличка, на която беше изписал думи. Никога не бях виждала такова приспособление и пръстът ми леко пробяга по восъчното покритие на дървената плочка. Беше писал със стило, врязал думите във восъка бързо и изящно.

— Добре. Можеш ли да четеш, или не? — Тонът му беше предизвикателен. — На глас, моля.

Зяпнах думите. Изговорих ги бавно:

— Порочна лъжа е да се преструваш на невежа и неспособен. — Погледнах го отново, объркана.

— Съгласна ли сте?

Отново погледнах думите.

— Не знам. — Чудех се какво цели с тях.

— Добре. Аз бих се съгласил. Лейди Пчеличка, би трябвало да се засрамите от себе си. Лейди Копривка беше много загрижена за вас: мислеше, че сте глуповата и почти няма. Толкова я болеше за това как ще се справите в този свят, за това кой ще се грижи за вас, докато отраснете. А сега пристигам тук, убеден, че задачата ми е да ви дам основни знания в най-простите неща, и ви намирам напълно способна да четете и пишете. И доста дръзка към една дама, която заслужава почитанието ви. Тъй че, лейди Пчеличка, какво трябва да мисля?

Гледах една малка шупла в масата и ми се искаше да потъна в нея. Беше толкова сложно да му обясня. Искала бях само да не изглеждам странна на другите. Нямаше шанс. Бях твърде дребна за възрастта си и твърде интелигентна за годините си. Първото трябваше да е очевидно; да кажа на глас второто щеше да създаде впечатлението, че съм толкова самонадеяна, колкото и невъзпитана. Лицето ми пламна.

Някой заговори зад мен:

— Аха, прави се на малоумна, за да може да шпионира хората. Преследваше ме непрекъснато, а после ме вкара в беля. Всички го знаят. Обича да вкарва в беля.

Този път кръвта се изцеди от лицето ми и се почувствах замаяна. Едва успях да си поема дъх. Обърнах се и зяпнах Тафи.

— Това не е вярно — опитах се да извикам. Излезе накъсан шепот. Той ме гледаше с подигравателна усмивка. Елм и Лея кимаха утвърдително. Децата с гъските само гледаха ококорени и учудени. Погледът на Настойчивост се плъзна покрай мен и се спря на сивото небе зад прозореца. Другите деца просто ме зяпаха. Нямах съюзници тук. Преди да успея да се обърна и да погледна Фицбдителен, той ми нареди строго:

— Седни. Вече знам откъде да започна уроците ти. — Продължи да говори, докато се връщах на мястото си на пода. Съседите ми се издърпаха настрана от мен, сякаш неодобрението на учителя бе заразно. — Опасявам се, че не очаквах толкова много ученици и с толкова различно ниво на знание, тъй че не донесох достатъчно помагала. Имам шест восъчни таблички и шест стила за писане на тях. Тях ще трябва да ползвате заедно. Хартия имам и съм сигурен, че можете да намерите добър запас гъши пера за писане. — Тук децата с гъските се усмихнаха и се разшаваха радостно.

— Но няма да използваме пера, мастило и хартия, докато не ги заслужите. Изписал съм буквите големи и ясни на хартии и всеки от вас ще получи една от тях, за да ги вземете със себе си. Всяка вечер искам да проследявате буквите с пръстите си. Днес ще упражним формите на всички букви и звуците на първите пет. — Обърна се към момчето на градинаря и добави: — Тъй като вече си доста способен, Лютиче, няма да те отегчавам с тези упражнения. Тук имам няколко чудесни свитъци и книги, които са свързани с градинарство и растения. Разгледай ги, докато работя с другите.

Лютиче засия от похвалата му, стана и взе един от свитъците, посветен на розите. Бях го чела няколко пъти и познах, че е дошъл от библиотеките на Търпение. Стиснах устни. Може би баща ми му беше казал да използва свободно книгите на Върбов лес. Когато ми връчи листа с буквите, не възразих, че аз също ги знам. Знаех, че това е наказание. Щях да бъда накарана да правя досадни безполезни упражнения, за да демонстрира презрението си към моята предполагаема „лъжливост“.

Той обикаляше между нас, като първо назоваваше всяка буква на глас, а след това ние повтаряхме и я проследявахме с пръст. Когато проследихме всичките трийсет и три, той ни върна на първите пет и попита кой може да си спомни имената им. След като не вдигнах ръка, ме попита все още ли се преструвам на неука. Не това беше намерението ми — бях решила да приема наказанието си в мълчание. Не го казах, а само забих поглед в коленете си. Той изсумтя в израз на досада и неприязън към мен. Не вдигнах очи. Посочи Смърч, който помнеше две от буквите. Лея знаеше една. Едно от децата на гледачката на гъски знаеше друга. Когато писарят посочи Тафи, той се вторачи в страницата, намръщи се и после каза: „Пий“, с откровена подигравка. Учителят въздъхна. Започнахме отново да повтаряме всяка буква, както той я казваше, и този път резултатите бяха по-добри, когато подкани едно от децата с гъските да изреди буквите.

Мисля, че това беше най-дългата сутрин в живота ми. Когато Лант най-после ни пусна точно преди обед, гърбът ми се беше схванал и краката ме боляха от дългото седене. Бях прахосала една сутрин и не бях научила нищо. Не, поправих се наум, когато се олюлях на схванатите си крака и навих на руло листа си с буквите. Бях научила, че Тафи, Лея и Елм винаги ще ме мразят. Бях научила, че учителят ми ме презира и повече се интересува да ме наказва, отколкото да ме учи. И най-сетне, бях научила колко бързо могат да се променят чувствата ми. Увлечението към Фицбдителен, което бях отглеждала и подхранвала, откакто бе пристигнал, беше внезапно заменено от нещо друго. Не беше омраза. Имаше твърде много тъга, примесена с него, за да е омраза. Нямах подходяща дума за него. Как можех да нарека чувство, което ме караше да искам никога повече да не срещна това лице, при никакви обстоятелства? Изведнъж разбрах, че нямам никакъв апетит да обядвам на една и съща маса с него.

Входът през килера към леговището ми беше прекалено близо до кухните. Сигурна бях, че и Елм, и Лея ще са там, да сеят клюки за сутрешните уроци и след това да обслужат масата. А Фицбдителен щеше да е на масата. Не. Отидох в спалнята си и грижливо свалих труфилата на Грижливка. Докато прибирах дантелата, си спомних, че тя беше добра към мен. Както и Ревъл. Изведнъж ми хрумна да си помисля какво мога да направя, за да им покажа, че оценявам това и че съм им благодарна. Ами, след няколко дни баща ми беше обещал да ме заведе до пазара. Знаех, че Грижливка се беше възхитила на шишенцата ми с благоухания. Щях да взема едно за нея. А Ревъл? За него не бях сигурна. Може би татко ми щеше да знае.

Оставих настрана новата си туника и дебелите чорапи и се пъхнах отново в късата си и в старите си гамаши. След като се почувствах много повече като себе си, се шмугнах в старата си спалня и оттам — в лабиринта от стенни проходи. Този път тръгнах пипнешком, не ми трябваше светлина. Когато стигнах до бърлогата си, подуших топлината на спящия котарак. Докоснах спящото му тяло, увито отново в наметалото ни. След това го прекрачих и отидох в личния кабинет на баща ми. Взех една свещ, запалих я от камината и си избрах един свитък за Граблин Пророка, първия крал на Шестте херцогства. Беше с почерка на баща ми, вероятно негов препис от по-старо писание. Зачудих се защо го е оставил на писалището си. В бърлогата си се настаних удобно с възглавниците ми, свещта, одеялото, наметалото и един топъл котарак. Бях си мислила само да споделя топлината на наметалото; не бях знаела колко много горещина може да излъчва една котка. Беше ни доста удобно, а когато той се събуди, ми се стори съвсем честно да си разделим коравия хляб и наденицата, станали обедната ми храна.

Сирене?

— Нямам. Но ще донеса. Изненадана съм, че те намирам тук. Затворих входа в килера последния път, когато излезе.

Този лабиринт е пълен с дупки. Много. И ловът тук е добър. Мишки, плъхове. Птици в горните части.

Притихна, промъкна се пак под наметалото и се сгуши до мен. Продължих да чета, като се забавлявах, опитвайки се да отсея ласкателствата от фактите в това описание на древния ми предтеча. Граблин дошъл, победил жалките диваци, опитали се да отблъснат него и хората му, и превърнал Бъкип от грубото дървено укрепление, което превзел, в укрепена със стена крепост. Самият замък беше нараствал много години, строен главно от нападалите камъни, с които толкова изобилстваше този район. Много от тях били всъщност съвършено изсечени блокове.

Баща ми беше направил няколко бележки между редовете на тази част. Изглежда, го беше заинтересувало това, че замък Бъкип явно е бил издигнат първо като дървено укрепление върху съборените каменни основи на по-древна цитадела. Беше пресъграден в камък, но той бе изписал няколко въпроса, като например кой е построил първоначалното укрепление от обработени камъни и какво е станало с него. А на едната страна имаше малка рисунка на онова, което според него беше стояло като каменни стени, когато дошъл Граблин. Явно татко ми вярваше, че вече е имало много от замъка и че Граблин само е престроил онова, което някой друг е съборил.

Котаракът се надигна миг преди да усетя, че татко ми е в кабинета си. Когато затвори вратите и след това дръпна резето, котаракът изхвърча като космата мълния и изчезна в тъмното. Грабнах наметалото, свих го на топка и го пъхнах в долапа. Нямаше време да скрия свитъка, който бях взела от кабинета, преди баща ми да дойде. Вдигнах очи към него и той ми се усмихна.

— Е, ето те и теб!

— Да — съгласих се.

Той седна до мен. Изчака за миг и след като не казах нищо, започна с:

— Липсваше ми на обяд. Не дойде да се нахраниш с нас.

— Не бях гладна — отвърнах.

— Разбирам.

— И след дългата сутрин сред толкова много хора исках да съм сама за малко.

Той кимна и тъжната му усмивка ми подсказа, че разбира тази нужда. Потупа свитъка с показалеца си.

— И какво е това, което четеш?

„Бъди искрена.“

— Взех го от твоя рафт. За Граблин Пророка е, как вдигнал първото укрепление на скалите над град Бъкип.

— Хм. Градът е от много по-късно.

— А развалините? Те откъде са се взели?

Той смръщи чело.

— Моето предположение е, че е било укрепление на Праотците. Същият камък е използван в изправените камъни наблизо, Свидетелските камъни.

— Но нали Праотците са притежавали всякакви видове мощна магия. Защо ще им трябва укрепление? Кои са били враговете им? И кой е унищожил замъка първия път?

— Виж, това е много добър въпрос. Не много хора са го задавали и доколкото знам, никой не може да отговори на него.

Разговорът замря и за да кажа нещо, изтърсих:

— Бих искала някой ден да посетя замък Бъкип.

— Нима? Тогава ще го посетиш. — Замълча отново, а след това заговори сякаш думите бяха болезнени за него. — На обяд учителят ти говори за урока днес.

Замълчах си. Колкото и да беше нелепо, съжалих, че котаракът не е с мен.

Баща ми въздъхна.

— Похвали децата на гледачката на гъски за уменията им в аритметиката. И беше много доволен, че Лютиче може да чете и пише.

Изчаках. Той се покашля и добави:

— Лейди Шън попита каква полза има от смятането за дете, което ще израсне като гледач на гъски. Или какво би могъл да прочете един градинар на земята или в листата. Не вижда никакъв смисъл да се образоват децата на слуги.

— Ревъл може да чете, да пише и да смята — изтъкнах аз. — Мама често му даваше списъци и той взимаше пари и купуваше неща, които тя искаше на пазара, и донасяше точното количество. Дори една гледачка на гъски трябва да знае достатъчно числата, за да преброи яйцата в полога! А Лютиче ще научи много от четене на свитъците на Търпение за растения и градинарство. Готвачката Нътмег знае да чете и да пише и пресмята колко чувала брашно и колко солена риба ще ѝ трябва за зимата.

— Добър довод — одобри баща ми. — Също като този, който предложих на Шън. Е, след това попитах Лант как си се справила ти.

Лант. Баща ми вече го наричаше Лант, сякаш ми беше братовчед. Погледнах увитите си в одеялото стъпала. Бяха по-топли, когато котаракът беше тук. Почувствах се малко зле, сякаш нещо ужасно се беше вмъкнало в стомаха ми и се беше загнездило там.

— Не ми хареса това, което чух — каза тихо баща ми.

Нямах си никой на света, който да ме обича. Преглътнах. Думите ми излязоха без дъх.

— Не можах да обясня. — Тръснах глава и усетих как сълзите изчезнаха от очите ми. — Не. Той всъщност не искаше да обясня. Смяташе, че знае кое е истината, и не искаше да се окаже, че греши.

Свих колене до гърдите си, дръпнах ги силно, искаше ми се да можех да си счупя краката. Искаше ми се да мога да се унищожа, за да се спася от тези ужасни чувства.

— Взех твоята страна, разбира се — каза спокойно татко ми. — Укорих го, че не ме е попитал за интелекта ти. Или че не е говорил с теб преди да започнат уроците. Казах му, че се е заблудил за теб и че не си го излъгала. И му казах, че ще получи още един шанс да те учи на ниво, подходящо за това, на което си се научила сама. И че ако не може, би могъл да продължи да обучава другите деца, но че няма да позволя да си губиш времето. Че за мен ще е удоволствие лично да те уча на всичко, което смятам, че трябва да знаеш.

Каза го съвсем спокойно. Бях го зяпнала, не можех да си поема дъх. Усмивката му изглеждаше колеблива.

— Допускаше ли, че можеше да направя обратното, Пчеличке?

И тогава се хвърлих в прегръдката му. Той ме улови и ме прегърна, силно, но нежно. Въпреки това усетих гнева, който къкреше в него като горещо масло в затворено гърне. Заговори с такова ръмжене, че имах чувството, че говори Бащата Вълк.

— Винаги ще взимам твоята страна, Пчеличке. Права или погрешна. Точно затова трябва винаги да внимаваш да си права, за да не направиш баща си на глупак.

Отдръпнах се и го погледнах, зачудена дали не се шегува. Тъмните му очи бяха сериозни. Той разгада съмнението ми.

— Пчеличке, винаги ще предпочитам да повярвам първо на теб. Така че е сериозна отговорност да си права в това, което правиш. Това е договорът, който трябва да съществува помежду ни.

Никога не бях могла да издържа погледа му дълго. Извърнах очи и се замислих. Помислих за начините, по които вече го бях излъгала. Наметалото. Котаракът. Проучванията ми на тунелите. Крадените четива. Но не беше ли ме лъгал вече и той? Заговорих тихо.

— Това двустранно ли е? Че ако винаги взимам твоята страна, няма да се окажа глупачка?

Той не отговори веднага. По някакъв странен начин това ме зарадва, защото знаех, че го обмисля. Можеше ли да ми обещае, че мога винаги да вярвам, че това, което върши, е правилно?

— Ще се постарая, Пчеличке.

— Значи и аз ще се постарая.

— Тъй. Ще седнеш ли на вечеря с нас тогава?

— Когато му дойде времето — казах бавно.

— Дете, тук си от часове. Подозирам, че вече приготвят вечерята.

Беше твърде скоро. Стиснах зъби за миг и после попитах искрено:

— Трябва ли? Все още не се чувствам готова да седя срещу тях.

Той погледна ръцете си и усетих как в корема ми се отвори ужасна бездна.

— Трябва да го направиш, Пчеличке — каза тихо баща ми. — Искам да мислиш за новините, които Ридъл трябва да отнесе на сестра ти. Не искам Шън или Фицбдителен да гледат на теб като на недоразвита или непохватна. Тъй че, колкото и да си млада, трябва да овладееш себе си и чувствата си и да дойдеш на масата. Разбирам, много по-добре, отколкото можеш да си представиш, какво изпитваш към някой, който ти се е подиграл и те е наказал, след като трябваше да те учи. Ще ти е трудно да го повярваш, но не смятам, че той е вродено жесток човек. Мисля, че просто е много млад и склонен да вярва на думата на други преди да е открил някои неща за себе си. Смея дори да се надявам, че ще се окаже достоен за уважението ти и че би могло дори да ти е приятно да сте заедно. Макар че ще призная, че точно сега ми е трудно да се преструвам, че ми е приятна компанията му. Понякога подозирам, че той знае.

При последните думи гласът му спадна до тихо ръмжене и осъзнах, че баща ми е страшно ядосан на Фицбдителен. Щеше да спазва правилата на обществото, но това не заличаваше неприязънта, която писарят бе събудил в него. Погледнах ръцете си, отпуснати в скута ми. Ако татко ми можеше да го направи, ако можеше да сдържа гнева си и да се отнася вежливо с Фицбдителен, навярно и аз можех. Опитах се да си представя как седя на масата. Нямаше нужда да седя с наведена глава като виновна. Нито бях длъжна да му показвам колко лошо ме е наранил. Можех да бъда дъщерята на моя баща. Неподатлива на онова, което беше направил писарят. Уверена в достойнството си. Вдигнах брадичка.

— Мисля, че в края на краищата може би съм гладна.

Вечерята не беше приятна. Съзнавах, че и Шън, и Лант ме гледат, но никога не ме е бивало в издържането на нечий поглед. Тъй че гледах в чинията си и поглеждах само към баща си или към Ридъл. Не трепвах, когато Лея или Елм минеха близо до стола ми, но и не приех никаква храна от нито едно блюдо, което донесоха те. Видях ги как завъртяха очи и се спогледаха, когато се разминаха зад Ридъл, и изведнъж осъзнах, че той, колкото и да е стар, все пак е очарователен мъж. Елм определено застана много близо до стола му, когато поднесе храна. А Ридъл — усмихнах се победоносно наум — я забеляза не повече, отколкото щеше да забележи муха на стената.

През първата част от вечерята мълчах. Татко отново говореше с Ридъл за заминаването му за Бъкип. Шън и Лант бяха увлечени в разговор, прекъсван често от смеха ѝ. Бях чела стихотворение за едно момиче със „сребрист смях“, но този на Шън ми звучеше все едно, че някой е паднал по дълго стълбище с кошница с евтини тенекиени чинии. След като свърши с Ридъл, баща ми се обърна към мен и каза:

— Е, какво мислиш за Граблин Пророка и неговото нашествие в тази земя?

— Не бях мислила за това така — отвърнах. Наистина не бях. А след като си поех дъх, трябваше да попитам: — Тогава кой е бил тук преди Граблин и хората му да дойдат и да завладеят земята около устието на река Бък? Ръкописът казва, че костите на старата каменна цитадела били изоставени. Дали хората, които са живели тук, са същите като онези, които някога са имали укрепление там? Ти каза, че може първоначално да е било построено от Праотците. Тогава Праотците били ли са се, за да вземат тази земя?

— Ами… Били са предимно рибари, земеделци и козари, вярвам. Лорд Сенч се опита да намери повече писания от онези хора, но те, изглежда, не са доверявали знанието си на букви и ръкописи. Някои от бардовете твърдят, че корените на нашите най-стари песни са в техни песни. Но всъщност не можем да кажем „те“ или „тях“, защото ние всъщност сме наследници както на Граблин и неговите нашественици, така и на народа, който вече е бил тук.

Нарочно ли ми осигуряваше такава благоприятна възможност?

— Тогава, в онези дни, хората са учели неща от песни, така ли? Или поеми?

— Разбира се. Най-добрите менестрели все още рецитират най-дългите генеалогии по памет. Те, разбира се, са записани и на хартия, след като хартията е станала по-изобилна. Но менестрелите ги учат от устата на своите учители, не от хартия.

Ридъл слушаше също толкова съсредоточено като мен, а когато баща ми замълча, бързо се включи.

— Като онази песен, с която Хеп ни зарадва последния път, когато го видях, онази за Елд Среброкожия, приятеля на дракона?

Стиховете дойдоха в ума ми и излязоха от устата ми, преди да съм помислила:

— Край нямат неговите скъпоценности. Говорещ камък, бляскав барабан, целунат е от пекси сякаш.

— Какво е „целунат от пекси“? — попита Ридъл, а в същото време татко ми каза:

— Хеп ще е горд като разбере, че си запомнила песента му толкова добре! — После се обърна към Ридъл. — Целунат от пекси значи късметлия, във Фароу. Но не знам дали Среброкож е песен на самия Хеп, или е много по-стара.

Шън ги прекъсна рязко.

— Познавате Хеп Веселото сърце? Слушали сте го да пее? — Изглеждаше възмутена. Не, по-точно разгневена от ревност.

Татко ми се усмихна.

— Разбира се. Беше сирак и аз го осинових. И никога не съм бил толкова щастлив, колкото когато чух, че е приел това име. Весело сърце. — Обърна се отново към Ридъл. — Но доста се отдалечихме от въпроса на Пчеличка. Ридъл, кой според теб пръв е построил укреплението на онази скала?

Скоро тримата разсъждавахме над това, като Ридъл добави коментари за неща, които беше видял в по-долните нива на замък Бъкип. Видял нещо, което можело да са руни, много ерозирали, на стената на една от тъмниците. Баща ми говори за Свидетелските камъни и традицията на Бък там да се провеждат двубои, както и да се правят сватби. След като вече знаехме, че Свидетелските камъни са всъщност портали, които високо обучен в Умението може да използва, беше интригуващо да се разсъждава защо са били наречени Свидетелските камъни.

Чак когато вечерята отиваше към края си осъзнах, че баща ми беше повел разговора толкова внимателно, все едно беше контращурм на укрепление. Докато говорех с Ридъл и с него, напълно бях забравила за наранените си чувства. Усетих, че разговорът на Фицбдителен с Шън е секнал и той ни слуша внимателно. Шън ронеше на трохи парчето хляб в ръцете си и устата ѝ беше нацупена недоволно. Усетих всички тези неща едва когато баща ми се размърда на стола си и подхвърли небрежно:

— Е, писар Лант, какво мислите за теорията на Ридъл? Били ли сте някога в по-долните нива на замък Бъкип?

Фицбдителен трепна, сякаш бе смутен от това, че са го хванали да подслушва. Но бързо се съвзе и призна, че когато бил още юноша, слязъл в недрата на цитаделата с няколко от приятелите си. Било като предизвикателство, но когато стигнали много близо до килиите, един страж ги върнал със строго предупреждение и той никога повече не посмял да слезе там.

— Беше ужасно място. Студено, тъмно и влажно. Стражът ни заплаши, че ще ни натика в килия и ще ни държи докато някой не дойде да ни потърси. Всички избягахме. О, несъмнено има хора, които заслужават такъв затвор, но никога повече не поисках да го погледна.

— Несъмнено — каза баща ми ведро, но Бащата Вълк погледна от очите му за миг и в погледа му имаше искри черен гняв. Зяпнах го. Бащата Вълк живееше в другия ми баща? Това беше разкритие за мен и почти не проговорих, докато размислях през остатъка от вечерта.

Когато яденето приключи, баща ми ми предложи ръката си. Успях да не издам изненадата си, щом я поех и той ме поведе към дневната, където мъжете получиха бренди, а за Шън имаше червено вино. За моя изненада на подноса имаше чаша сайдер с подправки за мен. Баща ми подхвана разговора ни за Праотците и писар Лант се включи. Бях изненадана колко е ведър; бях очаквала, че ще е сърдит или саркастичен, защото баща ми беше казал, че предишният му укор към него е бил доста рязък. Все пак писарят като че ли беше приел поправката и два пъти дори заговори пряко на мен по начин, който не изглеждаше снизходителен или подигравателен. Много, много бавно, реших, че е приел, че е сгрешил в преценката и в отношението си към мен, и че вече иска да го поправи.

Забелязах, че гледа баща ми едва ли не с тревога, сякаш одобрението му е изключително важно. „Бои се от него“, помислих си. А след това си помислих колко глупава бях да не проумея, че писар Лант е много уязвим не само защото беше видял на какво е способен баща ми още като момче, но също така защото разчиташе на неговото гостоприемство, за да остане скрит и невредим. Ако баща ми го изгонеше, къде можеше да отиде? Колко време щеше да мине, докато го намерят и убият? Чувствата ми станаха много смесени. Зеленоокият яд на Шън затова, че Фицбдителен обръща повече внимание на баща ми и на разговора, отколкото на нея, беше много удовлетворителен. В същото време се чувствах неловко, че грубостта му към мен в края на краищата бе довела до това да се държи пред баща ми раболепно като кутре. Смълчах се и повече гледах и слушах, отколкото говорех, а накрая помолих за извинение, като казах, че съм уморена.

Тази вечер легнах в приятната си нова стая. Мислите ми бяха объркани и неспокойни. Сънят ме споходи късно, а на сутринта Грижливка отново се появи, задърпа ме и се засуети с косата ми. Благодарих ѝ за дантелата, но този път я отказах, обясних, че се боя да не я изцапам с мастило и креда. Мисля, че тя с облекчение прие спасяването ѝ от такова възможно бедствие, но ме посъветва когато баща ми ме заведе на пазара да си купя малко дантела, каквато ми хареса, и да поръчам на шивачката да ми я ушие. Съгласих се, но едва ли щях да го направя. Бях открила, че не си падам по дантели и обици. Майка ми се беше радвала на такива украшения и обичах да гледам колко хубаво ѝ стояха. Повече обаче ме влечеше да подражавам на простото облекло и стил на баща ми.

Когато слязох на закуска, взех с мен свитъка с буквите. Оставих го до чинията си, поздравих всички на масата много учтиво и след това насочих вниманието си към храната. Въпреки подкрепата на баща ми ми призля като си помислих за предстоящите уроци. Баща ми може и да беше убедил Фицбдителен, че не съм някаква малка лъжлива глупачка, и учителят ми може би вече се боеше да се отнася пренебрежително с мен, но това нямаше да ми помогне много с другите деца. Извиних се рано, станах от масата и тръгнах към училищната стая.

Някои от децата вече бяха дошли. Децата на гъсарката бяха тук, застанали близо до момчето на градинаря. Лютиче сочеше буквите на свитъка им и им казваше имената на всяка. Настойчивост чакаше, облечен в ливреята на конярче, която му стоеше много по-добре, и беше почти като нов. Не бях сигурна дали повече ми харесва в жълто и синьо, отколкото с простите кожени дрехи. Едното му око беше посиняло, а долната му устна бе подута. Изглеждаше противно, когато се усмихна и надебелялата устна се изпъна болезнено. Но се усмихна като ме видя, сякаш изобщо не се бяхме карали. Тръгнах към него напълно объркана. Можеше ли да е толкова просто? Просто да се престорим, че никога не сме се карали; просто да се държим един с друг отново като преди? Не изглеждаше възможно. Но бях решена да опитам. Отвърнах му с усмивка и за миг неговата стана по-широка. После той вдигна ръка към подутата си уста и изохка. Но усмивката в очите му остана.

— Настойчивост — поздравих го, когато бях на две стъпки от него.

— Лейди Пчеличка — отвърна той сериозно и дори леко се поклони все едно наистина бях пораснала лейди. — Точно вас се надявах да видя, преди да започнат уроците.

— Наистина ли? — Повдигнах скептично вежди в опит да прикрия колко се беше окрилило сърцето ми от думите му. Един съюзник. Само от един съюзник се нуждаех в тази окаяна учебна стая, и можех да изтърпя подигравките.

— Наистина. Защото съвсем се оплетох какви бяха тези две букви и нито баща ми, нито майка ми можаха да ми помогнат.

Говореше с тих глас, докато развиваше свитъка, и не го попитах защо не е помолил Лютиче. Аз бях тази, която можеше да попита без неудобство. Също както той можеше да ме учи да яздя. Без да си кажем и дума за това, двамата се отдръпнахме от другите. Застанахме с гръб към стената и разгънахме листовете си с букви все едно ги сравнявахме.

Казах тихо имената на първите пет букви и също толкова тихо Настойчивост ги повтори. Добави шепнешком:

— Приличат на кокоши стъпки и имат имена, които са просто звуци. Кой може да помни такива безполезни неща?

Никога не бях гледала на буквите в такава светлина. Но ги бях виждала през очите на майка ми преди да се родя и ги бях виждала сама, когато седях в скута ѝ вечер и тя ми четеше на глас. Когато премислих думите на Настойчивост, разбрах безсилието му. Опитах се да му предложа връзки.

— Първата, виждаш ли, тя прави звука в началото на името на Ревъл и има дълъг крак, също като неговите. А тази втората, която прави звука в началото на „вода“, има извивки тук, като вода, течаща над камък. — По този начин казахме имената не само на първите пет букви, а на цели десет. Толкова бяхме увлечени в тази нова игра на гледане на букви, че никой от нас не усети погледите на другите деца, докато Елм не се изкикоти по много гаден начин. Двамата вдигнахме глави и я видяхме как завъртя очи на Лея.

И тогава дойде учителят ни.

Когато мина покрай мен, подхвърли весело:

— Вие, лейди Пчеличка, нямате нужда от това!

И дръпна листа с буквите от вцепенените ми от изненада пръсти. Преди да успея да реагирам, ни извика да се съберем в училищната стая. Беше много по-енергичен, отколкото предния ден. Организира ни в групи, като събра деца на сходна възраст с по една восъчна дъсчица. Двамата с Лютиче ни прати в друг ъгъл на стаята. Даде ни един свитък за географията и посевите в Шестте херцогства и карта и ни каза да се запознаем с тях. Усмихна ни се и изражението му изглеждаше искрено. След като вече знаех, че страхът е причината за доброто му отношение, изпитах срам за двама ни. После той се огледа с раздразнение и попита строго:

— Къде е Тафи? Няма да търпя закъснения!

Децата се смълчаха. Няколко се спогледаха и разбрах, че тук има някаква тайна, която не знам. Настойчивост се беше съсредоточил върху табличката си. Видях как грижливо изписа една буква.

— Е? — попита писар Фицбдителен. — Знае ли някой къде е Тафи?

— У тях си е — каза Елм.

Едно от момчетата, които миришеха на овце, каза тихо:

— Той е зле. Няма да дойде днес. — И хвърли поглед към Настойчивост. Много лека усмивка изпъна подутата устна на конярчето. Изглеждаше много съсредоточен над листа си с буквите.

Фицбдителен вдиша шумно през нос. Денят едва беше започнал, но той вече говореше уморено.

— Деца, възложено ми е да ви уча. Не че това е най-голямото ми желание, но ми беше дадено като задължение и ще го изпълня. Приветствам вашите семейства затова, че разбраха колко разумно е да ви изпратят при мен. Много добре разбирам, че някои от вас не искат да са тук. Тафи вчера ми даде ясно да разбера, че гледа на уроците като на губене на време. Днес се преструва на болен, за да ме отбегне. Е, такива машинации няма да търпя.

Няколко деца се спогледаха озадачени от непознатата дума, но Настойчивост дори не вдигна очи от буквата си, когато каза тихо:

— Тафи не се преструва.

Всеки ли чу задоволството в гласа му, или бях само аз? Зяпнах го, но той не вдигна очи към мен.

Писарят заговори пак. Тонът му беше обвинителен.

— А твоите юмруци имат ли нещо общо с „чувства се зле“?

Настойчивост вдигна глава. Погледна писаря в очите. Знаех, че е само с няколко години по-голям от мен, но гласът му бе твърд като на мъж.

— Сър, моите юмруци бездействаха, докато устата му не изрече неверни неща за сестра ми. Тогава направих каквото би направил всеки мъж, когато семейството му е обидено.

Гледаше Фицбдителен в очите. Нямаше в него угризение за това, което бе направил, само увереност, че е прав.

В класната стая се възцари тишина. Чувствата ми бяха смесени. Дори не бях знаела, че Настойчивост има сестра. Нямаше я тук, тъй че беше или много по-малка от него, или много по-голяма. Или навярно родителите му не смятаха, че едно момиче трябва да чете и пише.

Никой от двамата не извърна очи, но писарят проговори пръв.

— Хайде да се върнем на уроците.

Настойчивост мигновено наведе очи към восъчната табличка и продължи внимателно да проследява с пръст буквата, която бе издълбал там. Прошепнах тихо едно изречение, което бях научила в един сън за млад бик. „С рога непорасли, той навежда глава и тръгва на бой.“

27.

Неведнъж

Върбов лес е пир на съвършенство във всички сезони. Лете на заоблените хълмове и високите пасища на имението дъбовете правят приятна сянка, докато долу до рекичката кривите върби, които дават на мястото името му, сипят лека освежителна роса. Дървета, на които да се покатериш, и поток, в който да ловиш риба. Какво повече би могло да желае едно момче? Есен всяко дете е щастливо да събира жълъди от дъбовата гора или да си набере узряло грозде от лозята ни. През зимата? Заснежени склонове, идеални за пързаляне, и камина в зала, която умолява Зимният празник да се празнува не за една нощ, а за цял месец. Пролетта донася нови агънца, които тичат по хълмовете, и котенца, и кутрета в конюшните.

Знам, знам, че момчето би било щастливо тук. Знам, че можех да спечеля сърцето му и да го направя мое. Бях толкова глупава да се почувствам наранена и огорчена, когато за първи път чух за него. Заченат години преди Рицарин да ме направи своя. Как можех да го укоря в изневяра с жена, която не беше имал? Но го направих. Защото исках, така отчаяно, за разлика от жената, която не го искаше, исках детето, наследника, когото щях да обичам. Молила съм го, даже на колене, да повика момчето, но той отказва. „Няма да е в безопасност тук“, казва ми. „Какво по-безопасно от това да е под бащиния си покрив, защитен от бащината му десница?“ — питам го. Това е най-сериозната кавга, която сме имали. Той е непреклонен.

Личен дневник на лейди Търпение, намерен зад купчина стари саксии

Нощта преди да отидем на пазара си легнах, изпълнена с очакване. Сънят ми убягна в началото, а след това дойде с буря от сънища. Някои бяха кошмарни, други — толкова напрегнати, че отчаяно се опитвах да се измъкна от тях. Но като че ли не можех да се събудя напълно. Стаята ми изглеждаше пълна с гъста мъгла и всеки път, когато си помислех, че съм се събудила, се оформяха образи и ме притегляха обратно в сън.

Когато утрото дойде, бях изморена. Светът изглеждаше размътен и не бях напълно убедена, че още не сънувам. Грижливка дойде и настоя, че трябва да ставам. Тръсна завивките ми, за да нахлуе студеният въздух, а след това ме сложи да седна на столче пред огъня. Едва можех да държа главата си изправена. Не оказах никаква съпротива, когато задърпа четката по растящата плетеница на къдриците ми.

— Не бива да се разтакаваш днес, моя малка лейди! О, как ти завиждам, че отиваш на пазар за хубави нещица! Татко ти го каза на Ревъл и той е направил едно малко списъче за теб. Ето го! Грамотен човек е нашият иконом, не е като мен. Каза, че имаш нужда от нови ботуши и обувки, ръкавици от вълна, както и от кожа, вълнени чорапи в поне три цвята; и е посмял да посъветва да потърсите шивачка, жена, която знае как да шие рокличките, които носят напоследък момичетата, вместо твоите якета и туники! Сякаш си момче! Не знам какво си мисли баща ти! Не че го упреквам, разбира се, горкият човек, без жена, която да му каже тия неща!

Едва слушах думите ѝ. Чувствах се затъпяла и вдървена. Грижливка дърпаше и се ядосваше с косата ми, мъчеше се отчаяно да я направи да изглежда по-дълга и по-момичешка. Вече имаше достатъчно, та поне да ѝ придава цвят, и черепът ми вече не се показваше през нея. Облече ме с малко помощ от моя страна. Опитвах се, но пръстите ми бяха като дебели дремещи наденички, а главата ми тежеше. Грижливка въздъхна над туниката ми, но се радвах на топлината ѝ над ленената ми риза. Когато бях толкова наконтена, колкото можа да ме докара с толкова грубо платно, тя ме отпрати на закуска с напомнянето, че трябва да се позабавлявам и да се сетя за нея, ако масите с дрънкулки са изнесени навън за Зимния празник.

Зимният празник! Малко се поразбудих от тази мисъл. Почти не се бях сещала за него, но тя беше права, скоро щеше да дойде. В спомените ми това беше едно топло и все пак празнично време във Върбов лес. Имаше менестрели и кукловоди, и огромни цепеници, които горяха в камината, и море от сол, което се хвърляше на горящото дърво, за да накара пламъците да подскачат в различни цветове. В навечерието на Зимния празник майка ми винаги слизаше на вечеря с коронка от зеленика на главата. Веднъж остави зимен жезъл, подпрян на стола на баща ми. Беше висок колкото него и украсен с панделки и по някаква причина накара всички слуги да зареват от смях, а лицето на баща ми стана тъмночервено. Така и не разбрах шегата, но знаех, че е напомняне за нещо специално, което двамата си споделяха. Точно тази нощ те винаги сияеха от любов и ми се струваше, че отново са момче и момиче.

Тъй че се постарах да си приповдигна духа, защото знаех, че тази година ще е едно тъжно напомняне за баща ми. Постарах се да прогоня странните си сънища и да съм бодра на закуската ни с овесена каша и наденички, сушени горски плодове и горещ чай. Когато Ридъл влезе и татко ми го покани да седне с нас, предчувствах хубав ден. Но тогава Ридъл ни напомни, че този ден ще замине за Бъкип.

— Можеш да яздиш с нас до Крайречни дъбове — каза баща ми. — Ще хапнем в кръчмата там, преди да продължим. Търговците вече са започнали да излагат стоките си за Зимния празник. Може би с Пчеличка ще намерим някои нещица, които да пратим на сестра ѝ.

Беше съвършената стръв за Ридъл. Можех почти да видя как мисли, че и той би могъл да купи един-два подаръка за Копривка. На Зимния празник любимите често си разменят подаръци за идващата нова година. Зарадва ме, че ще поиска да вземе подарък за сестра ми. Това означаваше, че Шън не го е завладяла истински. Той мислеше за нещо зелено за нея, зелен шал или зелени ръкавици за хубавите ѝ малки ръце. Почти си представяше как ги хлъзга на ръцете ѝ. Примигнах. Не бях знаела, че любимият цвят на сестра ми е зеленият. Ридъл кимна на баща ми и каза:

— Определено мога да се позабавя малко, стига да тръгна навреме, за да стигна до Удседж преди свечеряване. Нямам желание да спя на открито в снега.

— Вали ли вече сняг? — попитах глупаво и гласът ми ми се стори някак странен.

Ридъл ме гледаше добродушно, сякаш мислеше, че се боя да не би да отложим пътуването.

— Лек снежец само. Нищо, което да ни разколебае да тръгнем по работите си.

Понечих да се включа в разговора.

— Аз харесвам снега — казах тихо. — Прави всичко ново. Вървим, все едно няма никой друг.

Двамата ме зяпнаха. Понечих да се усмихна, но устните ми бяха много непослушни. От чайника се издигаше пара. Къдреше се, извиваше се около себе си и отново придобиваше нова форма. Извиваше се като влечуго в морето или като дракон в полет. Опитах се да проследя извивките ѝ.

— Има такива чаровни фантазии — каза Ридъл някъде отдалече и ми наля чай. Гледах как медът закръжи от лъжичката в чашата ми, а след това го разбърках и чаят и медът се завихриха и сляха в едно. Оставих ума си да се завихри с него. Мъжете си говореха, а аз просто бях.

— Облечи се топло, Пчеличке — каза баща ми. Примигнах. Чиниите им бяха опразнени. Спомних си, че щяхме да яздим през снега до Крайречни дъбове. До пазара. За Зимния празник. Днес татко ми и Ридъл щяха да ме видят как яздя Прис. Изведнъж ми се прииска Настойчивост да може да дойде с нас. Смеех ли да помоля за такава странна услуга?

Канех се да ставам, когато Шън и Фицбдителен дойдоха, за да седнат при нас. Писарят като че ли се стъписа, като видя празните ни чинии.

— Закъсняхме ли? — попита изненадано и осъзнах, че баща ми ме е повикал рано на закуска. Той им се усмихна и отвърна сърдечно:

— Не, ние подранихме. Приятна закуска и спокоен ден. Днес отиваме на пазара и ще се видим надвечер.

— На пазара! Какъв късмет! Ужасявах се, че ме чака досаден ден. Ще се нахраня бързо и идвам с вас. — Шън направо сияеше.

Сякаш мислите бяха заразителни, писарят се включи:

— И аз, ако може! Признавам, в припряността си, докато си стягах багажа, не взех толкова топли неща, колкото бих искал да имам тук. И се чудя дали на пазара ще се намерят восъчни таблички? Тъй като учениците ми напредват, бих искал всеки да си има лична за работата си.

Сърцето ми се сви. Това беше наш ден, денят, обещан на мен. Баща ми със сигурност щеше да го защити. Той ме погледна, но аз наведох очи. След малко той каза:

— Разбира се. Ако желаете, предполагам, че можем да се позабавим малко.

Забавихме се цялата сутрин. Шън се държеше все едно случайно е чула за пътуването ни, но бях сигурна, че го е научила от слугинска клюка и е решила да се самопокани по такъв неуместен начин. Първо, беше пристигнала на закуска облечена все едно е блюдо за празнична трапеза. Означаваше ли това, че е готова бързо да тръгне? Не. Трябваше да беснее и да суче косата си, и да пробва десетина чифта обици, и да сгълчи слугинята си, че не е закърпила точно определен жакет и да го е приготвила да го облече. Тези неща ги разбрах, защото остави вратата на покоите си отворена и звуците от острото ѝ недоволство отекваха по коридора чак до стаята ми. Легнах на леглото си да почакам да обявят, че е готова, и задрямах. Потънах отново в обърканите ми сънища, а когато баща ми дойде да ме потърси, се чувствах объркано и странно, докато намеря горните си дрехи и го последвам до тежкия фургон, който щеше да ни превози до градчето, защото лейди Шън беше избрала поли, които със сигурност щяха да се съсипят от яздене на кон.

Баща ми махна на коларя да слезе, качи се сам и взе поводите, преди да ми даде знак, че трябва да се кача при него на капрата. Конят на Ридъл и товарното му животно бяха вързани за задницата на фургона и щяха да вървят след нас. Той се качи на капрата при нас. Поне щях да имам новото преживяване да се возя до баща ми и да гледам как се справя с впряга, без да съм длъжна да слушам бърборенето на Шън. Погледнах към конюшнята и видях, че Настойчивост извежда Прис за упражнение. Кимна ми и аз наведох глава в отговор. Бяхме успели да намерим време точно за един урок по езда, откакто бе започнало другото ни обучение. Бях очаквала с нетърпение да накарам баща ми да се гордее с ездитните ми умения. Шън ли нямаше да развали това!

Но въпреки всичко това возенето до града ми беше приятно. Фицбдителен и Шън се бяха сврели в задната част на фургона с купчина възглавници, завивки за скута и одеяла. Чух, че му разказва някаква история за великолепна каляска на баба ѝ, цялата в кожа и с кадифени завеси. Беше ми топло, както седях между баща ми и Ридъл. Те говореха над главата ми за досадни мъжки неща. Гледах падащия сняг и мятащите се конски гриви и слушах музиката на скърцащия фургон и тупащите копита. Унесох се в нещо като сън наяве, за нежна светлина, която грееше от падащия сняг и ни притегляше напред и напред. Измъкнах се от него чак когато наближихме тържището. Първо горите отстъпиха на открити поля със скупчени малки селски къщи. После започнахме да виждаме повече къщи на по-малки имоти, а накрая бяхме в самото градче, с всичките търговци и хубави къщи и ханове, струпани около площада. Падащият сняг разпръсваше зимната светлина така, че ми се струваше, че идва колкото от небето горе, толкова и от заснежената земя. Чувствах, че се нося във въздуха. Беше чудесно усещане. Носът и бузите ми бяха измръзнали, както и ръцете, но иначе ми беше топло, сгушена между двамата мъже и дълбоките им весели гласове. Имаше гирлянди и фенери на пилони за идващия Зимен празник, а яркото облекло на търговците и обикалящите хора подсилваше празничната атмосфера. Борови клонки красяха врати и прозорци, имаше и други клони с полюшващи се на тях червени и бели зрънца. По-богатите домове имаха малки камбанки, вплетени в клонките, и те звънкаха тихо във вятъра.

Баща ми спря впряга близо до една конюшня и подхвърли монета на едно момче, за да се погрижи за конете. Вдигна ме и ме смъкна долу, докато Шън и Фицбдителен слизаха от задницата на фургона. Татко ми хвана ръката ми и възкликна колко е студена. Неговата беше топла и стените му бяха вдигнати достатъчно, за да мога да понеса допира. Вдигнах лице и му се усмихнах. Снегът валеше и светлината ни обкръжаваше.

Отидохме на градската мера. В центъра ѝ имаше три големи дъба и млади свети дървета, наскоро подкастрени от бодливите им листа и плодчета. На мерата като че ли бе израснало цяло ново градче. Амбуланти бяха спрели там количките си и продаваха тигани от лавици, свирки и гривни от подноси и късни ябълки и орехи от големи кошове. Имаше толкова много за избиране, че не можехме да видим всичко. Минавахме покрай хора с тежки кожени палта и яркоцветни наметала. Толкова много хора и не познавах нито един от тях! Толкова различно от Върбов лес. Някои от момичетата носеха свети коронки. Зимният празник щеше да е чак след два дни, но имаше гирлянди и музика, а един мъж печеше и продаваше горещи кестени.

— Кестени горещи, парят, парят! Кестени, кестени, шкембето ще опарят!

Баща ми напълни ръкавицата си с няколко за мен. Сгуших ги в едната си ръка и обелих лъскавите кафяви корички от жълтите ядки.

— Много обичам кестени! — каза Ридъл и си открадна един. Вървеше до мен и говореше за Зимни празници, които си спомняше от детството си в едно малко градче. Изяде ми половината кестени. Покрай нас минаха две кикотещи се млади жени със свети коронки. Усмихнаха му се и той им се усмихна в отговор, но поклати глава. Те се засмяха, сплетоха ръце и побягнаха в тълпата.

Спряхме първо при един седлар и татко ми като че ли се разочарова, като чу, че поръчаното седло не е довършено. Чак когато мъжът дойде де премери дължината на краката ми и после поклати глава и каза, че ще трябва да преправи работата си, разбрах, че седлото ще е за Приси и мен. На кожената подложка, и от двете страни, имаше изчукани със замба и боядисани пчели. Зяпнах ги изненадана и мисля, че това направи баща ми толкова щастлив, колкото ако седлото беше готово. Обеща да дойде следващата седмица с коня. Не можех дума да кажа, докато не излязохме навън. Тогава Ридъл ме попита какво мисля за пчелите и отвърнах искрено, че са много хубави, но бих предпочела нападащ елен. Баща ми изглеждаше изумен, а Ридъл се разсмя толкова силно, че хората се обърнаха и ни зяпнаха.

Отбихме се в няколко дюкяна. Татко ми ми купи кожен колан, боядисан в червено и украсен с цветя, и гривна, украсена с цветчета, изрязани от еленов рог, и сладкиш, пълен със стафиди и орехи. В един дюкян купихме три топки бял сапун, ароматизиран с глициния и мента. Много тихо казах на татко, че ми се иска да занеса нещо за Грижливка и нещо за Ревъл. Това като че ли го зарадва. Той намери копчета, изрязани като жълъди, и попита дали Грижливка ще ги хареса. Не бях сигурна, но ги купихме. С Ревъл беше много по-трудно, но когато видя една жена да продава бродирани джобни кърпи, боядисани в шафран, светлозелено и небесносиньо, попитах татко дали би могъл да му купи по една. Татко ми се изненада, че съм толкова сигурна, че ще се зарадва на такъв подарък, но аз изобщо не се съмнявах. Искаше ми се да намеря храброст да го помоля да купи малко подаръче за Настойчивост, но се срамувах.

Едно момче имаше поднос, пълен с малки морски раковини. Някои бяха пробити, за да се носят на връв като мъниста. Задържах се там по-дълго, загледана в тях. Някои бяха извити конуси, други — като лопатки със закръглени ръбове.

— Пчеличке — каза накрая баща ми. — Това са най-обикновени раковини, каквито са осеяли пясъка на всеки морски бряг.

— Никога не съм виждала океана, нито съм ходила по пясъчен бряг — напомних му.

И докато той мислеше над това, Ридъл гребна цяла шепа раковини и ги изсипа в двете ми сбрани ръце.

— Да си ги имаш, докато можеш да повървиш по пясък със сестра си и да си събереш колкото искаш — каза ми. Двамата се засмяха на радостта ми и продължихме. На една набързо вдигната сергия татко ми купи пазарска чанта, каквато майка ми носеше често. Беше изплетена от светложълта слама, със здрава каишка, която минаваше през рамото ми. Нагласих си я и в нея сложих грижливо всичко, което бяхме купили. Татко ми поиска да ми я носи, но ми беше хубаво да усещам тежестта на съкровищата си.

Татко ми даде шест медника и каза, че мога да ги похарча както пожелая. Купих за Грижливка наниз лъскави черни мъниста и дълго парче синя дантела: бях сигурна, че ще се зарадва на тези подаръци. За себе си купих достатъчно зелена дантела за яка и маншети, най-вече защото знаех, че Грижливка ще се зарадва, че съм направила каквото ме посъветва. А накрая си купих кесийка за пари, която да добавя на колана си. Сложих в кесийката последните два медника и половин медник, който ми бяха върнали, и се почувствах много пораснала.

Някакви мъже стояха и пееха и гласовете им се сливаха в падащия сняг. Един дебел мъж седеше в малкото пространство между сградите, обкръжен от толкова ярка светлина, че повечето хора едва можеха да я понесат и извръщаха погледи от него, докато минаваха. Видях един мъж, който жонглираше с картофи, и едно момиче с три дресирани врани, които правеха фокуси с пръстени. В една уличка между сградите амбициозен кукловод и чираците му вдигаха навес за представление. Минахме покрай трима музиканти със зачервени бузи и още по-зачервени носове, които свиреха с гайди под заслона на едно от вечнозелените дървета. Снегът заваля не на шега, на големи пухкави парцали. Засипа раменете на татко ми. Трима просяци изкуцукаха покрай нас, изглеждаха ужасно окаяно. Ридъл им даде по медник и те му пожелаха всичко най-добро с пресипнали от студа гласове. Загледах се след тях, а после погледът ми бе привлечен от един жалък самотен просяк, приютил се на прага на дюкян за чай и подправки. Свих се и потреперих от слепия му поглед.

— Студено ли ти е? — попита ме татко ми. Осъзнах, че сме спрели и че ме пита за втори път. Студено ли ми беше? Пресегнах се за думи.

— Студ иде от сърцето, на вълни от червена кръв — чух се да казвам.

И ми беше студено. Погледнах пръстите си. Бяха бели. Бели като очите на просяка. Той ли ги беше погледнал и направил бели? Не. Не можеше да ме види, ако аз не гледах към него. Погледнах към татко си. Той като че ли се отдръпна от мен, без да се движи. Всичко се беше отдръпнало от мен. Защо? Опасност ли бях за тях? Посегнах към ръката на татко ми. Той посегна за моята, но не мисля, че се докоснахме. Усетих очите на Ридъл върху себе си, но не можех да срещна погледа му. Гледаше към мен, но аз не бях там, където гледаше. Отмина време, кратко или дълго, а след това изведнъж, с един тласък, светът отново се събуди. Чух звуците на пазара, помирисах коня и колата, които се изтътриха покрай нас по улицата. Стиснах здраво пръстите на татко ми.

Той заговори припряно, сякаш за да ни разсее.

— Просто ѝ е студено. Нищо повече. Трябва да идем до дюкяна на обущаря и да ѝ вземем ботуши! А после, Пчеличке, хайде да ти купим топъл шал и да си го увиеш. Ридъл, трябва ли скоро да тръгваш?

— Мисля да поостана още малко — отвърна той тихо. — Може би ще пренощувам в хана. Снегът се сгъсти; не е най-доброто време да тръгва човек на път.

— Къде ли отидоха Шън и Фицбдителен.

Баща ми се заозърта, сякаш притеснен. Помислих си, че се надява Ридъл да предложи да ги намери. Беше разтревожен за мен и искаше да останем сами. Ридъл обаче не се хвана на въдицата.

— Ония двамата ми се сториха достатъчно доволни от компанията си. Може би трябва да заведем Пчеличка някъде и да ѝ вземем нещо топло за пиене.

— След обущаря — отвърна упорито баща ми. Внезапно се наведе и ме вдигна.

— Тате? — възразих и се помъчих да се отскубна.

— Моите крака са по-дълги. А ботушите ти пропускат. Остави ме да те понося, докато стигнем обущарския дюкян. — Задържа ме плътно до гърдите си и още по-плътно до мислите си. Минахме покрай един човек, облегнал се на ъгъла на сграда. Погледна ме и в очите му всичко беше не както трябва. Дебелият мъж в уличката близо до него посочи към мен и се усмихна. Искряща мъгла се надигна около него. Хората, минаващи покрай входа на уличката, забавиха и гледаха озадачено. После забързаха. Сгуших се в татко ми, затворих очи, за да спра светлината и мъглата, а Бащата Вълк му изръмжа. Три стъпки по-късно отворих очи и погледнах назад. Не можах да ги видя.

А на следващия ъгъл беше обущарският дюкян. Татко ми ме смъкна долу. Изтупахме снега от ботушите си и от дрехите си, преди да влезем. Дюкянът миришеше приятно на кожа и масло, а в камината на обущаря пращеше буен огън. Обущарят беше жилав дребен мъж, казваше се Пейсър. Познаваше ме от бебе и не знаеше колко съм се променила оттогава, а беше направил обувките ми да прилягат на странно малките ми ходила. Сега възкликна отчаяно, като видя колко съм ги надраснала. Сложи ме да седна пред огъня и смъкна ботушите ми преди да съм посегнала към тях. Измери стъпалата ми с връв и с топлите си ръце и ми обеща нови ботуши и обувки до два дни — чиракът му щял да ги достави във Върбов лес.

Не ми позволи да си обуя отново старите ботуши, а ми подари един чифт, свали го от лавиците си. Бяха ми големи, но той натъпка носовете им с вълна и ме увери, че ще ми служат по-добре от старите, които се цепеха по шевовете.

— Ще ме е срам да те пусна навън в снега с тези стари ботуши. Сигурен съм, че с тези ще се чувстваш по-добре — каза ми.

Погледнах ги и се помъчих да намеря думи.

— Чувствам се по-висока като виждам, че краката ми изглеждат по-големи — казах. Татко ми и Ридъл се засмяха все едно съм казала най-умното нещо на света.

После отново излязохме в снега, а на следващата врата се пъхнахме в дюкян за вълна, където видях кълбета прежда, боядисани във всички цветове, които можех да си представя. Докато минавах покрай лавиците, докосвах леко всеки цвят и се усмихвах на себе си; видях, че Ридъл намери зелени ръкавици и качулка в същия цвят. Докато плащаше и помоли да му ги увият, татко ми избра дебел вълнен шал в яркочервено и меко сиво. Стъписах се, когато ме загърна с него. Беше ми голям, покриваше раменете ми дори когато го придърпах да покрие главата ми. Но беше толкова топло, не просто от вълната, а от това, че помисли за мен преди изобщо да съм помолила за такова нещо.

Тогава се сетих, че трябваше да извадя списъка на Ревъл с нещата, които смяташе, че ще му трябват, но баща ми изглеждаше толкова доволен да намира и купува неща, че не исках да го спра. Излизахме навън в оживените улици и влизахме във всевъзможни малки дюкянчета.

После видях мъжа с колата с кутрета. Мършаво магаре теглеше двуколката през многолюдната улица, а една стара сиво-кафява кучка подтичваше угрижено след нея, защото кутретата ѝ стърчаха в колата с предните им лапи на ритлата, джафкаха и скимтяха към нея. Кльощав мъж с рижи бакенбарди караше малката кола и накара магарето да подкара право към един от дъбовете на централния площад на тържището. Изправи се на капрата и за моя изненада преметна въже през един от ниските голи клони на дъба.

— Какво прави той, тате? — попитах и баща ми и Ридъл спряха и се обърнаха да видят.

— Тези кутрета — извика мъжът, щом хвана спускащия се край на въжето, — са най-добрите булдози, които човек може да има. Всички знаят, че едно кутре взима сърцето си от майка си, а тази моя стара кучка е най-сърцатата кучка на света. Стара е вече и не е много за гледане, но има сърце. Мисля, че това ѝ е последното кучило! Тъй че, ако искате куче, което ще се опълчи на бик, куче, което ще впие зъби в крака на крадец или в бича муцуна и няма да пусне, докато не му кажеш, сега е времето да вземете едно от тези кутрета!

Зяпнах кафяво-белите кученца в колата. Ушите им бяха поръбени с червено. Отрязани, осъзнах. Някой им беше скъсил ушите. Едно от кутретата изведнъж се обърна като ухапано от бълха, но знаех какво прави. Облизваше отрязаното пънче от доскорошната си опашка. Старата кучка имаше само опърпани парчета за уши и бучка, останала от опашката. Мъжът издърпа въжето, докато говореше, и за мое изумление едно одеяло в колата потрепери и след това изпод него изникна кървава бича глава. Мъжът беше вързал въжето около рогата на бика и тя висеше с носа надолу, отсечен врат, от който се влачеха белите цеви на гърлото му. Дръпна я нависоко, докато се изравни с него. После затегна въжето и бутна главата, за да се люшне. Трябва да беше правил това и преди, защото старата кучка впи очи в нея.

Беше пребито старо същество, с бяло около муцуната, провиснали бозки и разпрани уши. Впи плувналите си в червено очи в полюшващата се бича глава и по тялото ѝ пробяга тръпка. Наоколо се събираха хора. Някой извика нещо от вратата на кръчмата и миг след това цял куп мъже се изсипа навън.

— Дръж, кучко! — извика мъжът и старото куче се втурна напред. Със страхотен скок вкопчи зъби в носа на бика и увисна. Мъжете най-близо до колата зареваха одобрително. Някой затича напред и бутна силно люшкащата се глава. Отсечената глава и кучето се залюляха заедно. Мъжът в колата извика: — Нищо няма да наруши хватката ѝ! Мачкана е и тъпкана, но никога не пуска! Взимай кутре от нея веднага! — Тълпата около колата нарастваше, за мое раздразнение.

— Не мога да виждам — оплаках се на баща ми. — Може ли да се приближим?

— Не — отсече Ридъл. Вдигнах очи и видях, че лицето му е потъмняло от гняв. Обърнах се към татко — и изведнъж до мен стоеше Бащата Вълк. Нямам предвид, че имаше муцуна и косми по лицето, а че очите му бяха подивели от ярост. Ридъл ме вдигна, за да ме отнесе назад, но с това ми отвори гледка. Коларят беше издърпал голям нож изпод палтото си. Пристъпи напред и сграбчи старата кучка за врата. Тя изръмжа силно, но не пусна. Той се ухили на тълпата, а след това с рязък замах сряза едно от ушите ѝ. Ръмженето стана бясно, но тя пак не пусна хватката си. Алена кръв потече по хълбоците ѝ и разтопи снега в дъжд от червени капки.

А след това Ридъл се обърна и тръгна назад на дълги крачки.

— Да се махаме, Фиц! — извика с нисък и груб глас, толкова твърдо, все едно заповядваше на куче. Но никоя команда не можеше да удържи Бащата Вълк. Той остана неподвижен още за миг и видях как раменете му се изгърбиха под зимното наметало, докато ножът на мъжа се вдигаше, падаше и се вдигаше кървав отново. Нищо повече не можех да видя, но тълпата зяпачи ревеше и крещеше, тъй че разбрах, че кучката продължава да стиска със зъби бичия нос.

— Само трите кутрета за продан! — извика мъжът. — Само трите, палета на кучка, която ще ме остави да я изкормя, но ще умре увиснала на зъбите си! Последен шанс за наддаване за тия кутрета!

Но не чакаше някой да предложи пари. Знаеше, че ще предлагат най-много след като им поднесе кървавата баня, за която жадуваха. Ридъл ме държеше и знаех, че хем копнее да ме отнесе надалече, хем се страхува да остави татко ми сам.

— Проклятие, къде са Шън и Фицбдителен, когато можеше да са по-полезни, отколкото досадни! — изръмжа Ридъл. Погледна ме с подивелите си тъмни очи. — Ако те оставя долу, ще стоиш… Не, като нищо може да те стъпчат. О, дете, какво ще ми каже сестра ти?!

И тогава баща ми изведнъж се хвърли напред все едно веригата, която го беше задържала, се откъсна, и Ридъл се втурна след него, опитваше се да го хване за наметалото и да го спре. Окървавеният нож на мъжа се вдигна; видях го над главите на зяпачите, докато Ридъл си пробиваше път с блъскане и ругатни през тълпата.

Пред нас някой извика ядосано, когато баща ми го събори настрани, за да мине покрай него. Ножът на мъжа падна и тълпата изрева дълбоко и гърлено.

— Това ли е кръвта, която сънувах? — попитах Ридъл, но той не ме чу. Нещо закръжи безумно около мен. Усещанията от полудялата за кръв тълпа бяха като миризми, които не можех да махна от ноздрите си. Чувствах, че ще ме откъснат от тялото ми. Ридъл ме държеше с една ръка, а с другата, изпъната напред, си пробиваше път след баща ми.

Разбрах когато баща ми стигна до колача на кучето. Чух силен пукот все едно кост се удари в кост и след това тълпата изрева с друг тон. Ридъл си проби път с рамо и видях баща ми: държеше мъжа вдигнат високо. С лявата си ръка баща ми го стискаше за гърлото. Дясната беше изтеглена назад и видях как се изстреля напред като стрела, пусната от лък. Юмрукът му удари лицето на мъжа и го разби с един удар. След това баща ми го запокити настрана, хвърли го в тълпата с пукот като вълк, прекършил врата на заек. Никога не бях предполагала колко силен е баща ми.

Ридъл се опита да притисне лицето ми в рамото си, но аз се извих, за да гледам. Кучката все още висеше от носа на бика, но червата ѝ се люшкаха на ленти сиво, бяло и червено, които димяха в зимния въздух. Баща ми измъкна нож. Хвана я през врата и ѝ преряза гърлото. Щом сърцето ѝ изпомпа последните капки живот и челюстите ѝ се отпуснаха, пусна тялото ѝ на земята. Не проговори, но чух как ѝ обеща кутретата ѝ да имат по-милостив живот от нейния. Не моите кутрета, каза му тя. А след това му каза: Никога не съм знаела, че има господари като теб, удивена неописуемо, че такъв човек може да съществува.

След това си отиде. Остана само главата на мъртвия бик, увиснала от дъба, чудовищно украшение за Зимния празник, и колачът на кучета, който се търкаляше по кървавата земя, стискаше лицето си, храчеше кръв и ръсеше ругатни. Окървавеното нещо в ръцете на татко ми вече не беше куче. Баща ми пусна тялото да падне и се изправи бавно. Кръгът от мъже се разшири. Отстъпваха назад от баща ми и черния поглед в очите му. Той отиде до мъжа на земята, вдигна крака си, стъпи на гърдите му и го натисна към земята. Колачът спря да скимти и затихна. Погледна нагоре към баща ми все едно, че гледаше самата Смърт.

Баща ми не каза нищо. Когато тишината се проточи, мъжът на земята вдигна ръцете си от премазания си нос.

— Нямаше право… — почна той.

Баща ми бръкна в кесията си и хвърли една монета на гърдите му. Беше голяма, нерязан сребърник. Гласът му прозвуча като съсъка на изваден меч:

— За кутретата. — Погледна ги, а после — жалкото кокалесто същество, впрегнато в колата. — И колата с магарето. — Кръгът от зяпачи затихна. Той ги огледа бавно и посочи един младок, пораснал висок като мъж. — Ти. Джеръби. Караш колата с тези кутрета до Върбов лес. Отиваш в конюшните и ги даваш на един, дето му викат Ловеца. После иди при иконома Ревъл и му кажи да ти даде два сребърни къса.

Момчето ахна. Два сребърни къса за малка следобедна работа?

След това баща ми се обърна и посочи един дребничък мъж.

— Руби. Един сребърник, ако махнеш тая кървава бича глава и разчистиш снега от мръсотията тук. Не върви да е част от Зимен празник. Да не би да сме халкидци? Толкова ли искате кралският кръг да се върне в Крайречни дъбове?

Някои може би искаха, но пред обвинението на баща ми нямаше да го признаят. На дюдюкащата възбудена тълпа ѝ беше напомнено, че са хора и че могат да са по-добри. Тълпата вече започваше да се разпръсва, когато мъжът на земята възрази хрипливо:

— Тия кутрета струват много повече от това, дето ми хвърли тук! — Стисна монетата, която му беше хвърлил баща ми, и я вдигна с двете си ръце.

Баща ми му се сопна:

— Тя не е родила тези кутрета! Беше твърде стара. Не можеше да издържи още един бой. Само силата на челюстите ѝ беше останала. И сърцето. Ти просто искаше да вземеш пари от смъртта ѝ.

Мъжът на земята го зяпна.

— Не можеш да докажеш това! — извика той силно. Обвиняваше баща ми в лъжа.

Татко ми обаче вече го беше забравил. Изведнъж бе осъзнал, че Ридъл стои и го гледа втренчено.

Кръвта на старата кучка бе оцапала наметалото му. Видя, че съм го зяпнала, мълчаливо разхлаби токата и го остави да се смъкне на земята, махна тежката вълна от себе си без никаква друга мисъл, освен че не иска да ме оцапа с кръв, когато дойде да ме прегърне. Но Ридъл не ме пусна. Гледах татко си онемяла. Той вдигна очи към Ридъл.

— Мислех, че ще я отнесеш оттук.

— А аз — че ще насъскаш тълпата срещу себе си и че някой ще трябва да ти опази гърба.

— И да вкараш дъщеря ми в това?

— Откакто реши да се намесиш, всеки мой избор беше лош. Съжалявам, че не ти харесва каквото избрах.

Никога не бях чувала гласа на Ридъл толкова хладен, нито бях виждала него и баща ми застанали един срещу друг като двама непознати, ядосани мъже. Трябваше да направя нещо, да кажа нещо.

— Студено ми е — казах на въздуха. — И съм гладна.

Ридъл извърна очи към мен. Изтече мъчителен, тягостен миг. Светът задиша отново.

— Умирам от глад — каза той кротко.

Баща ми погледна в краката си и след миг промърмори:

— И аз.

Наведе се, гребна шепа чист сняг и избърса с него кръвта от ръцете си. Ридъл го гледаше.

— Лявата ти буза също — каза и в гласа му вече нямаше гняв. Само странна умора. Татко ми кимна, все още без да поглежда към никого. Направи няколко крачки до чистия сняг, затрупал един храст, сбра две шепи и изми лицето си със снега. Когато приключи, се издърпах от ръцете на Ридъл. Хванах студената мокра ръка на баща ми. Не казах нищо. Само вдигнах очи към него. Исках да му кажа, че това, което бях видяла, не ме е наранило. Е, беше, но не и нещата, които бе направил.

— Хайде да си потърсим нещо за ядене — каза той.

Тръгнахме към една механа, покрай мъжа в уличката, който все така блестеше със светлина, от която беше трудно да се вижда. По-надолу по улицата на един ъгъл седеше сив просяк. Обърнах се да го погледна, докато минавахме. Взря се в мен, без да ме вижда, защото очите му бяха празни и сиви като дрипавото наметало, в което бе загърнат. Нямаше просешка паница, само ръката му, свита на шепа на коляното. Беше празна. Не ме молеше за пари. Знаех го. Аз можех да го виждам, а той не можеше да ме види. А не трябваше да е така. Обърнах се рязко и зарових лице в ръката на баща си, когато той бутна вратата.

В механата всичко беше шумотевица, топлина и миризми. Когато баща ми пристъпи вътре, приказките изведнъж замряха. Той спря и огледа помещението все едно беше Бащата Вълк и мислеше за капан. Гласовете бавно подеха отново и тръгнахме след Ридъл към една маса. Щом седнахме, се появи момче с поднос с три тежки халби със затоплен сайдер с подправки. Постави ги на масата, туп, туп, туп, а след това се усмихна на татко ми.

— От къщата — каза му и се поклони.

Татко ми се отпусна на пейката, а стопанинът, който стоеше до огъня с няколко други мъже, вдигна халбата си към него. Баща ми кимна важно. После погледна сервиращото момче.

— Каква е тази вкусна миризма?

— Телешка плешка, варена докато месото падне от кокалите, с три жълти лука и половин крина моркови, и две пълни мерки тазгодишен ечемик. Ако поръчате супа тук, сър, няма да получите паница кафява вода с парче картоф на дъното! А хлябът току-що е излязъл от пещта и имаме лятно масло, пазено в студеното мазе и жълто като тичинка на маргаритка. Но ако предпочитате овнешко, има и овнешки пай с плънка от ечемик, морков и лук и с хрупкава кафява коричка! Имаме резенчета тиква, печена с ябълки, масло и сметана, и…

— Спри, спри — помоли го татко ми, — или коремът ми ще се пръсне само като те слушам. Какво да поръчаме? — обърна се към Ридъл и мен. Усмихваше се и с цялото си сърце благодарих на веселото момче за това.

Избрах си телешка супа, хляб и масло, Ридъл и баща ми също. Никой не проговори, докато чакахме, но мълчанието ни не беше неловко. Беше по-скоро предпазливо. Беше по-добре да оставим пространството празно от думи, отколкото да изберем погрешните. Когато храната дойде, беше точно толкова добра, колкото беше казало момчето. Хранехме се и мълчанието някак си направи нещата между Ридъл и татко ми по-добри. Огънят на голямата камина мяташе искри и пращеше. Вратата се отваряше и затваряше, хората идваха и си отиваха, а разговорите ми напомняха за бръмчащи в кошер пчели. Не бях знаела, че един мразовит ден и купуване на неща, и гледането как баща ми се застъпва за едно куче, може да ме накара толкова да огладнея. Когато вече можех почти да видя дъното на купата си, намерих думите, които ми трябваха.

— Благодаря, тате. За това, което направи. Беше добро.

Той ме погледна и заговори предпазливо.

— Това се очаква да правят бащите. Трябва да взимаме на децата си каквото им трябва. Ботуши и шалове, да, но гривни и жълъди също, когато можем.

Не искаше да си спомня какво бе направил на градския площад. Но трябваше да го накарам да разбере, че разбирам.

— Да. Бащите правят това. А някои влизат сред тълпата и спасяват едно нещастно куче от бавна смърт. И пращат кутрета и магаре на безопасно място. — Обърнах се да погледна Ридъл. Беше трудно. Никога не го бях гледала право в очите. Но сега го направих. — Напомни на сестра ми, че нашият татко е много смел човек. Кажи ѝ, че аз също се уча да съм смела.

Ридъл ме гледаше в очите. Опитах се и аз, но не можах да издържа за дълго. Наведох поглед към купата си и вдигнах лъжицата си все едно все още съм много гладна. Знаех, че татко и Ридъл се споглеждат над наведената ми глава.

28.

Купени неща

Ако някои ученици идват с неохота на уроците си, не се занимавай с тях. Ако всички ученици идват с неохота на уроците си, тогава освободи писаря си и намери друг. Защото бъдат ли веднъж научени, че ученето е досадно, трудно и безполезно, учениците никога няма да научат друг урок.

Писар Федрен, „За нуждата от образование“

Колко често човек знае, без никакво съмнение, че е постъпил добре? Не мисля, че се случва често в живота на когото и да е, а още по-рядко е ставало, докато е бил дете. Откакто бях станал родител, се бях съмнявал във всяко свое решение за всяко дете, за което бях отговорен, от Копривка до Хеп, и дори Предан. Със сигурност с Пчеличка като че ли залитах от едно пагубно действие към друго. Изобщо не бях искал да види тази моя страна, която бе видяла, докато убивах кучето. Измих кръвта от лицето и ръцете си с ледения сняг, но не можех да изчистя дълбокия срам, който изпитвах, докато вървяхме към кръчмата. А после детето ми вдигна очи към мен и ми благодари. Не само заяви, че разбира, но и се опита да заглади разрива ми с Ридъл. Думите ѝ не ме освободиха от чувството за вина; Ридъл беше прав. Напълно бях изключил, че мога да я изложа на опасност, когато ме заляха вълните на кучешката агония. Пълната вяра на старата кучка, че като направи точно каквото заповяда господарят ѝ най-сетне ще го задоволи, беше твърде голяма жестокост, за да я понеса. Трябваше ли да го понеса, за да защитя Пчеличка?

Тя явно не смяташе така. Следващия път ще съм по-разумен, обещах си. Помъчих се да измисля как другояче бих могъл да постъпя и не намерих отговори. Но този път поне дъщеря ми като че ли не беше пострадала от моето безразсъдство.

Храната беше добра, краткият ми сблъсък с Ридъл като че ли се беше уталожил и дъщеря ми искаше да е точно там, където беше. Зад нас вратата на гостилницата се отваряше и затваряше редовно като мях, който бълваше вътре гладни хора. Изведнъж двама от тях се оказаха Шън и Фицбдителен. Младежът носеше цял куп пакети. Спря и ги остави внимателно на пода до масата ни, след което двамата безцеремонно се настаниха при нас в двата края на пейката.

— Харесах едни зелени чорапи, които наистина трябва да имам за Зимния празник. Ще празнуваме във Върбов лес, нали? Разбира се, че трябва да празнуваме и ще има танци! Има много менестрели в градчето и съм сигурна, че можете да наемете няколко да дойдат във Върбов лес. Но първо, преди да ги намерим, трябва да ида да купя чорапите. Сигурна съм, че ще ми заемете парите, лорд Сенч ще е доволен от това! — заяви на един дъх Шън.

Преди дори да съм успял да извърна глава към нея, от другия край Фицбдителен добави:

— А аз намерих восъчни таблички при един търговец, който специализира в най-новите неща! Има ги на двойки с панти, тъй че ученикът може да ги затвори и да си защити работата. Много умна идея! Той няма много такива, но всяка, която можем да купим, ще помогне на учениците ми.

Погледнах настойчивия си писар с ужас. Духът и увереността му бързо се бяха съживили. Радвах се, че вече не е плах в присъствието ми, но бях и малко обезпокоен, че като че ли става също толкова алчен за ненужни дрънкулки като Шън. Спомних си най-ранните си усилия в писането. Хартията се смяташе за твърде ценна за по-млади ученици. С мокър пръст бях писал букви по каменните плочи на голямата зала. Понякога използвахме изгорели пръчки. Помнех мастило, направено от сажди. Не споменах това. Знаех, че мнозина се удивляваха колко изостанал беше Бъкип и всъщност всичките Шест херцогства през онези години. Военната изолация и няколкото крале, които бяха постановили да бъдем откъснати от чуждите порядки, ни бяха държали привързани към по-стари традиции. Кетрикен беше кралицата, която първа ни запозна със своите планински порядки в правенето на разни неща, а след това ни окуражаваше не само да внасяме стоки от далечни земи, но и с идеите и техниките на чуждоземците. Все още не бях сигурен доколко това е някакво подобрение. Дали учениците на Лант наистина имаха нужда от восъчни таблички с панти, за да учат буквите? Усетих как съпротивата ми се усили. После си спомних как бях чул Ревъл да мърмори неодобрително, че обличам Пчеличка както бяха облечени децата преди двайсет години. Може би аз бях този, който сега се беше вкопчил неразумно в старите порядки. Беше ли време да отстъпя пред промяната? Време да облека малката си дъщеря в дълги поли, преди да е станала жена?

Погледнах я. Обичах я в малките ѝ кафяви туники и гамаши, свободна да тича и да се търкаля. До мен Пчеличка се въртеше на мястото си с досада. Потиснах въздишката си и върнах ума си към настоящето.

— Първо табличките за учениците, а после ще намина да видя чорапите, които толкова са впечатлили Шън.

Вдигнах хляба си, а Шън забълва порой от аргументи защо трябва първо да видя каквото тя желае: варираха от страх, че търговецът може да затвори, до това, че някой друг може да ги купи, и завършваха със страха ѝ, че може да похарча всичките си пари за таблички и да не ми остане нищо, за да ѝ купя зелените чорапи и каквото още там беше хванало окото ѝ. Чувствах се все едно ме замерват безмилостно с камъчета, защото в същото време говореше Фицбдителен, като твърдеше, че табличките не били всъщност толкова съществени и че, разбира се, трябва първо да се погрижа за нуждите на лейди Шън.

Заявих твърдо:

— Тогава ще го направя. Веднага щом ми се позволи да довърша яденето си.

— Не бих имала нищо против да хапна нещо — съгласи се Шън, доволна, че се е наложила. — Но нямат ли нещо по-хубаво от супа и хляб? Ябълков сладкиш? Пилешко?

Вдигнах ръка да повикам момчето. То дойде и Шън пренебрежително започна да го разпитва какви яденета имат на разположение. Нареди му да каже на готвача да затопли една студена птица, която имали в килера, и да я донесе с ябълков пай. Фицбдителен се задоволи със супа и хляб. Момчето спомена, че скоро от фурната в кухнята щели да излязат малки кексчета с джинджифил. Помолих за шест и момчето тръгна.

— Шест? — възкликна Шън удивена. — Шест?

— Едни ще ядем, други ще вземем. Бяха ми любимите, когато бях момче. Мисля, че и на Пчеличка ще ѝ харесат.

Извърнах се да попитам Пчеличка дали иска да опита от любимите ми сладкиши и видях, че я няма. Вдигнах очи към Ридъл. Той кимна към задната страна на гостилницата — тоалетната беше натам.

Шън ме дръпна за ръкава.

— Забравих да помоля за подправки в сайдера ми!

Вдигнах ръка да повикам момчето да се върне. То обаче притича към друга маса, където го посрещнаха с груби подвиквания шестима чакащи да ги обслужат мъже. Хилеха се.

— Зает е в момента — извиних го пред Шън.

— Той ме пренебрегва!

— Ще ида до кухнята и ще им кажа да ти подправят сайдера — предложи Фицбдителен.

— Разбира се, че няма да отидеш! — възкликна тя възмутено. — Момчето трябва да се върне тук и да си изпълни задачите. Том Беджърлок! Не можете ли да го накарате да направи каквото е длъжно? Защо ще пренебрегва по-висшите от него, за да носи храна на маса, пълна с прости селяци? Повикайте го да се върне! Веднага!

Поех си дъх. Ридъл се надигна толкова рязко, че едва не обърна пейката.

— Аз ще ида до кухните. Ханът е пълен с хора. Оставете момчето на мира да си върши работата.

Преметна крак през пейката, обърна се и закрачи през пълното с хора помещение на гостилницата както само той можеше — плъзгаше се между струпаните клиенти, но така, че без да обиди никого.

Освен Шън. Тя зяпна след него и стисна устни. Тонът му не бе оставил съмнение какво мисли за нея. Фицбдителен се вторачи след него с отворена уста. После се обърна към Шън и каза вяло:

— Това не е в стила на Ридъл.

— Имаше тежък ден — извиних го. Насочих ледения си коментар към Шън, но тя, изглежда, беше неуязвима за намерението ми да я засрамя. Намръщих се след Ридъл: усещах, че ме укорява също като Шън. Лант беше прав. Не беше в стила му.

Подозирах, че настроението ми се дължи много повече на избухването на Ридъл, отколкото на превземките на Шън заради подправките ѝ. Затворих за миг очи, усетил горчивина в гърлото си. Горката стара кучка. От години строго бях държал Осезанието си под контрол — отказвах да се пресягам, не позволявах на никого да достига до мен. Днес тези прегради бяха паднали и да обърна гръб щеше да е все едно да си затворя очите, че някой бие Пчеличка. Онзи касапин садист не беше надарен с Осезанието; но бях усетил какво се излъчва от старото куче към него. Не бяха болките в разбитото ѝ, състарено тяло, докато подтичваше след колата. Не беше дори агонията, която изпитваше, докато той я сечеше. Бях се научил през годините да се стягам срещу такъв вид кървяща болка от живи същества. Не. Това, което бе пропукало стените ми и ме заля с гняв, беше нещо друго, което тя чувстваше към него. Вярност. Вяра, че той знае кое е най-добре. През всички дни от живота си тя беше била негов инструмент и негово оръжие, прилагано както той пожелае. Животът ѝ беше минал суров, но бе това, за което тя бе родена. За онзи мъж тя беше давила бикове, беше се била с други кучета, беше се хвърляла срещу глигани. Каквото и да ѝ бе заповядвал, тя го беше правила и бе извличала радостта на оръжието, което прави онова, за което е създадено. Когато се беше справяла добре и бе спечелвала за него, бе имало похвала или парче месо. Колкото и редки да бяха онези моменти, бяха най-добрите в живота ѝ и тя бе готова да направи всякаква жертва, за да спечели още един от тях.

Когато я беше насъскал да скочи на бичата глава, го беше направила мигом. А когато ѝ бе отрязал ухото, бе задържала зъбите си стиснати, приемайки по кучешкия си начин, че има причина за болката, която ѝ нанася господарят ѝ.

Не толкова различно от онова, което бях аз, когато ме беше взел Сенч. Бях се превърнал в онова, в което той ме бе отгледал и обучил. Точно както беше станало и с него. Не го обвинявах за това, което бе направил от мен. Ако не ме беше взел за свой чирак, вероятно нямаше да доживея дори до десет години. Беше взел едно копеле, неудобство и вероятно пречка за трона на Пророка, и ме беше направил полезен. Дори съществено полезен.

Така че бях живял и също като кучката бях правил каквото ми се кажеше, и никога не оспорвах, че е за добро. Никога нямаше да забравя първия път, когато напълно осъзнах, че Сенч не е непогрешим. Години наред, когато страдах от главоболия при свързване с Умението или при опит за свързване, той ме беше лекувал с елфова кора. Бях изтърпявал отпадането на духа и необузданата нервна енергия, за да бъде прогонена болката. А той ми беше съчувствал и продължаваше да ме подтиква да се опитвам още по-упорито в развитието на Умението си. Години наред никой от двама ни не знаеше, че самата елфова кора всъщност подкопава способността ми за тази магия. Но когато открих това, не се почувствах нещастен, защото магията ми е ощетена, а изумен, че Сенч е сгрешил.

Започвах да подозирам, че съм паднал в този капан отново. Навиците в мисленето трудно се променят.

От двете ми страни се възцари забележително мълчание. Шън кипеше отвътре, Фицбдителен се разкъсваше на две. Двамата с Ридъл вероятно се познаваха от замък Бъкип и въпреки разликите в позициите им може би го беше смятал за приятел. А сега трябваше да направи избор и да се обяви на страната на дамата или да защити приятеля си. Чудех се дали нуждата да спечели одобрението ми ще натежи. Изчаках мълчаливо, знаейки, че от решението му зависи как ще го оценя.

Той се наведе над масата и погледна покрай мен към лейди Шън.

— Не бива да съдиш момчето прекалено строго — каза ѝ. За миг сърцето ми се стопли към него. След това той развали всичко, като добави: — Седнали сме тук сред хора от простолюдието и той е просто един кръчмарски ратай в едно затънтено градче. Щеше да е чудо, ако беше научен как да разпознае една знатна лейди и да я удостои с приоритета, който заслужава.

Как му беше позволил Сенч да придобие такова високо мнение за себе си? Сенч никога не ме беше унижавал заради незаконния ми произход, какъвто имаше и той, беше ми дал да разбера, че раждането ми от майка от простолюдието означава, че никога няма да мога да получа привилегиите, които може да ми осигури благородническата класа. Зачудих се дали този младеж знае, че майка му е била ловкиня, ценена от кралицата, но без високо положение в двора. Въобразяваше ли си, че е лишен от благородство от много висок порядък? Че е по-висш от простия Том Беджърлок, син на човек от простолюдието?

По-висш от Пчеличка?

И в онзи момент разбрах съвсем ясно, че Фицбдителен е напълно неподходящ да учи дъщеря ми. Как бях могъл изобщо да повярвам обратното? За пореден път се усетих, че клатя глава на собствената си глупост. Фицбдителен се беше провалил като дворцов убиец, тъй че Сенч бе предположил, че ще е по-добър като писар и учител. И аз се бях съгласил с такава изкривена логика. Защо? Вярваше ли някой от двама ни, че ученето на деца може да е по-лесно от убиването им?

Какво ми ставаше, че след толкова много години все още се оказвах готов да приема без въпроси предложенията на Сенч? Вече бях възрастен човек, нали? Но такава беше властта на стария ми наставник над мен. Отдавна бях научил, че и той греши, но все още в непредпазливи моменти винаги приемах по подразбиране, че Сенч знае по-добре от мен. Рядко оспорвах заповедите му и още по-лошо, рядко се опитвах да изтръгна информация, която не е споделил с мен. Е, това щеше да се промени. Щях да узная, без съмнение, истинското потекло на Лант и щях да настоя да науча защо някой иска Шън да бъде убита. И щях да попитам защо, по дяволите, той изобщо си е помислил, че някой от тези двамата може да стане телохранител или учител на детето ми?

Тъй че аз щях да съм двете неща за нея, учител и пазител. Тя вече можеше да чете, а колкото до мен, повечето ми образование идваше или от четене, или от помагането на Сенч в странните му опити. Имало го беше и физическото ми обучение, разбира се, но едва ли имаше нужда да уча Пчеличка как да борави с брадва или меч. Усмихнах се при мисълта с каква страст изпълняваше тя вечерните ни уроци с ножа си. Един бърз урок по боравене с острието бе заменил приказките и песничките за приспиване. Беше бърза; трябваше да ѝ го призная. След като два пъти бе порязала кокалчетата на пръстите ми, бях сменил ножа ѝ с дървено острие. Преди няколко вечери ме беше изненадала, като избегна ножа ми с една хитрина с превъртане, достойна за самия Шут. Щом можех да я науча на танца с ножа, със сигурност можех да я науча на всичко останало, което трябваше да знае. Можех да ѝ осигуря достатъчно образование. А онова, което не знаех, щях да я накарам да го научи от тези, които го знаеха най-добре. Имахме чудесен лечител във Върбово; можеше да надгражда над основите на знанието за билките, което ѝ беше дала Моли. И да, дъщеря ми щеше да се научи да свири на инструмент, и да танцува, и на хилядите други неща, които са оръжията на една жена в този свят. И езици също. Речта на Планинското кралство, определено. И ми хрумна, че няма много неща, които да задържат Пчеличка и мен във Върбов лес. Можехме да прекараме една година в Планините, та тя да научи щедрите им порядки, както и езика им. И същото — за Външните острови. И за всяко от Шестте херцогства. Изведнъж реших, че докато стане на шестнайсет, дъщеря ми трябва да е пътувала до всички тях. Все едно бях вървял по тясна пътека и изведнъж бях осъзнал, че по всяко време мога да я оставя и да тръгна направо по широката земя. Можех да избирам какво и как да учи и междувременно — да я оформя в това, което щеше да стане.

Защото Пчеличка имаше правото на това. Момичетата не трябва да удрят, за да наранят. Но исках ли да я науча на този вид бой от примера на Шън, с потвърждението на Лант?

— … ваша работа е да се оправите, не моя или на Лант. Не ви ли притеснява, че той ме обиди? И Лант? Слушате ли? Холдър Беджърлок!

Щом изрече името ми, се върнах в продължаващия разговор. Но не се обърнах към нея, а към Фицбдителен. Умът ми се вкопчи в един особен къс информация, която ми трябваше.

— Колко восъчни таблички искаш да купиш?

Шън въздъхна раздразнено, че я пренебрегвам. Не ме интересуваше изобщо. Фицбдителен изглеждаше изненадан от обрата на разговора. Започна да увърта и заподозрях, че се бои от бюджетно ограничение.

— Търговецът няма много. Двойните, сигурен съм, може да се споделят съвсем лесно от братя и сестри ученици и…

— Ще купим каквото има. — Леко се отдръпнах от масата. Наблюдавах вратата на хана в очакване Пчеличка да се върне. Изведнъж се притесних за всичките кестени и сладки, които беше изяла. Добре ли беше? — Ще запазя една за Пчеличка; аз ще се заема с образованието ѝ. Смятам, че не си подходящ да я учиш.

Той се вторачи в мен. В погледа му имаше нещо много детинско. Унижение и паника, отчаяние и стъписване се бореха да овладеят лицето му. Нито едно не надделя, тъй че само ме гледаше втренчено. Ако залогът не беше Пчеличка, може би щях да съжаля, че му причинявам това. Лант заговори много внимателно:

— Ако съм ви оскърбил по някакъв начин или съм се провалил в преценката ви, сър, аз…

— Да — прекъснах го. Не изпитвах съжаление или угризение. Той беше ли съжалил Пчеличка, когато я бе укорил и унижил пред другите деца?

Долната му устна потрепери. После лицето му замръзна.

— Щом се приберем, веднага ще си опаковам нещата и ще напусна Върбов лес.

Позьорството му ме отегчи.

— Не. Колкото и да ме дразните и двамата, не мога да позволя това. Все едно колко го желая, трябва да останете във Върбов лес. Разбрах, че никой от двама ви не е подготвен да учи или да защитава детето ми. Как тогава си въобразяваш, че мога да сметна, че си готов да защитиш себе си? Фицбдителен, можеш да продължиш усилието си да учиш другите деца. А аз ще бъда твоят инструктор в боравене с брадвата и с меча, и как да уважаваш всеки човек, който може честно да те погледне в очите. — Още от времето ми щеше да отнеме, но поне можеше накрая да го направи годен да пази себе си. А Шън? Погледнах я, с наскърбеното ѝ царствено достойнство. — Ще помоля иконом Ревъл да се погрижи да бъдеш обучена в онова, което най-вероятно ще ти спечели съпруг. Преценявам, че няма да е танцуване или пеене, а ръководенето на домакинство в рамките на бюджет.

Тя ме изгледа хладно.

— Лорд Сенч ще чуе за това!

— Несъмнено. И то от мен, още преди писмото ти да е стигнало до него.

Тя присви очи като котка.

— Няма да се върна във Върбов лес. Още тази нощ ще взема стая тук в Крайречни дъбове и ще пребивавам тук, сама. А вие ще отговаряте пред лорд Сенч за напускането ми.

Въздъхнах.

— Шън. Идва Зимният празник. Хановете са пълни. И ти ще се върнеш тази вечер в моя дом, където ще се приготвим да го отпразнуваме заради моята дъщеря. Няма да слушам, от който и да е от вас двамата, повече заплахи за напускане. Няма да го направите, защото съм дал думата си на човек, когото уважавам, че ще ви пазя.

Тя буквално беше зяпнала. Затвори уста с щракване и след това каза рязко:

— Беджърлок, как смеете да си въобразявате, че имате някаква власт над мен!? Лорд Сенч ви постави на мое разположение, за мое удобство и защита. Пратете си съобщението както и когато намерите за добре. Ще се погрижа лорд Сенч да ви постави на мястото ви.

И толкова. Кратко и ясно. Въпреки невниманието, с което Сенч бе изтървал името ми, не беше сглобила парчетата. Гледаше ме с гняв все едно очакваше да се смутя, да започна да се извинявам с поклони. Макар да бе незаконородена, беше уверена в превъзходството си над мен. Лант, макар също да беше копеле, беше признат от благороден баща и следователно ѝ беше равен.

Но не и момчето от гостилницата. Нито аз, нито Ридъл. Защото в нейните очи бях толкова низш, колкото и дъщеря ми.

— Шън. Млъкни. — Само това казах. Очите ѝ се присвиха и станаха студени и гневни. Почти ми се дощя да се изсмея, когато реши да упражни властта си:

— Не ти е позволено да ми говориш така? — предупреди ме тя тихо.

Почти бях измислил какво да отговоря, когато Ридъл се върна. Дойде с блюдата им с храна, ловко балансирани в едната ръка, и с халбите им със сайдер в другата. С две тупвания и пищен жест постави всичко на масата пред мен. В очите му имаше блясък, решимостта му да остави събитията от деня зад гърба си и да бъде весел. А след това решителната му усмивка изведнъж се смени с тревожно изражение и с въпроса:

— Къде е Пчеличка?

Прониза ме внезапна тревога. Изправих се.

— Не се е върнала. Много време мина. Ще ида да я потърся.

— Сайдерът ми изобщо не е топъл! — възкликна Шън, докато прекрачвах пейката.

29.

Мъгла и светлина

Тогава от искрящите мъгли, които ни обкръжаваха, изригна вълк, целият черно и сребро. Беше покрит с белези и смъртта искреше по него както вода искри по козината на куче, когато е преплувало през река. Татко ми беше с него и в него и около него, а аз така и не го бях съзнавала такъв, какъвто беше. От десетките му неизцерими рани течеше кръв и все пак, в сърцевината му, животът гореше като разтопено злато в пещ.

„Дневник на сънищата“, Пчеличка Беджърлок

Всичко се развали, когато вратата на гостилницата се отвори и дойдоха Шън и Фицбдителен. От начина, по който Фицбдителен погледна баща ми, разбрах, че вече е чул за случилото се. Не исках да говори за това на баща ми. Вече го бяхме подминали и ако подхванеше, на Ридъл щеше да му се наложи отново да мисли за това. Двамата с баща ми се държаха все едно всичко вече е наред, но аз знаех, че действията на татко ми ще глождят сърцето на Ридъл като червей. Татко ми беше негов приятел, но той беше верен най-много на Копривка и се боеше да ѝ разкаже тази история и да ѝ разкрие своята роля в нея.

Но Шън, и да го беше научила, изобщо не я интересуваше, а започна да дрънка как трябвало да има това и трябвало да има онова, и ако татко имал пари, да отидат да го купят веднага, или може би тя първо да се нахрани. Седна до баща ми, а Фицбдителен седна от другата страна на Ридъл и ми напомняха за новоизлюпени пиленца, които цвърчат в гнездото, докато говореха как им трябвало това и искали онова. Баща ми му обърна гръб, за да говори с Шън. Не можах да го понеса. Изведнъж ми стана ужасно топло, а безбройните разговори наоколо направо ме смазваха. Дръпнах Ридъл за ръкава.

— Трябва да изляза.

— Какво? О. Зад хана е. И се върни веднага, нали? — Извърна се, за да отговори на нещо, което му беше казал Фицбдителен. Странно как аз не трябваше никога да прекъсвам, но наставникът ми не смяташе за нужно да спазва същата учтивост към мен. — Храната е селска, Лант. Различна от това, което би намерил в кръчма в град Бъкип, но не е лоша. Опитай супата.

Трябваше да се размърдам, за да се обърна на пейката и след това да сляза от нея. Не мисля, че баща ми дори забеляза. Докато вървях към вратата, една жена едва не ме бутна, но се шмугнах покрай нея. Вратата беше толкова тежка, че трябваше да изчакам някой да влезе, преди да мога да се измъкна.

Навън беше хладно и хубаво. Веселата атмосфера като че ли бе нараснала с идването на вечерта. Пресякох улицата и погледах един човек, който жонглираше с три картофа и една ябълка. Пееше весела песничка, докато жонглираше. Когато свърши, бръкнах в новата си кесийка. На дъното намерих половин медник. Когато му го дадох, той се усмихна и ми даде ябълката.

Определено беше време да се връщам в гостилницата и да намеря татко си, колкото и да ме беше страх, че ще ме повлекат на покупките за Шън. Но може би татко ми щеше да прати Ридъл с нея или просто да ѝ даде пари за харчене. Един фургон, пълен с бурета сайдер, с впряг от четири коня беше спрял на улицата, тъй че се наложи да го заобиколя. За да се върна в гостилницата, трябваше да мина покрай сивия просяк.

Спрях да го погледна. Беше… празен. Не просто мръсната му свита умолително длан на коляното му, но целият — сякаш беше спаружена слива, увиснала на клонче след като осите са отнели цялата ѝ сладка плът и са оставили само празна обвивка. Погледнах празната му ръка, но отчаяно ми се искаше да си запазя двата медника. Тъй че казах:

— Имам ябълка. Искаш ли ябълка?

Той измести очите си към мен все едно можеше да ме види. Бяха ужасни, мъртви и забулени. Не исках да гледа към мен с такива очи.

— Ти си добра — каза и аз смело се наведох и сложих ябълката в шепата му.

Точно тогава вратата на дюкяна за подправки се отвори и една слаба дребна жена, сигурно стопанката, излезе и викна:

— Ей! Още ли клечиш тука? Да се махаш! Казах ти, махай се! Улицата е пълна с клиенти, а дюкянът ми е празен, защото никой не ще да прекрачи миризливите ти кокали и дрипи. Марш оттука! Или мъжът ми ще дойде с тоягата да те научи!

— Махам се, махам се — отвърна тихо просякът. Сивата му ръка се беше затворила около ябълката. Той я притисна до опърпаната си туника и започна да се вдига с усилие. Жената го гледаше ядосано. Наведох се, намерих тоягата, за която опипваше, и я сложих в ръката му. — Ти си добра — каза той отново. Стисна здраво тоягата, едната ръка над другата, и се изправи. Залитна и бавно извърна лицето си наляво и надясно. — Улицата? — попита жално. — Да не ме прегазят?

— Няма. Хайде, махай се! — Жената говореше рязко, макар че един впряг тъкмо завиваше на ъгъла, запътен към нас. Реших никога да не купувам нищо от дюкяна ѝ.

— Чакайте — предупредих просяка. — Ще ви прегазят. Изчакайте и аз ще мина с вас.

— Ей, изтърсаче нахално, защо се вреш където не ти е работа? — Жената се наведе, за да ми се присмее. Едрите ѝ гърди скочиха към мен като вързани кучета. — Майка ти знае ли, че търчиш по улиците като побъркана и говориш с мръсни просяци?

Исках да ѝ отвърна с нещо заядливо, но тя се обърна и се прибра в дюкяна си, като на влизане подвикна:

— Хени? Хени, оня просяк още клечи на вратата! Няма ли най-после да го набиеш!

Трополящият фургон беше отминал.

— Елате с мен — казах. Миришеше много лошо. Не исках да го докосвам. Но знаех, че баща ми не би го оставил тук, на милостта на жената с подправките. Време беше да започна да се държа като дъщеря на баща си.

— Ще ви водя — казах му. — Сега стъпете. Така.

Беше бавна работа. Макар да беше стиснал тоягата с две ръце, едва можеше да стои. Направи две малки крачки, премести тоягата по-напред и направи още две. Докато го превеждах през улицата и по-далече от вратата на дюкяна, внезапно осъзнах, че не знам къде да го заведа. Пред вратата на дюкяна поне беше заслонен от вятъра. От двете ни страни вратите на дюкяните бяха оживени от влизащи и излизащи клиенти. Пред нас беше само градската мера. Закуцукахме бавно към нея. Никой не се беше върнал на мястото, където бе умряло кучето. Някой го беше отнесъл, както и бичата глава, и както бе помолил баща ми, бяха пръснали там чист сняг, но кръвта се беше просмукала през него. Розов сняг, почти красив, ако човек не знае от какво е. Не знам защо поведох просяка натам, освен че нямаше хора. Платнището, което бе покривало бичата глава, беше на земята под дървото. Навярно можеше да седне на него.

Погледнах към вратата на гостилницата. Знаех, че ако не се върна скоро, татко или Ридъл ще тръгнат да ме търсят. Може би заедно.

Или пък нямаше. Шън беше там, а тя бе напълно способна да държи и двамата заети дотолкова, че да забравят за мен. Гадно чувство изпълни сърцето ми. Ревност. Най-сетне му намерих вярното име. Бях ревнива.

Ревността засили желанието ми да помогна на слепия просяк. Нямаше да се върна. Щеше да им се наложи да дойдат да ме намерят и щяха да видят, че мога да съм също толкова смела и добра като баща ми. С това, че помагам на просяк, който никой друг нямаше да докосне.

Някакъв мъж до една кола ни гледаше с неприязън. Явно искаше да минем по-надалече от него.

— Дай ми ръка — казах на просяка. — Ще ти помогна.

Той се поколеба — знаеше колко е противен. След това обаче умората му надделя.

— Прекалено си добра — каза почти с тъга и протегна костеливата си ръка. Хванах я. Той леко залитна. Бях по-ниска, отколкото бе очаквал. Мръсните му пръсти стиснаха ръката ми под лакътя.

Светът се завъртя около нас. В небето се появи дъга. Имало беше мъгла, през която бях гледала през целия си живот. Сега се вдигна все едно я беше отвял радостен вятър. Гледах с благоговение тази красота, която разтвори сърцето ми широко. Всички те, намръщеният мъж до колата, момичето с венец от зеленика, което целуваше момче зад едно дърво, ханджийската котка под стряхата, старецът, който се пазареше за плъстена шапка, всички те изригнаха в блестящи цветове, каквито никога не си бях представяла, че съществуват. Недостатъците им бяха надмогнати от потенциала за красота у всеки от тях. Ахнах, а просякът заплака.

— Мога да виждам! — извика той. — Зрението ми се върна. Мога да виждам! О, моя светлина, мое слънце, откъде дойдохте? Къде бяхте?

Притисна ме до гърдите си и ме прегърна, и бях радостна от това. Красотата и възможността за един великолепен свят, който разцъфна наоколо, струеше от него през мен. Така, точно така трябваше да бъде. Не в малки проблясъци, не като несвързани сънища. Накъдето и да погледнех, възможностите се умножаваха. Това ми напомни за първия път, когато татко ми ме беше вдигнал на рамото си и изведнъж осъзнах колко по-надалече мога да виждам от неговата височина. Но сега виждах не просто от по-добра позиция, не просто по-надалече, а към всички времена. Беше утешително да се задържа безопасно сред този вихрещ се въртоп. Не се побоях да позволя зрението ми да проследи безбройните нишки. Една задържа вниманието ми. Целуващото се момиче щеше да се омъжи за онова момче, с венец от оранжеви цветя, и да му роди девет деца във ферма в една долина. Или не. Можеше да пофлиртува с него за известно време и да се омъжи за друг, но споменът ѝ за този момент щеше да добавя сладост към всеки пай, който изпечеше, и любовта, която бе познала, щеше да бъде споделена с пилците и котките, докато умре, бездетна, на седемдесет и две. Но не. Щяха да избягат заедно още тази нощ, и да легнат в гората, а на другия ден, по пътя към Бъкип, щяха да умрат, той от рана от стрела, а тя щеше да бъде насилена и хвърлена в крайпътен ров. А заради това по-големите ѝ братя щяха да се съберат и да станат Дъбовата гвардия. По време на патрулите си щяха да отнемат живота на петдесет и двама разбойници и да спасят над шестстотин пътници от болка и смърт. Бройките бяха ясни. Изведнъж всичко бе станало толкова просто. Трябваше само много леко да ги подтикна. Ако им се усмихнех, докато вървяха през селската мера, и им кажех: „Вие блестите от любов. Любовта не бива да чака. Избягайте тази нощ!“, щяха да ме видят като предвестник и да се вслушат в съвета ми. Болката му щеше да трае само един миг, а нейната — само часове. По-малко време, отколкото родилните ѝ мъки, за да роди първото си дете. Имах силата. Имах силата и избора. Можех да направя толкова много добро на света. Толкова много добро. Имаше толкова много възможности за избор, който можех да направя за доброто на света. Щях да започна с момичето с венеца от зеленика.

Просякът ме притисна по-здраво и заговори в ухото ми.

— Спри. Спри. Не бива! Не и без да помислиш, а и тогава… дори тогава… има толкова много опасности. Толкова много опасности!

Примигнах и нишките се разделиха на още хиляди нишки. Не беше толкова просто, колкото си бях помислила. Всяка нишка, която се опитвах да проследя, се превръщаше в множество, а в мига, в който изберях една нишка от множеството, тя отново се разделяше на още повече възможности. Можеше да му каже неправилната дума и той щеше да я убие този следобед. Тя казва на баща си, че го е целунала, и баща ѝ ги благославя. Или ги проклина. Или я прогонва навън в бурята, за да умре от студ през нощта.

— Някои са много по-вероятни от други, но всяка има поне една възможност да бъде реална. Тъй че всяка пътека трябва да бъде проучена много внимателно преди да бъде избрана. Пътеката, която огледа ти, където двамата трябваше да умрат? Ако се посветим на това създаване на Дъбовата гвардия, трябва да гледаме и гледаме. Винаги има други пътеки във времето, които водят до другия край. Някои ще са по-разрушителни и грозни, други по-малко.

Бях помислила, че ми говори на глас. Започнах да осъзнавам, че мислите му се просмукват в мен през връзката, която споделяхме. Той изливаше знание от ума си към моя все едно че беше кана, а аз бях чашата. Или жадната градина, която отдавна бе чакала да бъде напоена.

— И пътеките се променят, променят се непрестанно. Някои изчезват, вече невъзможни, други стават по-вероятни. Точно затова обучението отнема толкова много години. Толкова много години. Човек учи и обръща внимание на сънищата. Защото сънищата са като пътепоказатели за най-значимите моменти. Най-значимият момент…

Откъсна вниманието си от мен и беше все едно някой е дръпнал топло наметало от раменете ми в разгара на мразовита буря. Ококори слепите си очи и на покритото му с белези лице се изписа и ужас, и радост.

— Вълкът иде — възкликна просякът. — Зъбите му ножове са, а сълзите му — пръски кръв.

И тогава зрението ми угасна до онова, което човек може да види в дълбок сумрак, преди последната дневна светлина да погасне. Всички цветове бяха приглушени и придойдоха сенки, забулващи всички подробности. Помислих си, че ще умра. Всички възможности бяха скрити, ограничени до единствен миг във времето. Не можех да се движа. Животът се беше вцепенил, ограничен и бавен. Допреди миг времето беше безкраен океан, прострял се във всички посоки, и аз бях морска птица, свободна да кръжи и прехвръква от един миг към хиляди други възможности. Сега бях затънала в кал в една малка локвичка, борех се да оцелея поне секунда, сляпа за бъдещите последствия от всяко действие, което можех да предприема.

Спрях и оставих животът да се случва около мен.

30.

Сблъсък

Моят вълк ме учеше толкова, колкото аз учех него. Но колкото и да се стремеше, така и не успя напълно да ме научи да съществувам в настоящето като него. Когато прекарвахме тихи снежни нощи, проснати до камината пред уютен огън, вълкът нямаше нужда от разговор или свитък за четене. Просто се наслаждаваше на уюта, топлината и отдиха. Когато се надигнех, за да обиколя малката стая или да дръпна изгоряла клечка от въглените и да постържа разсеяно по камъните на камината, или да взема хартия и перо, той вдигаше глава, въздишаше и после отново я отпускаше, за да се отдаде отново на насладата на отдиха.

Когато ловувахме заедно, се движех почти толкова тихо като него и наблюдавах, винаги наблюдавах за трепване на ухо или мръдване на копито, онова малко движение, което ще издаде сърна, замряла неподвижно в храстите и изчакваща да я подминем. Ласкаех се от това, че съм напълно в настоящето, настроен изключително за лова. И толкова напрегнат бях в това наблюдаване, че се стрясках, когато, с един скок и разтърсване, Нощни очи убиваше свил се заек или сгушила се яребица, които бях подминал. Винаги му завиждах за това. Беше отворен за цялата информация, която му предлагаше светът — миризма, звук, почти незабележимо движение или просто докосването на живот до усета му за Осезание. Така и не постигнах способността му да се отварям към всичко, да усещам всичко, което се случва около мен, всичко наведнъж.

Запис в дневник, неподписан

Не бях направил и една крачка, когато Ридъл застана до мен. Хвана ме за рамото и заговори спокойно, почти безизразно, сякаш самият той нямаше представа какво да изпитва от собствените си думи.

— Трябва да кажа това преди да отидем да намерим Пчеличка. Фиц, не се получава. Всъщност е точно така, както се опасяваше Копривка. Ти си добър човек. И мой приятел. Надявам се да не забравиш, че съм твой приятел, докато казвам това. Ти не си добър… не си способен да бъдеш добър баща. Трябва да я взема в Бъкип с мен. Обещах на Копривка, че ще видя как вървят нещата. Тя не се доверяваше на себе си, за да вземе решение; боеше се, че е прекалено критична.

Потиснах внезапно пламналия си гняв.

— Ридъл. Не сега. И не тук. — По-късно щях да помисля над думите му и какво означават те. Смъкнах ръката му от рамото си. — Трябва да намеря Пчеличка. Много се забави.

Той ме хвана за ръкава и се наложи отново да се обърна към него.

— Точно така. Но преди да ти го изтъкна не го забеляза, нали? За втори път днес тя беше изложена на опасност.

Шън имаше лисичи уши. Подслушваше. Изпръхтя — нещо средно между отвращение и насмешка — и заговори така, че да чуя.

— А казва, че ти не си годен да учиш дъщеря му — подхвърли злобно към Фицбдителен.

За малко да се обърна към нея, но вълкът в сърцето ми скочи напред. Намери кутрето. Нищо друго няма значение.

Ридъл също я беше чул. Пусна ръкава ми и тръгна към вратата. Бях на две крачки зад него. Какви ли не мисли кръжаха в главата ми. Крайречни дъбове беше малко градче, но какви ли не хора щяха да се стекат тук за Зимния празник. Всякакви хора, склонни да си прекарат добре. А за някои от тях да си прекарат добре можеше да включва нараняването на малката ми дъщеря. Закачих ръба на една маса и двама мъже викнаха ядосано, понеже бирата им се разля. След това Шън бе толкова глупава да сграбчи ръкава ми. Беше тръгнала след мен, а Лант бързаше зад нея.

— Ридъл ще намери Пчеличка. Холдър Беджърлок, трябва да уредим нещата между нас веднъж завинаги.

Дръпнах се толкова рязко, че тя изписка и притисна ръката си до гърдите си.

— Удари ли те? — възкликна ужасено Фицбдителен.

Ридъл вече беше до вратата и изчакваше двама много едри гости да влязат, за да може да излезе. Надигна се на пръсти, погледна над раменете им и изрева:

— Не! Спри! Пусни я!

Блъсна двамата влизащи и изскочи навън. Изхвърчах след него и спрях. Къде беше отишъл Ридъл, какво беше видял? По снега кротко вървяха хора, едно куче клечеше и се чешеше, някакъв колар бе спрял фургона си пред хана. А зад фургона видях Ридъл — тичаше през стъписаните минувачи към дрипав просяк, който беше вдигнал малката ми дъщеря в костеливите си мръсни ръце и я бе притиснал до гърдите си. Устата му беше до ухото ѝ. Заклещена в прегръдката му, тя не се бореше. Беше много, много неподвижна, крачетата ѝ висяха, лицето ѝ бе извърнато към неговото, отпуснатите ѝ ръце бяха разперени, сякаш просеше нещо от небето.

Изпреварих Ридъл. Ножът някак се озова в ръката ми. Чух някакъв звук, рев като на звяр и рев в ушите ми. А после ръката ми беше около гърлото на просяка, дърпаше лицето му от лицето на дъщеря ми и докато извивах главата му назад със сгъвката на лакътя си, забих ножа под ребрата му, веднъж, два пъти, три пъти. Той изкрещя, пусна я и аз го повлякох назад със себе си, далече от детето ми и от сиво-червения шал, паднал в снега като откъсната роза.

Ридъл се озова при нас след миг, достатъчно разумен да грабне дъщеря ми от земята и да отстъпи назад с нея. Дясната му ръка я държеше до сърцето му, а лявата стискаше нож. Огледа се за друг враг или цел. После я погледна, направи две стъпки назад и извика:

— Тя е добре, Том. Малко е замаяна, но е добре. Няма кръв!

Едва тогава чух виковете на хората. Някои бягаха, други се трупаха около нас, като врани, възбудени от убийство. Все още държах просяка в ръцете си.

Погледнах лицето на човека, когото бях убил. Очите му бяха отворени, избледнели и слепи. Белези бяха нашарили лицето му, нанесени с нежност черти. Устата му бе извита като в усмивка. Ръката, която все още стискаше моята, беше като птичи крак от криви пръсти.

— Фиц — каза той тихо. — Ти ме уби. Но аз разбирам. Заслужавам го. Заслужавах по-лошо.

Дъхът му вонеше, устата му бе черна дупка. Но гласът му не се беше променил.

Светът се разтърси под краката ми. Залитнах назад и седнах в снега, с Шута в прегръдката ми. Осъзнах къде съм — под дъба, в кървавия сняг, където бях заклал кучето. Сега бях заклал Шута. Усещах топлата му кръв, която се стичаше по мен. Пуснах ножа и изграчих:

— Шуте…

Нямах дъх за повече думи.

Той заопипва слепешком и попита, с безгранична надежда:

— Къде отиде той?

— Тук съм. Ето ме, тук съм. И съжалявам. О, Шуте, не умирай! Не и в ръцете ми. Не бих могъл да живея с това. Не умирай, Шуте, не и в ръцете ми!

— Той беше тук. Моят син.

— Не, само аз съм. Само аз. Любими. Не умирай! Моля те, не умирай!

— Сънувах ли? — Сълзи потекоха бавно от слепите му очи, гъсти и жълти. Дъхът му вонеше. — Може ли да умра в онзи сън? Моля?

— Не. Не умирай. Не и от ръката ми. Не и в ръцете ми!

Бях се присвил над него, сляп почти толкова, колкото беше той, и се борех да надвия тъмнината, нахлуваща в очите ми. Твърде ужасно беше, за да го преживея. Как беше възможно това? Как можеше да е възможно? Тялото ми копнееше да изгуби свяст, а умът ми знаеше, че шансът ми е на косъм. Ако той умреше, нямаше да го преживея.

Той заговори отново, по езика и устните му имаше кръв:

— Да умра в ръцете ти… е все пак смърт. — Вдиша два пъти. — А не мога. Не трябва. — Кръв бликна от устата му и се стече по брадичката му. — Колкото и да го искам. Ако искаш. Ако можеш. Запази ме жив, Фиц. Каквото и да ни струва. На теб. Моля те. Трябва да живея.

Едно изцеряване с Умението, дори при най-добрите обстоятелства, е трудно нещо. Обикновено се постига от кръг владеещи Умението, котерия хора, които се познават и са способни да заемат сила един от друг. Знанието как е сглобено човешкото тяло е съществено, защото в тежки случаи човек трябва да реши кои поражения са най-смъртоносни и първо да се справи с тях. В идеалния случай, преди да се опита изцеряването, трябва да се направи всичко, за да се постигне обикновено лечение, да се почистят и превържат раните, като пациентът е отпочинал и добре нахранен. В идеалния случай. Коленичих в снега, с Шута в скута ми, заобиколен от бърборещи зяпачи, докато Ридъл държеше в прегръдката си ужасената ми дъщеря. Вдигнах очи към него и заговорих високо:

— Направих ужасна грешка. Нараних стар приятел, който изобщо не искаше да навреди на детето ми. Погрижи се за Пчеличка и нека всичките тия хора се отдръпнат. Искам да се помоля на Еда.

Беше правдоподобно извинение и имаше достатъчно поклонници на Еда, за да могат да убедят другите да ми дадат тишина и пространство. Никой не бе извикал градската стража: беше напълно възможно само малцина да са разбрали, че всъщност съм намушкал смъртоносно един просяк. В изумения поглед на Ридъл се четеше укор, но като по чудо той се подчини и внезапно осъзнах колко дълбоко всъщност е приятелството ни. Той кресна на зяпачите да се отдръпнат, а после се обърна и видях, че повика Фицбдителен. Шън вървеше след писаря, стъпваше като котка в мокрия сняг. Видях как Ридъл заговори твърдо на двамата и как пое командването и разбрах, че ще се справи.

Затворих очи и сведох глава като в молитва.

Гмурнах се в тялото на Шута. Връзката Умение между нас вече я нямаше и за миг границите му ми се противопоставиха. Призовах силата, която едва знаех, че притежавам, и разбих защитите му. Той изстена, от протест или болка, не знам. Пренебрегнах го. Това беше тяло, което познавах като свое, след като вече го бях носил. Беше и не беше като на мъж, с разлики, които бяха едновременно и недоловими, и съществени. Да затворя раните, които бях нанесъл, и да спра кървенето не беше сложно и това бе първата ми задача. Изискваше съсредоточаване и волята ми тялото да превърне това изцеряване в приоритет, заслужаващ да изгори оскъдните му резерви. Тъй че спрях кървенето му и усетих как се смали и отслабна, докато тялото му усилваше изцеряването. Макар Умението да е мощна магия, не то прави изцеряването. Тялото го прави, под указанието на Умението, и винаги има цена за резервите на тялото.

Почти мигновено видях грешката си. Движех се през тялото му с неговата кръв, намирах стари рани и лоши зараствания, и места, където тялото му беше задържало отрови в напразно усилие да спре пълзенето им. Едно от забиванията на ножа ми беше разкъсало токсична торбичка и сега от нея в кръвта му изтичаше чернилка, а помпащото му сърце разнасяше отровата из цялото тяло. Злото се разпространяваше. Усещах тревогата на тялото му от физическото изтощение, а след това през него запълзя странно примирение. Не умът, а тялото му знаеше, че животът е към края си. Странно наслаждение плъзна през него, последната утеха, която плътта предлага на ума. Скоро щеше да свърши; защо да прекараш последните мигове в тревога? Тази съблазън за мир почти ме притегли.

— Шуте. Моля те! — замолих го кротко да се съживи. Отворих очи и погледнах лицето му. За един протяжен миг светът около нас закръжи. Не можех да се съсредоточа — лечението бе отнело от мен повече, отколкото бях осъзнал.

Вдишах разтреперан и отворих широко очи. Никога не ми беше било лесно да го гледам в очите, когато бяха безцветни. Дори когато придобиеха цвят и се изместеха от светложълто към златно, беше трудно да гадая какво има зад този поглед. Сега очите му бяха помътени, посивели от нещо, което подозирах, че е съзнателно заслепяване. Не можех да видя до сърцето му повече, отколкото той можеше да види извън тях. Трябваше да се примиря само с гласа му — задъхан и пълен с примирение.

— Добре. Ще имаме още малко заедно. Но накрая се проваляме, Катализаторе мой. Никой не се е опитвал по-упорито от нас. — Езикът му, все още накървавен, се раздвижи между напуканите му белещи се устни. Пое си дъх и се усмихна с червените си зъби. — Нито е платил по-висока цена за своя провал. Порадвай се на доброто, което е останало в живота ти, стари приятелю. Лоши времена ще те споходят скоро. Беше хубаво да съм близо до теб. За сетен път.

— Не можеш да умреш. Не и така.

Тънка усмивка изви устните му.

— Не мога да умра? Не, Фици, не мога да живея. Де да можех, но не мога.

Клепачите му, толкова почернели, че сякаш натъртени, се затвориха безпомощно над мътните му очи. Вдигнах поглед. Беше минало време. Колко, не можех да зная, но светлината се бе променила. Някои от хората все още стояха в удивен кръг, но поне толкова бяха решили, че няма много за гледане, началото на Зимния празник ги теглеше и се бяха разотишли. Ридъл все още стоеше до нас, със замаяната Пчеличка в ръцете му, с Шън и Фицбдителен от двете му страни. Шън се беше присвила и трепереше увита в дебелия си шал, а лицето ѝ бе застинало в маска на праведен гняв. Фицбдителен изглеждаше напълно объркан. Погледнах Ридъл и заговорих, без да ме интересува кой може да чуе или да се учуди.

— Трябва да го занеса до замъка Бъкип. При котерията на Умение за изцеряване. През стълбовете. Ще ми помогнеш ли?

Ридъл погледна Пчеличка в ръцете си и после пак мен.

— Тя е добре — каза и долових в гласа му укора, че дори не бях попитал за това. Но нали ако не беше добре, нямаше да ми го каже? Жегна ме гняв към него, но угасна мигновено. Нямах право да му се сърдя, нямах и време за нещо друго освен отчаяние. Взрях се в него. Той поклати глава за отказ, но каза: — Ще ти помогна колкото мога. Както съм правил винаги.

Изправих се почти без усилие. Шутът не тежеше нищо, нищичко. Винаги беше лек и гъвкав, но сега беше станал на скелет, покрит с белези и дрипи. Зяпачите се бяха вторачили в мен напрегнато. Не можех да си позволя това да ме притесни. Тръгнах към Ридъл. Той остана на мястото си, но Шън и Фицбдителен се отдръпнаха от това, което за тях бе тялото на един вмирисан стар просяк.

Обърнах се към Фицбдителен и казах:

— Докарай фургона.

— А зелените… — почна Шън.

Само я погледнах и тя затвори уста.

— Тръгвай! — казах на Фицбдителен и той тръгна. Шън го последва. Добре.

— Пчеличке. Пчеличке, погледни ме. Моля те.

Тя беше заровила лицето си в шията на Ридъл. Сега бавно го вдигна и впи очи в мен. Сини очи от лед на бледо лице; червеното на шала ѝ бе в стъписващ контраст.

— Пчеличке, този човек не искаше да те изплаши. Казах ти за него веднъж. Помниш ли? Той е стар мой приятел, не го бях виждал от много години. Ридъл го познаваше като лорд Златен. Аз го познавах като Шута, когато бяхме деца. В едно съм сигурен: той никога, никога не би наранил дете. Знам, че си се изплашила, но той не е искал да ти направи нищо лошо.

— Не се изплаших — каза тя тихо. — Не и докато ти не го уби.

— Той не е мъртъв, Пчеличке. — Надявах се да я успокоя. — Но е ранен, и то лошо. Трябва да го отнеса до замък Бъкип веднага. Мисля, че там може да бъде изцелен.

Чух скърцането и трополенето на фургона. Зяпачите му направиха път. Доста странни истории щяха да се разказват тази нощ в гостилницата. Неизбежно беше. Понесох Шута към фургона. Шън вече се беше наместила на пода зад капрата.

— Постели нещо да го сложа да легне — казах ѝ.

Тя ме гледаше, без да помръдне.

Фицбдителен се обърна, прекрачи през капрата, събра някакви одеяла и ги метна към мен. Ридъл сложи Пчеличка да седне, уви я и след това постла другите одеяла. Сложих Шута на тях колкото може по-внимателно. Той изохка.

— Носим те да получиш помощ. Само не спирай да дишаш. — Задържах ръката си на гърдите му, докато говорех, и се пресегнах към него, мъчех се да удържа живота в тялото му. Както винаги, не можех да го усетя с Осезанието си, а връзката Умение, която ми бе наложил, я беше прекъснал преди десетилетия. Но все още имаше нещо, нещо, което продължаваше да ни свързва, и отчаяно се помъчих да го захраня със сила. Придърпах Пчеличка към себе си и тя се облегна на мен. — Ридъл, ти карай. Камъните на Хълма на бесилото.

— Знам ги — отвърна той кратко, затаил хиляда думи в мълчанието си. Качи се на капрата, а Фицбдителен седна до Шън. Двамата ме гледаха все едно съм натоварил бясно куче във фургона с тях. Беше ми все едно. Фургонът се люшна настрана и пое. Не погледнах назад към хората, зяпнали след нас. Затворих очи и се пресегнах за Копривка. Нямаше време за увъртания.

При мен е лорд Златен. Ранен е тежко и ще ми трябва помощта на котерията, за да го опазим жив. Нося го в замък Бъкип през Съдния камък. Ридъл ще се опита да ми помогне.

Дълго мълчание. Не беше ли ме усетила? След това отговори: Значи си свързан с Умението с лорд Златен?

Бяхме, някога. И трябва да опитам, колкото и да е глупаво.

Не е глупаво. Опасно е. Как можеш да донесеш някого през стълб, ако няма Умение или връзка към теб? Ще изложиш на риск Ридъл, както и себе си!

Трябва ми връзка с него, Копривке. Не го разбирам напълно. Можах да бръкна в него и да го церя. Мисля, че имам достатъчно силна връзка, за да мога да го пренеса през стълб. Ридъл няма Умение, но може да пътува с теб или Сенч. Нямаше да го помоля за това, ако не беше заложен животът на лорд Златен. Тъй че моля те, призови другите и ги накарай да са в готовност.

Днес? Тази вечер? Но тази вечер има важен банкет, с пратеници от Бинград, Джамайлия и Келсингра. Ще се отпразнува идването на Зимния празник, но също така ще се договарят нови търговски условия и…

Копривке. ТРЯБВА. Моля те.

Последвалото мълчание се проточи цяла вечност. Ще събера толкова Умели, колкото могат да ти помогнат с изцеряването.

Благодаря ти. Благодаря ти. И съм ти длъжник. Идваме веднага. Посрещни ни при Свидетелските камъни. Прати фургон или шейна.

А Пчеличка? Кой ще се грижи за нея?

Кой щеше да се грижи за нея? Сърцето ми се сви. Щеше да ми се наложи да разчитам на двамата, които току-що бях обявил за негодни да са близо до нея. Двама души, които бяха оскърбени, обидени, а в случая с Шън — без нужния морал, за да осъзнае, че всичко това изобщо не е по вина на Пчеличка. По-малко знаех за Фицбдителен. Сенч като че ли много залагаше на него, както и Ридъл. И Копривка. Трябваше да дам на преценката им повече тежест, отколкото на своята, и да се надявам, че той е достатъчно голям, за да не си изкара на нея негодуванието си срещу мен.

Фицбдителен ще я върне във Върбов лес. Не се безпокой, всичко ще е наред. Моля те. О, как се надявах всичко да е наред. Заградих тази мисъл добре с плътна стена-Умение! Изпрати кола да ни посрещне при Свидетелските камъни, повторих. Кажи им, че животът ми зависи от това. Преувеличение, но не кой знае какво. Сенч поне щеше да разбере. И Предан. Изтръгнах ума си от нейния и вдигнах стените си. Не исках повече контакт с Умението точно сега. Не исках никакви разсейвания от това да опазя Шута жив. Погледнах Пчеличка и се почувствах като предател. Това трябваше уж да е нашият ден, заедно; е, всичко беше обречено на провал от самото начало. Тя се отпусна на гърдите ми и я загърнах по-хубаво с шала. Не бях купил и половината неща, които смятах да ѝ купя. Е, щом се върнех, щях да го поправя. Щях да направя набег на пазарите в град Бъкип и да ѝ донеса цял куп хубави неща, за да го компенсирам. Двамата с Шута щяхме да се върнем заедно и щеше да е Зимен празник, който да запомним всички.

Шутът простена отново и се обърнах към него. Наведох се и заговорих тихо:

— Ще минем през стълб на Умение, Шуте. Ще те отнеса в замъка Бъкип, за да те изцери котерията. Но ще ми е по-лесно да те пренеса, ако сме свързани с Умението.

Хванах ръката му. Преди години, докато се борехме за живота на крал Искрен, Шутът неволно беше докоснал наситените с Умение длани на Искрен. Сребристото Умение бе пламнало и се беше просмукало във върховете на пръстите му. Допирът му до китката ми веднъж бе оставил белези — сребърни връхчета на пръсти и връзка между нас. Беше си ги взел, точно преди да направя съдбоносното си преминаване през стълбовете и да се върна в Бъкип. Сега смятах да подновя тази връзка, да притисна пръстите му до китката си и да спечеля, надявах се, достатъчна връзка, за да го пренеса през изправените камъни с Ридъл и мен.

Но когато обърнах ръката му и погледнах пръстите му, ме обзе ужас и ми призля. Там, където някога сребро бе очертало деликатните линии, сега имаше само загрубяла мъртва тъкан. Ноктите му бяха останали — дебели пожълтели израстъци, но меките възглавнички на пръстите му ги нямаше.

— Кой ти направи това? И защо? Къде си бил, Шуте, и как можа да позволиш да те сполети това? — А след това зададох най-големия въпрос, който ме беше измъчвал години и сега прозвуча по-силно от всякога в сърцето ми: — Защо не ме повика, не ми изпрати вест, не се пресегна към мен? Щях да дойда. Да, щях да дойда.

Почти не очаквах отговор. Можеше и да не губи кръв, но отровите, които бях пуснал да потекат в тялото му, пълзяха. Бях му отнел сила, за да затворя раните, които му бях нанесъл. Каквито и резерви да му бяха останали, трябваше да ги хвърли срещу отровите. Но той все пак се размърда и проговори.

— Онези, които ме обичаха… се опитаха да ме унищожат. — Слепите му очи се помръднаха, сякаш се опитваше да погледне в моите. — А ти успя, където те се провалиха. Но разбирам, Фиц. Разбирам. Заслужих го.

Замълча. Думите му нямаха смисъл за мен.

— Не исках да те нараня. Никога не бих те наранил. Взех те за… Помислих, че искаш да я нараниш! Шуте, съжалявам. Толкова съжалявам! Но кой те измъчи така, кой те прекърши? — Премислих малкото, което знаех. — Школата, която те е отгледала? Те ли ти направиха това?

Гледах лекото повдигане и спадане на гърдите му и се укорих, че питам.

— Не е нужно да отговаряш. Не сега. Изчакай докато те изцерим.

Стига да можехме. Ръката ми бе на дрипавата му риза. Усетих ребрата под нея, възлести от стари счупвания, лошо зараснали. Как можеше да е жив? Как можеше да е дошъл толкова далече, сляп и сам, и сакат? Да търси сина си? Трябваше да се опитам много, много по-упорито да намеря момчето, щом нуждата на Шута от него бе толкова голяма. Само да бях знаел, да бях имал податка някаква за отчаяното състояние, в което беше. Бях го провалил. Но щях да му помогна. Щях.

— Срам — издиша той една-едничка дума.

Наведох глава, помислил, че е прочел мислите ми и ме укорява. Той заговори отново, много тихо.

— Защо не потърсих помощта ти. В началото. Бях засрамен. Твърде засрамен, за да помоля за помощ. След всичко, което направих. На теб. Твърде често те потапях в болка. — Сивият му език понечи да овлажни белещите се устни. Отворих уста да заговоря, но той стисна ръката ми по-здраво. Събираше сила. Замълчах.

— Колко често гледах как капанът се затваря около теб! Наистина ли трябваше да е толкова ужасно за теб? Опитах ли се достатъчно упорито да намеря друга пътека през времето? Или просто те използвах?

Дъхът му се изчерпа. Мълчах. Беше ме използвал. Беше ми го признавал неведнъж. Можеше ли да е променил пътеката на живота ми? Знаех, че много често една-две думи от него ме бяха карали да преосмисля действията си. Помнех добре как ме беше предупредил за Гален и дори ме бе посъветвал да се откажа от обучението си в Умението. А ако бях го направил? Нямаше да го има онзи бой, който едва не ме ослепи и ме остави с пулсиращо главоболие за години. Но кога щях да съм научил Умението? Знаеше ли той такива неща? Знаеше ли къде би ме отвела всяка поета пътека в живота ми?

Той изохка, после продължи:

— Когато дойде моето време за мъчение, за болка… Как можех да те повикам да ме спасиш от нея, след като не бях те спасил или отклонил от твоята? — Думите бяха накъсани от кашляне и немощни. Вдигнах ръката си от гърдите му. Не можех да понеса усещането какво усилие му струва да си поеме дъх.

— Ти… не бива изобщо да го чувстваш така, Шуте. Никога. Никога не съм го виждал така.

— Аз го видях. В края. — Отново изохка. — Когато научих на свой гръб онова, което бях поискал от теб. Как минута нанесена с умисъл болка се превръща във вечност. — Закашля се отново.

Наведох лице към неговото и заговорих много тихо:

— Беше отдавна. И е много късно да се извиняваш. Ако е имало нужда от прошка, дадена е отдавна. Не че съм смятал, че има нещо, което е трябвало да прощавам. Сега мълчи. Пази си силата. Ще ти трябва за пътуването ни.

Имаше ли достатъчно сила, за да преживее преминаване през стълб? Можех ли да го пренеса, след като не бе свързан с мен с Умението? Но бях успял да проникна в тялото му. Със сигурност това означаваше, между нас че все още има някаква връзка. Безполезно беше да се чудя. Знаех, че няма да оцелее, ако не го занеса в Бъкип още тази вечер. Така че щях да поема риска. Щяхме да минем заедно през стълба и ако…

— Заминаваш ли? — прошепна Пчеличка.

— За малко. Да отнеса приятеля си на лечител. — А ако не се върнех? Ако никой от нас не оцелееше, какво щеше да стане с нея? Не можех да мисля за това и не можех да не мисля за това. Все пак знаех, че трябва да опитам. Не изпитвах никакви угризения от това, че ще рискувам живота си за Шута. Но нейното бъдеще? Заговорих малко по-високо. — Шън и Фицбдителен ще те върнат във Върбов лес и ще се грижат за теб докато си дойда.

Мълчанието ѝ бе красноречиво. Хванах малката ѝ ръка и казах тихо:

— Обещавам, че ще се върна колкото може по-скоро.

Лъжец. Лъжец. Лъжец. Обещание, което нямах правото да давам, след като не знаех дали ще оцелея в това пътуване.

— Ще е много полезно за лейди Шън и мен да знаем какво точно става. Кой е този просяк, защо го нападнахте, къде отиваме сега и защо оставяте Пчеличка на нашата грижа без абсолютно никакво предупреждение или подготовка? — Фицбдителен дори не се опита да скрие гнева си.

Сигурно имаше право да е ядосан. Постарах се да смекча отговора си с търпение, да не предизвиквам в него по-силен гняв от този, който вече изпитваше. Трябваше да оставя дъщеря си под негова опека. На неговата милост. Отне ми малко време докато реша какво да споделя с тях.

— Той е стар приятел. Погрешно схванах действията му, не го познах и го нападнах. Нуждае се от лечение, много повече, отколкото можем да направим във Върбов лес. Сигурен съм, че сте чували за магията на Умението. Възнамеряваме да преминем чрез Умението през каменен стълб до замък Бъкип. Там старият ми приятел може да получи лечението, от което се нуждае. Трябва да отида с него. Надявам се, че няма да се задържа повече от ден-два.

Никой от тях не отвърна нищо. Сдъвках гордостта си и я преглътнах. Трябваше да помоля Фицбдителен за това, знаех го. Погледнах Пчеличка. За нея щях да направя всичко. Заговорих по-тихо:

— В гостилницата ти казах, че се съмнявам в способностите ти не само да учиш, но и да защитиш детето ми. Съдбата ти даде шанс да докажеш, че съм сгрешил. Направи това, и го направи добре, и ще преосмисля мнението си за теб. Очаквам да поемеш отговорността, която ти възлагам. Пази детето ми. — Надявах се да намери в думите ми смисъла, който не смеех да изрека на глас. Пази я с цената на живота си.

Шън заговори рязко, с увереността, породена от върховно невежество.

— Магията Умение принадлежи само на кралската родословна линия на Пророка. Как е възможно вие да използвате…

— Млъкни.

Ридъл го каза с тон, какъвто никога не бях чувал от него. Едва ли някой някога беше говорил на Шън така, но като по чудо тя се подчини. Намести се като мътеща квачка в халатите до Фицбдителен. Видях как се спогледаха възмутени от такова отношение към тях.

Фургонът се клатушкаше. Снегът се трупаше и лепнеше по колелетата. За миг усетих как конете се напрягат, подуших потта им в студения въздух. Обуздах Осезанието си и се покашлях. Стиснах леко ръката на дъщеря си и продължих:

— Пчеличка е способно дете. Вярвам, ще разберете, че има нужда от много малко надзор в ежедневните ѝ задачи. Уроците ѝ ще продължат, както, вярвам, ще продължат за всички деца в имението. В мое отсъствие ѝ позволете сама да избира програмата си. Ако ѝ потрябва помощ от някого от двама ви, сигурен съм, че ще я потърси. Ако не, тогава няма нужда да се безпокоите за нея. Тя си има слугинята си Грижливка и Ревъл освен вас. Така добре ли ще е за теб, Пчеличке?

Малката ми дъщеря ме погледна в очите, нещо, което се случваше много рядко.

— Да. Благодаря, тате, че ми доверяваш да решавам сама. Ще се постарая да съм отговорна. — Беше присвила устни, сериозна. Стисна ръката ми в отговор. Двамата се справяхме храбро с положението.

— Знам, че ще се постараеш.

— Почти стигнахме — подвикна Ридъл. — Те дали ще са готови?

— Да. — Надявах се, че Копривка е приела съобщението сериозно. Не. Знаех го. Не бях направил усилие да прикрия чувствата си. Беше доловила отчаянието ми. Щяха да ни очакват.

Лейди Шън и Фицбдителен отново се спогледаха, обидени, че са изключени от разговора ни.

Пътят нагоре към Хълма на бесилото не беше добре поддържан. Фургонът друсаше и се хлъзгаше в коловозите и стиснах зъби при мисълта за болката, която това сигурно причиняваше на Шута. В мига, в който конете спряха, скочих. Посочих Фицбдителен с пръст.

— Върни Пчеличка у дома. Разчитам на теб да е в безопасност и доволна, докато ме няма. Наясно ли сме? — Още щом кимна разбрах, че това не е най-добрият начин да се държа с него, още по-малко с Шън. Двамата щяха да са обидени и объркани. Но това не можеше да се избегне. Нямаше време за нещо по-добро.

Хванах ръцете на Пчеличка. Както седеше във фургона, бяхме почти на едно ниво. Тя вдигна очи към мен, светлата ѝ кожа изглеждаше още по-бяла в контраст със сиво-червения шал, който покриваше почти цялата ѝ златиста коса. Заговорих тихо, само на нея.

— Чуй ме хубаво. Слушай Фицбдителен и ако ти потрябва нещо, кажи му, или на лейди Шън, или на Ревъл. Съжалявам, наистина съжалявам, че денят ни се провали. Когато се върна, обещавам да имаме цял ден заедно, само за нас, и че нещата ще свършат добре. Можеш ли да ми се довериш за това?

Тя ме погледна. Погледът ѝ вече беше спокоен и приемащ, почти сънен.

— Мисля, че първо ще отида при Ревъл. Той ме познава най-добре. И знам, че ще направиш всичко, за да спазиш обещанието си — каза тихо. — Виждам го.

— Радвам се. — Целунах я по темето. — Бъди смела — прошепнах.

Ридъл вече се смъкваше от капрата.

— Къде отиваш? — попита го намръщено Шън.

— С Фиц — отвърна ѝ той. — През камъка в Бъкип. Поверяваме сестричката на лейди Копривка на грижите ви. — По-скоро усетих, отколкото видях как изгледа Фицбдителен. Гледах детето си, зачуден как мога да рискувам така, но знаех, че трябва. — Лант, познаваме се от много време. Знам, че можеш да си истински мъж. Никога не съм ти се доверявал повече, отколкото сега. Бди над Пчеличка с доброта. С Копривка ще те държим отговорен за благополучието ѝ. — Говореше тихо, но в думите му имаше острота. И да му отвърна нещо Фицбдителен, не го чух.

Пуснах Пчеличка и се обърнах към Шута. Все едно го виждах за първи път. Ако не беше онзи миг на жестока близост, ако не беше проговорил, докато забивах ножа в него, изобщо нямаше да го позная. Само гласът му го беше разкрил пред мен. Дрипите му бяха повече от мръсни: воняха и бяха провиснали на късове гнила тъкан. От коленете му надолу висяха кафяви парцали. Дългите му тесни стъпала също бяха увити с дрипи. Цялото му изящество и чар бяха изчезнали. Нашарената с белези кожа на лицето му беше изопната над костите. Взираше се сляпо нагоре към облачното небе, спокоен и примирен с всичко, което може да го сполети.

— Сега ще те вдигна — предупредих го. Той кимна съвсем леко. Загърнах го с едно от одеялата все едно, че повивах дете. Пъхнах ръце под него и го вдигнах. Вонята ме лъхна още по-силно. Задържах го внимателно и погледнах Ридъл. — Как го правим това?

Той вече вървеше към камъка. Погледна ме през рамо.

— Ако ти не знаеш, как очакваш аз да знам?

Усмивката му беше и примирена, и уплашена. Щеше да го направи. Щеше да рискува живота си. Щеше да ми отстъпи от силата си, за да опитаме нещо, което можеше да убие всички ни. Не заслужавах такъв приятел. Понесъл Шута, тръгнах след него нагоре по снежния път към изправения камък.

Хвърлих поглед назад към фургона. Никой не беше помръднал. Капрата беше празна. И тримата гледаха след нас, докато изкачим последните крачки по скалистия хълм до Съдния камък. Сниших глас.

— Как го направихте със Сенч, когато те преведе през камъните?

— Хвана ме за ръката. Мислех за Копривка. Когато влезе в камъка, го последвах. Усетих как ме притегли. Беше като, ами, както когато някой премръзнал се сгуши до теб в легло. Взима топлината ти. А после излязохме. Беше много по-лесно, отколкото да вървя с него по този хълм и в снежната буря, за да се доберем до хана. — Кимна към Шута. — Това наистина ли е лорд Златен?

— Да.

Той го погледна със съмнение.

— Откъде си сигурен?

— Знам.

Той като че ли се примири с отговора ми, но след това попита:

— Как ще го пренесеш през камъка? Свързан ли си с него?

— Бях, преди много време. Надявам се все пак да е достатъчно. — Поклатих глава. — Трябва да опитам.

Стъпките на Ридъл се бяха забавили.

— Толкова много не знам за теб, дори след всичките тези години. Дори след всичко, което ми е разказвала Копривка. — Снегът беше спрял и дневната светлина гаснеше. — Можем всички да се изгубим, нали? Двамата с теб никога не сме опитвали това преди. И се надяваш да пренесеш и него с нас. И тримата може да…

— Всички можем да се изгубим. — И двамата го знаехме. Огромността на това, за което го бях помолил, тежеше на раменете ми. Беше твърде много. Нямах никакво право. Мой приятел, но вече знаех извън всякакво съмнение, че е много повече от приятел на Копривка. Имах ли правото да залагам живота му? Не. — Ридъл. Не си длъжен да правиш това. Мога да се опитам сам. Ти върни Пчеличка във Върбов лес и ми я пази. Ще пратя птица веднага щом стигнем безопасно в замък Бъкип.

Ридъл скръсти ръце на гърдите си и се присви, сякаш му беше студено. Или държеше здраво страховете си под юзди. Тъмните му очи се вгледаха в моите. Без преструвка. Без нерешителност.

— Не. Идвам с теб. Видях лицето ти. Видях как се олюля, когато слезе от фургона. Мисля, че си изразходвал повечето от силата си в опита да го изцериш. Трябва ти сила, аз я имам. Копривка каза, че лесно съм можел да стана Кралски човек, ако съм искал.

— Вместо това избра кралица — казах, а той се усмихна.

Застанахме пред изправения камък. Погледнах нагоре към глифа, който щеше да ни отнесе до Свидетелските камъни край замък Бъкип. Усетих как ужасът се надигна в мен. Стоях, вдигнал Шута пред гърдите си, и усещах страха и теглещата ме надолу умора. Бях ли вече изчерпал силата, която щеше да ми е нужна за това? Погледнах изтерзаното му лице. Беше спокойно. Бавно същото това спокойствие изпълни и мен. Погледнах през рамо към Пчеличка. Наблюдаваше ме неподвижно. Кимнах ѝ. Тя вдигна малката си ръка във вяло махване за сбогом.

Сякаш разчел мислите ми, Ридъл хвана ръката ми. Отне ми време, докато го усетя. Стария ми приятел. По-добри бяха, отколкото заслужавах, приятелите ми. Мислите ми се стрелкаха като совалка — от Шута към Ридъл и към мен, и отново. Спомних си приятелствата ни, ужасните места, където бяхме ходили, и как бяхме оцелели тогава.

— Готов ли си? — попитах го.

— С теб съм — каза той. И можех да усетя, че е истина. Беше както го беше описал Сенч, нещо като сбруя, в която можех да се вкопча. По-скоро като да държиш буен кон, докато преминаваш дълбока студена река.

Притиснах Шута до гърдите си и пристъпихме в каменния мрак.

31.

Време за изцеряване

Задълженията на един Кралски човек са прости. Първо, трябва да се поддържа в превъзходно телесно здраве. Това ще гарантира, че когато кралят го призове да му заеме сила, той ще я има. Кралският човек трябва да има близка привързаност към онзи, комуто служи; най-добре е ако има истинско уважение към човека, който ще извлича Умение от него, вместо просто почит и чувство за дълг.

Това уважение в идеалния случай би трябвало да е двупосочно. Ползвателят на Умение, който призове Кралски човек да му заеме сила, трябва да мисли за благополучието на своя партньор. Защото щом Кралският човек е отстъпил контрола на телесните си ресурси на ползвателя на Умение, ще му бъде непосилно да откаже. Един опитен Кралски човек може да уведоми партньора си, когато усети, че наближава максимума на това, което може да даде. Абсолютно съществено е за доверието, което се изисква в тази връзка, ползвателят на Умение да реагира на такова напомняне.

За Обучението на Кралски човек, от Майсторка на Умението Изкусял

Паднахме върху снежния склон на хълма на Свидетелските камъни. Снегът беше дълбок, неотъпкан и дълбок до бедрата. Залитнах, но не изтървах Шута. Ридъл все още държеше ръката ми. Вдишах дълбоко студения въздух.

— Изобщо не беше толкова трудно, колкото се боях — казах задъхано. Бях останал без въздух все едно, че бях бягал нагоре по стръмен склон, и главата ми пулсираше с болката на Умението. Но бяхме пристигнали непокътнати. Струваше ми се, че са изминали само няколко мига, но и че се събуждам от дълъг сън. Въпреки главоболието се чувствах отпочинал. Имах спомен за звездна чернилка, в която звездите бяха под нас, както и горе, зад и пред нас. А после се озовахме на заснежения склон близо до замък Бъкип.

А в следващия миг Ридъл падна в несвяст. Свлече се все едно изобщо нямаше кости. Без да изпускам Шута, приклекнах до него.

— Ридъл? Ридъл! — извиках глупаво. Оставих стъпалата на Шута да паднат на заснежената земя, хванах Ридъл за рамото и се опитах да го обърна с лицето нагоре. Той не реагира нито на гласа, нито на допира ми. — Ридъл! — извиках отново и с голямо облекчение чух в отговор вик долу от склона.

Обърнах се и погледнах. Едно момче, понесло факла, газеше през снега. Зад него впряг теглеше с усилие шейна по стръмния склон. На треперливата светлина на факлата видях парата, вдигаща се от козината на животните. Зад тях момиче яздеше на кон, а после момичето изведнъж се оказа Копривка и при вика ми тя пришпори коня си през дълбокия сняг и подмина тътрещия се впряг. Стигна до нас преди всички останали и скочи в снега до Ридъл. Това как го прегърна и вдигна главата му до гърдите си отговори на всякакви въпроси, които можех да имам за това какво значи той за нея. Изгледа ме гневно.

— Какво му направи?

Отвърнах честно:

— Използвах го. И поради неопитност по-безскрупулно, отколкото смятах… Мислех, че ще ме спре, ако взема твърде много. — Чувствах се като пелтечещо момче пред дълбокия ѝ хладен гняв. Премълчах безполезното си извинение. — Хайде да ги качваме на шейната, обратно в замъка и да повикаме лечителите и Кралската котерия. По-късно можеш да ми кажеш или да ми направиш каквото намериш за добре.

— И ще го направя — предупреди ме тя сърдито, след което повиши глас и зараздава заповеди. Стражи се разтичаха да ѝ се подчинят, някои възкликнаха слисано, щом познаха Ридъл. Не се доверих на никого с Шута, а го отнесох сам до шейната, натоварих го и след това тромаво седнах до него.

Пъртината вече беше проправена и конете тръгнаха по-бързо, отколкото на идване. Въпреки това изглеждаше цяла вечност в тъмното и студа, докато стигнем до осветените кули на замъка. Копривка беше дала коня си на някого; возеше се до Ридъл и дори връзката им да беше тайна, вече не беше. Говореше му тихо и настойчиво и когато той най-сетне се размърда и успя да ѝ отвърне немощно, се наведе и го целуна с обич.

Шейната дори не спря при портите, а ни откара право до лазарета. Лечителите ни очакваха. Не възразих, когато взеха първо Ридъл, и отново понесох Шута сам. Копривка освободи стражата и им обеща новини веднага щом има такива.

Помещението беше дълго, с нисък таван и за щастие празно. Зачудих се дали е същото, където се бях възстановявал от злополуката си в стълба на Умението. Имаше редици нарове и приличаше на казарма. Ридъл вече лежеше проснат на едно легло и бях ужасно облекчен щом чух немощното му негодувание, че е тук. Внимателно сложих Шута на друго, през две легла, понеже бях наясно, че Копривка кипи от яд и трябва да съм по-далече от нея за известно време. И Ридъл също. Не смятах, че съм му причинил трайни увреждания, но в невежеството си и в безпокойството си за Шута съвсем бях забравил да внимавам колко от силата му вземам. Бях го използвал грубо и си заслужавах гнева му. Но бях и изумен. Толкова много ли ми бе потрябвало от него, за да пренеса Шута през стълба?

По заповед на Копривка лечителите се бяха струпали около леглото на Ридъл. Бях сам с Шута. Съблякох горните му дрехи и ги пуснах да паднат на вмирисан куп до леглото му. Това, което се разкри под тях, ме ужаси. Някой бе обърнал огромно внимание на това да му нанесе болка. Голяма грижа и много време бе посветено на тази цел, прецених, защото имаше кости със стари счупвания, лошо изцелени, и рани, припряно или навярно преднамерено лошо превързвани, тъй че там, където разкъсаната плът беше заздравяла, имаше криви ивици и бучки зараснала тъкан. Шарката от белези от изгоряло на лявата му ръка под рамото можеше да е дума, но не на азбука и език, който знаех. Лявото му стъпало едва ли заслужаваше името си. Извито беше навътре, буца плът с изпъкналости от кост, а пръстите бяха потъмнели.

Мръсотията беше толкова отчайваща, колкото и пораженията. Шутът винаги беше чист човек, грижлив до педантичност за облеклото, косата и тялото си. Мръсното беше попило в кожата му и нашарено там, където го беше мокрил дъждът. Някои от дрехите му бяха толкова спечени, че очаквах да се сцепят, докато ги смъквах. В джоба на елека му имаше ябълка. Оставих я там. За да не го местя много, извадих ножа си, срязах протритата тъкан и леко я издърпах изпод него.

Вонята беше отвратителна. Очите му се открехнаха и реших, че се е събудил, но той не помръдна, докато не се опитах да смъкна долните му дрехи. Тогава вдигна двете си нашарени с белези ръце към мръсната си фланелка и стисна яката.

— Не — каза немощно.

— Шуте — укорих го и се опитах да избутам ръцете му настрани, но той стисна дрехата още по-здраво и с много по-голяма сила, отколкото очаквах. — Моля те — промълвих, но той бавно поклати глава на възглавницата. Кичури от сплъстената му коса се откъснаха, щом го направи, но нямах сърце да му се противопоставям. Нека отнесе тайните си в гроба, щом това искаше. Нямаше да го разсъблека пред лечителите. Завих го с чисто вълнено одеяло и той въздъхна облекчено.

До лакътя ми се появи лечителка.

— Къде е ранен? Тече ли му кръв? — Стараеше се да овладее отвращението си, но дори и аз едва можех да понеса миризмата му.

— Бил е изтезаван и е пътувал отдалече, в големи лишения. Моля те, донеси топла вода и някакви парцали. Да го почистя малко, докато му намериш хубав телешки бульон.

Видях как преглътна.

— Първото почистване на ранен е моя задача.

— Аз съм негов приятел и това е моя задача. Моля те.

Тя едва прикри облекчението си.

— Може ли да махна тези дрипи? — попита и аз кимнах. Тя присви устни, наведе се да ги вдигне и забърза с тях към вратата.

В този момент влезе Сенч. Беше облечен много изящно, в няколко оттенъка на зелено, и разбрах, че е намерил някакво извинение да напусне събирането. Шишко беше с него в ливрея на Бъкип, и една жена, която не познавах. Може би беше чирачка в Умението. Миг по-късно един гвардеец отвори вратата и крал Предан се появи с Кетрикен само на крачка зад него. Всякакво движение в помещението спря. Бившата кралица махна нетърпеливо с ръка и закрачи покрай Сенч. Спря до леглото на Ридъл.

— И Ридъл ли е пострадал? Не ми се каза за това!

Копривка стана. Беше намръщена, но тонът ѝ беше почтителен.

— Милейди, предполагам, че частно лечение с Умение ще е най-добрият избор за тези двама мъже. Може ли да освободя лечителите?

Лечителката тъкмо се връщаше с ведро вдигаща пара вода и чисти кърпи. Огледа се колебливо, но си позволих волността да ѝ махна да влезе. Тя успя да приклекне в непохватен реверанс, докато минаваше покрай крал Предан, без да разлее водата, и след това забърза към мен. Остави ведрото на пода и сгъна спретнато кърпите в долния край на леглото. После извърна поглед от мен към кралските особи. Явно идването им тук беше събитие, което никога не бе преживявала, и се разкъсваше между реверансите и това да си върши работата.

— Ваше величество, ако благоволите, тук аз най-добре знам какво и как трябва да се направи — обади се един мъж, вероятно майсторът лечител.

Не можах да разбера дали възразява, че го освобождават, защото вярва, че е най-компетентният за работата, или просто негодува, че му узурпират мястото. Не ме интересуваше, а и придворните вежливости не означаваха нищо за мен. Нека лечителят да си оспорва молбата на Копривка колкото си ще. Пренебрегнах вежливия им спор и се залових за работа.

Натопих една кърпа в топлата вода, изстисках я и я сложих внимателно върху лицето на Шута. Тя веднага стана кафява и сива. Изплакнах я и отново избърсах лицето му. Гъстите жълти сълзи отново напълниха очите му. Спрях и го попитах тихо:

— Боли ли?

— Толкова отдавна никой не ме е докосвал с доброта.

— Затвори си очите — наредих му грубо, защото не можех да понеса слепия му поглед. Изтрих лицето му за трети път. Мръсното беше попило във всяка бръчка на лицето му. Засъхнала слуз слепваше клепачите му. Искаше ми се да заплача от жал за него. Вместо това отново изплакнах и изстисках кърпата. Зад мен се караха по най-вежливия възможен начин. Вежливостта им беше вбесяваща. Искаше ми се да се обърна и да им изрева на всички да напуснат или поне да млъкнат.

Безнадеждността на задачата ми ставаше все по-ясна. Той беше по-силен, отколкото го бях преценил отначало, но беше ужасно изтощен. Нямаше резерви, които да изгори. Бях го донесъл тук с надеждата за изцеляване с Умение, но докато бавно измивах първо едната му отпусната ръка, а после другата, се отчаях. Освен ако не можехме да преградим силата му преди да започнем, нямаше да преживее лечението. А ако не го изцеляхме бързо, нямаше да живее достатъчно дълго, за да преградим силата му. Мислите ми се гонеха в кръг. Бях изложил на риск всички ни, за да го донесем за лечение, което не можеше да преживее.

Внезапно осъзнах, че до лакътя ми е застанала Кетрикен. Винаги изискана и вежлива, тя благодари на зяпналата я лечителка преди да я отпрати. Зад нас помещението беше стихнало и разбрах, че Копривка е наложила своето. Лечителите бяха напуснали и нейната котерия на Умението се събираше около леглото на Ридъл. Сенч обясняваше, че е виждал такива неща, и уверяваше Копривка, че Ридъл ще се оправи, трябва му само силна храна и няколко дни сън. Оспорваше намесата с Умение в полза на храната и отдиха. Ридъл бил отдал повече сила, отколкото можел да си позволи, но бил силен мъж, сърцат, и Копривка нямало защо да се бои за него.

В ума ми се прокрадна въпрос. Колко точно знаеше Сенч? Колко безскрупулно беше използвал Шишко? Или беше изцедил Стабилен — и с каква цел? По-късно. Щях да стигна до дъното на това по-късно. Знаех от опита си с краля-претендент Искрен, че Сенч може би е прав. В паниката си за Шута не бях помислил за възможността да изцедя Ридъл толкова, че да го оставя оглупял и обезумял. Моят приятел и любимият на моята дъщеря. Дължах извинения и на двамата. По-късно.

Защото Копривка също дойде до леглото на Шута. Погледът ѝ пробяга по него сякаш беше кон, който обмисля дали да купи. Погледна ме, после погледна настрани — досущ както Пчеличка отбягваше очите ми. Заговори на някаква млада жена, застанала до нея.

— Какво мислиш? — Попита я както учител пита ученик.

Жената си пое дъх, разпери ръце и бавно ги задвижи над тялото на Шута, без да го докосва. Шутът затихна съвсем, сякаш бе усетил отбягването на допира и това го бе оскърбило. Ръцете ѝ преминаха над него още веднъж. След това тя поклати глава.

— Виждам старо увреждане, което би могло или не би могло да се изцери по-добре. Като че ли няма нови рани, които да го изложат на непосредствена опасност от смърт. Има нещо много странно и неправилно в тялото му. Но не смятам, че се нуждае от незабавна намеса с Умението. Всъщност, колкото е немощен, подозирам, че това по-скоро би му навредило, отколкото да помогне. — После сбърчи нос и подуши: първият знак, че изпитва някакво отвращение от пациента си. Изправи се и зачака оценката на Копривка.

— Съгласна съм — каза тихо Майсторката на Умението. — Ти и останалите можете вече да си ходите. Благодаря ви за бързото отзоваване.

— Да, учителко. — Жената ѝ се поклони. Копривка тръгна с нея и се върна при леглото на Ридъл, докато останалите от лечителската ѝ котерия тихо напускаха лазарета.

Кетрикен гледаше Шута с напрегнато внимание. Закри с ръка устата си, когато се наведе над него. После се изправи и впи изпълнените си с тревога сини очи в мен.

— Не е той, нали? — каза умолително. — Не е Шутът!

Той леко се размърда, а когато отвори незрящите си очи, тя потръпна. Шутът заговори накъсано.

— Да можеше Нощни очи… да е тук да… гарантира за мен. Моя кралице.

— Не кралица вече. О, Шуте…

В гласа му прозвуча старата насмешка:

— Моя кралица, все още. А аз съм все още… шут.

Тя седна изящно на ниското столче от другата страна на леглото. Не ме погледна, а започна грижливо да навива нагоре пищните ръкави на роклята си.

— Какво стана с тях? — попита ме строго. Взе чиста кърпа, топна я във водата и без никакъв знак за отвращение започна да го мие. Един отдавна погребан спомен се съживи в ума ми. Кралица Кетрикен измива телата на убити Претопени, прави ги отново наши и ги възстановява преди да бъдат погребани. Никога не се беше колебала.

Заговорих тихо.

— Малко знам какво е сполетяло Шута. Очевидно е бил изтезаван и е изминал дълъг път, за да ни намери. Ридъл пострада заради мен. Бях припрян и разтревожен и използвах силата му, за да пренеса Шута през стълбовете. Не бях извличал от нечия сила в такава ситуация. Вероятно съм извлякъл прекалено много и мога само да се надявам, че не съм му нанесъл трайни увреждания.

— Моя вина — отрони Шутът.

— Не, моя е. Как би могла изобщо да е твоя? — отвърнах почти грубо.

— Силата. От него. През теб. До мен. — Пое си дъх. — Трябваше да съм мъртъв. Не съм. Чувствам се по-силен, отколкото съм бил от месеци, въпреки… случилото се днес. Ти ми даде част от неговия живот.

В това имаше смисъл. Ридъл не само ми беше дал сила да пренеса Шута през стълба, но и ми беше позволил да взема живот от него, за да дам сила на Шута. Благодарността ми се бореше със срама. Обърнах се към Ридъл. Не гледаше към мен. Копривка седеше на ниското столче до леглото му и държеше ръцете му. Възможно ли беше изобщо да мога да изплатя някак този дълг? Едва ли.

Обърнах се отново към Шута. Беше сляп. Не можеше да види, че Кетрикен се труди грижливо да почисти разкривените пръсти на ръцете му — сълзи се стичаха по страните ѝ, — онези ловки ръце с дългите пръсти, които жонглираха с дървени топки или ивици коприна, караха да се появи монета, кривяха се в обиден жест или махаха изразително да илюстрират някоя приказка, която разказваше.

— Не е твоя вината — каза тихо Кетрикен. — Подозирам, че Ридъл е знаел какво дава. Той е отдаващ човек. — Дълго мълчание. — Заслужава това, което е спечелил. — Нямаше нужда да обяснява какво има предвид. Само въздъхна. — Имаш нужда от гореща баня, Шуте. Интимността все още ли е твоя мания?

От устата му излезе немощен звук, който можеше да е смях.

— Изтезанието оголва човек от всякаква интимност. Болката може да те накара да пищиш или да се молиш, или да се подмокриш. Никаква интимност няма, когато враговете ти те притежават и нямат никакво угризение, никакво човешко угризение изобщо за това, което ще ти причинят. Тъй че, между приятели, да. Интимността все още е мания. И дар от тях. Възстановяване на мъничко от достойнството, което имах някога. — Беше дълга реч и завърши с хриптене.

Кетрикен не възрази, нито го попита дали може да се изкъпе сам. Просто попита:

— Къде би искал да те сложа? В старите покои на лорд Златен? В спалнята от детството на Фиц? В старата бърлога на Сенч?

— Празни ли са всички тези стаи? — попитах изненадано.

Тя ме погледна строго.

— За него ще ги опразним. — Сложи нежно ръка на рамото му. — Той ме заведе до Планините. Жива. Никога няма да забравя това.

Той вдигна разкривената си ръка и я сложи върху нейната.

— Ще избера дискретност. Каквато рядко имах преди. Бих искал тишина, за да се възстановя, ако е възможно. В бърлогата на Сенч. И да не ме знаят нито като лорд Златен, нито като Шута. — Извъртя мътните си очи и попита: — На храна ли ми мирише?

Наистина миришеше на вкусно. Чирачката лечителка се връщаше с увито в кърпа гърне с капак. Капакът потропваше, докато тя вървеше, и миризма на телешко изпълни помещението. Зад нея бързаше момче от кухните с купи, лъжици и кошница с хлебчета. Тя се спря до леглото на Ридъл, за да му поднесе, и с облекчение видях, че се е възстановил достатъчно, за да седне. Той погледна покрай Копривка, срещна погледа ми и ми се усмихна криво. Незаслужено опрощение. Кимнах му бавно; вярвах, че ще разбере.

Знаех, че ще е по-трудно да спечеля прошката на Копривка.

Младата жена дойде и напълни купа за Шута.

— Можеш ли да седнеш и да ядеш? — попитах го.

— Това вероятно е единственото, което ще опитам да направя — изхъхри той и след като с Кетрикен го повдигнахме и подложихме под гърба му възглавници, добави: — По-корав съм, отколкото мислиш, Фиц. Умирам, да, но ще се боря докато мога.

— Яж колкото можеш — казах му. — Колкото повече сила събереш и колкото по-бързо го направиш, толкова по-скоро можем да опитаме с цяра на Умението. Ако го желаеш.

Кетрикен поднесе лъжицата към устните му. Той сръбна шумно от бульона, простена от удоволствие и помоли:

— Така е твърде бавно. Дайте ми да пия от купата. Страшно съм гладен.

— Горещо е — предупреди го тя, но поднесе купата към устата му и той засърба, разтреперан от нуждата да вкара нещо питателно в себе си.

— Той е — каза Сенч. Вдигнах очи и видях, че е застанал до леглото на Шута, откъм краката.

— Да. Той е.

Сенч кимна, присвил вежди.

— Ридъл успя да докладва отчасти, преди Копривка да ме изгони. Той ще се оправи, Фиц, моите благодарности към теб. Това е пример как невежеството ти може да ни нарани. Ако се беше върнал в Бъкип да учиш с останалите от личната котерия на краля, щеше да имаш по-добър контрол над извличането на Умение.

Това беше последното, което желаех да обсъждам точно сега.

— Прав си — казах и в стъписаното мълчание, което последва капитулацията ми, добавих: — Шутът иска да го настаним в стария ни кабинет. Може ли да се уреди това? Огън, чисти чаршафи, нов халат, топла баня и проста гореща храна?

— И мехлеми — добави Сенч. — И билки за възстановяващи чайове. Дай ми малко време обаче. В момента водя важни преговори. И ще трябва да говоря и с Копривка за това. Когато ти пратя паж, отнеси го до старата стая на лейди Дайми, през слугинското стълбище. Сега гардеробът там има фалшив гръб. Влез през него. За жалост трябва да се върна на празненствата веднага. Но ще се видим или много късно тази нощ, или много рано сутринта.

— Благодаря.

Той кимна мрачно.

Знаех, че рано или късно ще има цена за услугите на Сенч. Винаги имаше.

Кетрикен се надигна с шумолене на поли.

— Аз също трябва да се върна в залата. — Извърнах глава и за първи път тази вечер наистина я погледнах. Беше облечена в коприна в сини тонове, поръбена с бяла дантела. Обиците ѝ бяха сини и сребърни, а сребърната ѝ коронка включваше плетеница от светли топази над челото ѝ. Изумлението ми трябва да бе проличало, защото тя се усмихна съжалително. — Те са наши търговски партньори; радват се да видят, че нося нещата, които ни предлагат, и уважението ми към тях прави преговорите на краля с тях по-лесни. — Усмихна се и добави: — И те уверявам, Фиц, украшенията ми са скромни в сравнение с това, което тази вечер носи кралицата!

Отвърнах на усмивката ѝ.

— Знам, че предпочиташ просто облекло, но тези прекрасни дрехи те правят наистина прекрасна.

— Де да можех и аз да те видя — въздъхна Шутът.

И стисна празната купа. Без да каже и дума, Кетрикен избърса бульон от ъгълчета на устата му.

Исках да му кажа, че ще се изцели и ще вижда отново. Всъщност съжалявах, че не бях приел многократно повтаряните предложения на Сенч да науча повече за Умението. Погледнах Шута и се зачудих дали можем да изправим кости, зараснали криво, да върнем светлина в очите му и да махнем сивата бледнина от кожата му. Колко от здравето му можехме да възстановим?

— Искам го — каза той внезапно. — Изцеряването с Умение. Мразя го. Ужасява ме. Но го искам. И то колкото се може по-скоро.

Изрекох истината с неохота.

— Точно сега най-вероятно бихме те убили, докато те изцеряваме. Има толкова много… увреждания. И си отслабнал от всичко, което ти е било причинено. Въпреки силата, която откраднах за теб. — Кетрикен ме гледаше и въпросът ясно се четеше в очите ѝ. Време беше да им кажа, че не знаем отговора. — Не знам колко може да те възстанови Умението. То е магия, която се подчинява най-вече на тялото ти. Може да подтикне тялото ти да поправи сбърканото, много по-бързо, отколкото тялото ти би го направило само. Но неща, които тялото ти вече е поправило, счупена кост например, ами, не знам дали ще оправи старо счупване.

Кетрикен каза тихо:

— Когато котерията те изцери, много стари наранявания също бяха изцерени. Белезите ти изчезнаха.

Не исках да ѝ припомням, че онова невъздържано изцеряване едва не ме беше убило.

— Мисля, че ще трябва да се заемем с това на етапи. И не искам Шутът да се обнадеждава прекалено.

— Трябва да виждам — каза той внезапно. — Това е най-важното. Трябва да виждам, Фиц.

— Не мога да ти обещая това.

Кетрикен се отдръпна от леглото. В очите ѝ блестяха сълзи.

— Трябва да се върна на преговорите с търговците. — И погледна към входа на лазарета, където я чакаше Сенч.

— Не беше ли пир, с менестрели и след това танци?

— Би могло да изглежда така, но всичко е преговори. И тази нощ все още съм кралицата на Планинското кралство и следователно играч във всичко, което желаят да спечелят Шестте херцогства. Шуте, не мога да ти кажа какво чувствам. Изпълнена съм с радост, че те виждам отново, и с тъга, като виждам всичко, което те е сполетяло.

Той се усмихна, напуканите му устни се изпънаха.

— Също е и с мен, моя кралице. — И добави тъжно: — Като изключим виждането.

Това изтръгна смях от кралицата, наполовина — хрип.

— Ще се върна колкото може по-скоро.

— Но не тази нощ — каза ѝ тихо той. — Вече съм толкова уморен, че едва мога да държа очите си отворени. Но скоро, моя кралице. Скоро, ако благоволите.

Тя приклекна в реверанс, след което побягна с шумолене на дълги поли и тупащи стъпала. Загледах се след нея, докато си отиде.

— Променила се е много и изобщо не е — подхвърли той.

— Изглеждаш много по-добре.

— Храна. Топло легло. Чисто лице и ръце. Приятели. Тези неща изцеряват много. — Изведнъж се прозя, а след това добави с трепет: — И силата на Ридъл. Странно е това заемане на сила, Фиц. Не толкова различно от чувството, което изпитах, когато вкара в мен своя живот. Бръмчаща, неспокойна енергия вътре в мен, живот зает, вместо заслужен. Сърцето ми не харесва това, но тялото ми копнее за повече от него. Ако беше чаша пред мен, не мисля, че щях да мога да устоя на желанието да я пресуша. — Вдиша бавно и замълча. Но почти можех да усетя как се наслаждава на усещането за живота, потекъл през него. Спомних си бойната лудост, която често ме беше обземала, и как осъзнавах, че продължавам да се бия, с дивашко ликуване, и как напрягах усилия дълго след като бях разбрал, че тялото ми е изтощено. Беше окрилящо. А рухването след това беше пълно. Онази лъжлива сила, след като изгореше, искаше отплата. Обзе ме страх.

Шутът заговори отново:

— Все пак не лъжех. Колкото и да копнея за топла баня, не мисля, че мога да остана буден много дълго. Не мога да си спомня последния път, когато ми беше толкова топло или коремът ми — толкова пълен.

— Да те отнеса до стаята на лейди Дайми тогава?

— Ще ме носиш ли?

— Правил съм го. А и не тежиш почти нищо. Най-лесно ще е да те нося.

Той помълча малко. После каза:

— Мисля, че мога да вървя. Поне част от пътя.

Това ме озадачи, но не възразих. Повикан едва ли не от думите ни, точно в този момент в лазарета влезе паж. Все още имаше снежинки по косата и раменете и носеше фенер. Огледа се и извика:

— Том Беджърлок? Идвам за Том Беджърлок.

— Тук съм — казах му. Когато се обърнах към него, Копривка внезапно остави Ридъл, дойде при мен и ме дръпна настрани. Толкова приличаше на майка си в този момент, че сякаш Моли се беше върнала от гроба, за да ме укори.

— Той каза да не те държа отговорен! Сам бил пожелал.

— Не. Аз го помолих. Знаеше, че ако не ми помогне, ще опитам сам. И съм виновен. И съжалявам.

— Сигурна съм.

Наведох глава. След миг тя продължи:

— Някои хора те обичат много повече, отколкото заслужаваш, Том Беджърлок. Но ти дори не вярваш, че изобщо те обичат. — Още размислях над това, когато тя добави: — И аз съм една от тези хора.

— Копривке, толкова…

— Кажи го още веднъж и ще те зашлевя. Не ме интересува кой гледа. Ако мога да поискам едно нещо от теб, то е никога да не повтаряш тези глупави думи повече. — Извърна очи от мен към Шута. — Той е твой приятел, от детството. — Тонът ѝ подсказваше, че разбира колко изключителен е Шутът за мен.

— Беше. И е.

— Добре. Тогава иди и се погрижи за него. Ридъл ще се оправи, трябва само да си почине. — Сложи ръце на слепоочията си и ги разтърка. — А Пчеличка? Сестра ми?

— Оставих я с Фицбдителен. Мисля, че ще е добре. Не възнамерявам да се задържа дълго. — Щом го казах, се зачудих колко дълго все пак ще се задържа. Щях ли да остана, докато Шутът възстанови силата си, докато можем да опитаме пълно изцеряване с Умението? Щях ли да се опитам да се върна на заранта, през камъните, а после пак да се върна след няколко дни? Бях раздвоен. Копнеех да съм и на двете места.

— Ако е с Лант, ще е добре. — Изобщо не бях сигурен дали съм съгласен с преценката ѝ, но моментът като че ли беше много лош да ѝ го кажа. Облекчението в гласа ѝ ме накара да се зачудя дали не съм преценил погрешно младия писар. След това тя събуди угризение в мен, като добави: — Би трябвало да им изпратим птица, да им съобщим, че сте пристигнали благополучно.

Погледнах Шута. Изглеждаше отчайващо немощен и по-стар от мен със сто години.

— Аз ще го направя — каза Копривка преди да съм успял да я помоля. — Искаш ли да помоля някой гвардеец да ти помогне да преместите приятеля ти?

— Ще се справя сам — отвърнах.

Тя кимна.

— Усетих. Не искаш много хора да знаят, че е тук. Кълна се в живота си, не знам защо. Но ще уважа любовта ти към потайност. Е, повечето слуги са заети с пира, тъй че ако си предпазлив, би трябвало да можеш да го преместиш, без да ви забележат.

Тъй че понесох Шута към старите покои на лейди Дайми. Беше дълъг процес, студено и мокро за двама ни, когато настоя сам да изкуцука през двора. Загърна раменете си с одеялото, стъпалата му все още бяха увити в парцали. Вятър и сняг фучаха покрай нас, докато кретахме. Да използваме слугинските проходи означаваше да обикаляме дълго. На тясното стълбище той се подпираше на мен все по-тежко с всяко стъпало. Момчето, което ни водеше, непрекъснато поглеждаше през рамо към нас с почуда и с подозрение. В един момент осъзнах, че дрехите ми са зацапани с кръвта на Шута. Не му предложих обяснение.

При вратата на старите покои на лейди Дайми пажът спря и ми подаде голям ключ на тежък клуп от син кант. Взех го, взех и малкия фенер, който носеше, и му казах да си ходи. Тръгна с охота. „Лейди Дайми“ не беше съществувала от десетилетия, но мълвата, че обитавала тези покои, все още не беше заглъхнала. Този маскарад устройваше Сенч и той все още го поддържаше.

Стаята, в която влязохме, беше сумрачна и задушна. Един свещник на прашна маса излъчваше слаба светлина. Миришеше на спарено и на стар силен парфюм. И на стара жена.

— Аз… ще седна — отрони Шутът и едва улучи стола, който му издърпах. Не седна, а по-скоро рухна на него. Остана да седи неподвижен и задъхан.

Отворих гардероба и се натъкнах на цял склад стари рокли и ризи. Миришеха все едно никога не са били прани. Изругах наум идиотизма на Сенч, клекнах и пропълзях под дрехите, за да опипам задната стена. Дърпах и бутах, докато тя най-сетне не се отвори.

— Ще трябва да пропълзим — подхвърлих кисело на Шута. Той не отговори.

Беше заспал. Трудно го събудих, а след това го повлякох през ниския отвор в гардероба. Помогнах му да седне на стария стол на Сенч пред огъня, а след това изпълзях обратно да залостя отвътре вратата на стаята на лейди Дайми и да изгася свещите. Шутът беше задрямал отново. Пак го събудих и го попитах:

— Баня или легло?

Водата в коритото все още леко вдигаше пара и изпълваше стаята с аромат на лавандула и исоп. До коритото имаше стол с прав гръб, ниска масичка с кърпа, гърне с течен сапун, парцал за триене, памучна туника и син вълнен халат в стария стил — и дебели чорапи. Щяха да свършат добра работа.

— Баня — промълви Шутът и извърна слепите си очи към мен.

— Насам. — Хванах тънката му като клечка ръка под рамото и го прегърнах с другата си ръка. Заведох го до стола. Той се смъкна в него толкова тежко, че едва не го обърна, и остана да седи неподвижен и задъхан. Без да питам, клекнах и започнах да развивам дрипите на краката му. Миришеха ужасно и бяха полепнали, тъй че трябваше да ги обеля с усилие. Дишах през уста.

— До теб има маса с всичко, което ти трябва да се измиеш. И дрехи за след това.

— Чисти дрехи? — попита все едно му давам купчина злато. Ръката му зашари във въздуха, вдигна се и падна като пеперуда, щом докосна съкровището на масичката. Вдигна гърнето със сапун, помириса го и въздъхна сърцераздирателно. Остави го внимателно на мястото му.

— О, Фиц. Не можеш да си представиш — каза пресекнато. После костеливата му ръка се вдигна и ми махна вяло да го оставя сам.

— Повикай ме, ако ти потрябвам — казах.

Взех свещ и се преместих при лавиците със свитъци в другия край на стаята.

Той се вслуша в стъпките ми и не остана доволен, когато спрях в края на стаята, но повече усамотение нямаше да му дам. Нямах желание да го намеря стеснителен, но удавен в коритото. Зарових из свитъците и намерих един за „Дъждовните пустини“, но когато го отнесох до масата, открих, че Сенч вече ми е подредил материал за четене. Беше ми приготвил три ръкописа за правилната подготовка и използване на „Кралския човек“. Е, беше прав. Нямаше да е зле да го науча. Отнесох ги до старото легло на Сенч, запалих няколко свещи, смъкнах ботушите си, струпах възглавниците и се наместих за четене.

Бях изчел една трета от първия, скучно написан и с твърде много подробности за избирането на кандидат, който би могъл да споделя сила, когато чух лекия плясък на вода, щом Шутът се отпусна в коритото. Известно време цареше пълна тишина. Четях свитъка и от време на време поглеждах да се уверя, че не е заспал и не се е удавил. След дълго киснене той започна бавно да се мие. Охкаше тихо от болка и облекчени мускули. Не бързаше. Бях на третия свитък, по-полезен, който описваше специфичните симптоми, че Кралски човек може да надвишава границите си, включително информация как да се захрани отново сила у човек, ако това се окаже необходимо, когато чух как въздъхна силно и след това плисъци, които показваха, че излиза от коритото. Не погледнах към него.

— Можеш ли да намериш кърпите и халата?

— Ще се справя — отвърна ми късо.

Довършил бях четенето на третия ръкопис и се мъчех да остана буден, когато го чух да казва:

— Обърках се. Къде си?

— Ей тука. На старото легло на Сенч.

Макар и изкъпан току-що и с чисти дрехи, той все още изглеждаше ужасно. Стоеше прав, старият син халат висеше на него като отпуснато платно на изоставен кораб. Вкопчи се в облегалката на стола. Малкото коса, която му бе останала, бе полепнала по темето му, натежала от вода; едва стигаше до ушите му. Слепите му очи бяха като две ужасни дупки на мършавото му лице. Гърдите му хриптяха. Станах, хванах го за ръката и го поведох към леглото.

— Сит, чист и стоплен. Нови дрехи. Меко легло. Ако не бях толкова уморен, щях да заплача благодарно.

— По-добре спи.

Той седна на ръба на леглото. Дланите му потупаха чистите чаршафи, преместиха се на дебелата възглавница. Беше усилие за него да вдигне краката си на леглото. Когато се отпусна на възглавницата, не изчаках, а го завих все едно беше Пчеличка. Ръцете му стиснаха края на завивката.

— Ще останеш ли тук през нощта? — Беше повече въпрос, отколкото молба.

— Ако желаеш.

— Да. Ако нямаш нищо против.

Погледнах го хладнокръвно. Без мръсотията белезите по лицето му изпъкваха още повече.

— Нямам — казах тихо.

Той затвори забулените си със сиво очи.

— Помниш ли… веднъж те помолих да останеш до мен през нощта.

— В палатката на Праотеца. На Аслевял.

Помнех. Двамата замълчахме, а след това тишината се проточи още. Помислих, че е заспал. Изведнъж се почувствах капнал от умора. Заобиколих от другата страна на леглото, седнах на ръба и след това легнах до него, толкова внимателно, все едно беше бебето Пчеличка. Мислите ми се отнесоха към нея. Какъв ден ѝ бях дал! Щеше ли да спи добре тази нощ, или щеше да се бори с кошмари? Щеше ли да остане в леглото си, или щеше да се измъкне и да се скрие зад стената на кабинета ми? Странното ми дребосъче. Трябваше да се грижа за нея по-добре. Исках го, с всяка капка кръв на сърцето си, исках го, но като че ли разни неща винаги пречеха. И ето ме тук, на дни разстояние от нея, доверил я на грижите на човек, когото едва познавах. И го бях обидил.

— Никакви въпроси? — попита Шутът от сумрака на стаята.

Той беше този, който трябваше да има въпроси, помислих си. Като започне със: „Защо ме прониза?“

— Мислех, че си заспал.

— След малко. — Каза го с тежка въздишка. — Толкова вяра имаш в мен, Фиц. Години минават, връщам се в живота ти, и ти ме убиваш. А после ме спасяваш.

Не исках да говорим как го бях намушкал с ножа.

— Пратеникът ти стигна до мен.

— Кой?

— Едно светлокожо момиче.

Помълча, а след това заговори с глас, изпълнен с тъга.

— Пратих седем двойки пратеници до теб. Осем години ти ги пращах. И само един е стигнал?

Седем двойки. От четиринайсет пратеници само един беше стигнал до мен. Може би двама. Заля ме страх. От какво беше избягал… и то все още ли го преследваше?

— Умря скоро след като стигна до мен. Онези, които я гонеха, я бяха простреляли с някакъв паразит и тварите я изяждаха отвътре.

Той помълча дълго, после каза:

— Те обичат такива неща. Бавна болка, която неизбежно се влошава. Обичат, когато онези, които измъчват, се надяват да умрат и молят за смърт.

— Кой обича това? — попитах тихо.

— Слугите. — Всякакъв живот си бе отишъл от гласа му.

— Слугите?

— Били са слуги. Когато Белите са съществували, техните предци са им служели. На Белите. Пророческия народ. Моите предци.

— Ти си Бял.

Малко имаше написано за тях и онова, което знаех, го бях научил главно от Шута. Някога те живеели редом и сред човечеството. Дълголетни и надарени с пророческа дарба, със способността да виждат всяко възможно бъдеще. След като се смесили с хората, изгубили уникалните си особености, но на всеки няколко поколения се раждаше по един. Истински Бял, като Шута, беше рядкост.

Той изсумтя скептично.

— Така са искали да вярваш. И аз. Истината, Фиц, е, че съм същество с достатъчно Бяла кръв в мен, за да се прояви почти пълно. — Пое си дълбоко дъх, сякаш искаше да каже повече, но вместо това въздъхна дълбоко.

Бях объркан.

— Не ми каза това преди години.

Той обърна главата си на възглавницата все едно можеше да ме погледне.

— Не това вярвах преди години. Не те излъгах, Фиц, повторих ти лъжата, която ми беше казвана, лъжата, в която вярвах през целия си живот.

Казах си, че бездруго така и не го бях повярвал. Но също така трябваше да го попитам:

— Значи не си Бял пророк, така ли? И аз не съм твой Катализатор?

— Какво? Разбира се, че съм. И ти си! Но не съм пълен Бял. Никой пълен Бял не е вървял по този свят от стотици години.

— Тогава… Черния мъж?

— Прилкоп? Много по-стар от мен и вероятно с по-чиста кръв. И като Белите от стари времена, със старостта той потъмня.

— Мислех, че потъмня след като можа да изпълни мисията си като Бял пророк. Че колкото повече успяваше да насочи света по по-добър път, толкова повече потъмняваше.

— О, Фиц. — Гласът му бе уморен и тъжен. — Не знам. Точно това ми отнеха Слугите. Всичко, което мислех, че знам, всяка увереност. Стоял ли си някога на пясъчен бряг, когато приливът приижда? Усещал ли си как вълните се надигат около краката ти и засмукват пясъка под теб? Това е животът ми сега. С всеки ден усещам, че затъвам по-дълбоко в несигурност.

Сто въпроса изпълниха ума ми. И изведнъж разбрах, че да, вярвал бях, че той е пророк и че аз съм неговият Катализатор. Вярвал го бях и бях понесъл нещата, които той ми беше предрекъл, и се бях доверявал. А ако всичко е било лъжа, заблуда, приложена върху него, и той на свой ред я е прехвърлил върху мен? Не. Това не можех да повярвам. Това не биваше да го повярвам.

— Има ли още нещо за ядене? Изведнъж пак огладнях.

— Ще видя.

Станах и отидох до камината. Човекът на Сенч се беше постарал добре. На куката висеше покрито с капак котле — така, че яденето да остане топло, но да не загори. Откачих го и надникнах. Пиле, сварено на гъста кафява каша. Лук, целина и пащърнак се смесваха в приятен сос. — Пилешка яхния — казах. — Да ти донеса ли малко?

— Ще стана.

Отговорът му ме изненада.

— Когато те донесох тук, мислех, че си на ръба на смъртта.

— Винаги съм бил по-корав, отколкото изглеждам. — Надигна се бавно, смъкна краката си от леглото и стъпалата му затърсиха пода. — Но не се заблуждавай. Съмнявах се, че ще оцелея повече от още две нощи в студа. Едва помня последните няколко дни. Студ, глад и болка. Никаква разлика между нощ и ден, освен че нощите бяха по-студени. — Стана и се олюля. — Не знам къде си — оплака се безпомощно.

— Стой там — наредих му все едно, че можеше да направи нещо друго. Сложих масичка пред стария стол на Сенч, а след това сложих Шута да седне. Намерих съдове и прибори на един рафт — лейди Розмарин поддържаше „бърлогата“ много по-подредена, отколкото Сенч някога. Сложих му купа пилешко и лъжица, а след това намерих бутилка бренди и чаши. — Много ли си гладен? — попитах и хвърлих око на останалото в котлето. И моят апетит се беше събудил от миризмата на храната. Бях прехвърлил бремето на пътуването с Умението главно на Ридъл, но все пак беше изтекло доста време, откакто бях ял за последен път.

— Хапни и ти — отвърна Шутът, усетил дилемата ми.

Сложих и на себе си и седнах в стола на лейди Розмарин с купата на коляното ми. Шутът вдигна глава.

— Бренди ли надушвам?

— Вляво от купата ти е.

Той остави лъжицата и по устните му плъзна треперлива усмивка.

— Бренди с Фиц. До огън. С чисти дрехи. С храна. Почти бих могъл да умра щастлив.

— Хайде да избегнем това с умирането, а?

Усмивката му стана по-широка.

— За малко, приятелю. За малко. Това, което ми направи преди да влезем в камъните, и жестът на Ридъл, после храна, топлина и останалото, ме измъкнаха от онзи ръб. Но нека не се заблуждаваме един друг. Знам гнилото, което нося в себе си. Знам, че ти го видя. — Вдигна разкривената си ръка, за да се почеше по нашарената с белези буза. — Не е случайно, Фиц. Те преднамерено са създали това в мен, точно както нарязаха лицето ми с белези и откъснаха Умението от върховете на пръстите ми. Изобщо не си въобразявам, че съм избягал. Те задействаха бавна смърт в мен и след това ме преследваха, докато бягах, грижеха се винаги да съм капнал от изтощение, всеки ден, винаги да заплашвам тези, които могат да ми помогнат. Мисля, че пътувах по-бързо и по-далече, отколкото те смятаха, че ще мога, но дори това може да е фантазия. Чертаят плановете си в сложни извивки, каквито двамата с теб не можем и да си представим, защото имат карта на лабиринта на времето, извлечена от стотици хиляди пророчества. Не питам защо ме намушка, защото вече знам. Те го задействаха и изчакаха ти да изпълниш злата им воля. Искаха колкото да ме убиеш, толкова и да наранят теб. Вината е само тяхна. И все пак ти все още си Катализаторът и превръщаш моето умиране във вливане на сила. — Въздъхна. — Но може би дори това е тяхната воля: да ме намериш и да ме донесеш тук. Камъче ли е това, Фиц, което предизвиква лавината? Не знам. Копнея да виждам както някога, копнея да избирам пътя си през вихреща се мъгла от възможности. Но онова свърши, изгубено е за мен, откакто ме върна от мъртвите.

Не можех да измисля какво да отговоря на това. Отдавна бях научил, че и с Шута, както и със Сенч, най-бързият начин да предизвикаш мълчание е като зададеш твърде много въпроси. Оставени на мира, те винаги споделяха с мен повече, отколкото навярно възнамеряваха. Тъй че ядях пилешката яхния, пиех от брендито на Сенч и се чудех за Слугите и неговия неочакван син, и за пратениците, които бе изпратил и които не бяха стигнали до мен.

Той остърга купата с лъжицата, за да се увери, че е изял всичко. Налях му още бренди.

— Имаш яхния от лявата страна — казах му. Много ме беше заболяло да гледам как яде толкова лакомо — и толкова немарливо. Взех купата му и избърсах накапаното по масата. Бях се надявал да не го засрамя, но той изтри лицето си и призна:

— Ям като прегладняло куче. Сляпо прегладняло куче. Станал съм страшно лаком и се тъпча толкова бързо, колкото мога. Трудно е да се отучиш от нещо, на което са те научили толкова преднамерено. — Отпи глътка бренди и отпусна глава на облегалката на стола. Очите му бяха затворени, но едва когато отпуснатата му ръка потръпна и чашата му едва не падна осъзнах, че заспива в стола.

— Марш в леглото — казах му. — Ако ядеш и почиваш няколко дни, сигурно ще можем да започнем с малки изцерявания, за да те върнем на пътя към здравето.

Той се размърда и когато го хванах за ръка, се надигна бавно.

— Започнете веднага щом можем. Трябва да стана по-силен, Фиц. Трябва да живея и трябва да ги надвия.

— Добре. Обаче хайде да започнем със спане — предложих му.

Сложих го да легне и го завих. Постарах се възможно по-тихо да раздигам масата и да сложа дърва в огъня. Налях си още бренди. Беше къпиново и много по-добро от онова, което бих могъл да му предложа като младеж. Ароматът на плодове и цветя ми напомни за онези дни. Отпуснах се с въздишка в стола на Сенч и изпънах крака към огъня.

— Фиц?

— Да?

— Не ме попита защо се върнах. Защо дойдох да те потърся. — Гласът му беше пропит с умора.

— Пратеничката ми каза, че търсиш сина си. Своя неочакван син.

— Без много надежда, боя се. Сънувах, че съм го намерил, там на онова тържище. — Поклати глава. Гласът му беше съвсем тих. Напрягах се да чуя думите му. — Него искат те. Слугите. Мислеха, че знаем, че съществува. Дълго ме разпитваха, опитваха се да изтръгнат от мен тайна, която не знаех. А когато накрая ми казаха ясно какво търсят… ами аз не знаех нищо за него. Не ми повярваха, разбира се. Отново и отново настояваха да научат къде е и коя го е родила. Години наред настоявах, че това е невъзможно. Дори ги попитах: „Ако такова дете съществуваше, щях ли да съм го оставил?“ Но те бяха толкова сигурни, че започнах да вярвам, че сигурно са прави.

Замълча. Зачудих се дали не е заспал. Но как можеше да е заспал, докато разказва такава мъчителна история? След малко той заговори отново, гласът му беше завален.

— Бяха убедени, че ги лъжа. И тогава… ме взеха. — Спря. Усетих как се бори да се овладее. — Когато се върнахме първия път с Прилкоп, ни почетоха. Имаше безкрайни пирове и те ни окуражаваха, отново и отново, да разкажем за всеки миг от онова, което сме виждали и правили. Писари записваха всичко. То… влезе в главата ми, Фиц. Да бъдеш почетен така, толкова ценен. Прилкоп беше по-резервиран. А после един ден той изчезна. Казаха ми, че решил да навести родното си място. Но месеците минаваха и започнах да подозирам, че нещо не е наред. — Закашля се. — Надявам се, че е избягал или е мъртъв. Ужасно е да си представя, че все още е в ръцете им. Но точно тогава започнаха безкрайните разпити. А после, след като разкриха каквото търсеха и аз все още нямах отговори, една нощ ме взеха от жилището ми. И изтезанието започна. Отначало не беше толкова зле. Настояваха, че знам и че ако постя достатъчно дълго или понеса студ достатъчно дълго, ще си спомня нещо, сън или събитие. Тъй че започнах да им вярвам. Опитвах се да си спомня. Но тогава изпратих първите вестоносци, да предупредя онези, които знаеха, да скрият някое такова дете, докато дойда за него.

Една решена загадка. Писмото, изпратено до Джофрон и нейната предпазливост към мен, всичко това вече имаше смисъл.

— Мислех, че съм бил дискретен. Но те го откриха. — Подсмръкна. — Върнаха ме там, където ме бяха държали. И ми донесоха храна и пиене, и не ме попитаха нищо. Но можах да чуя какво бяха направили на онези, които ми бяха помогнали. О, Фиц. Та те бяха почти деца! — Задави се, а след това заплака. Исках да ида при него, но не можех да му предложа никакво утешение. И знаех, че точно сега не иска съчувствени думи или приятелско докосване. Не искаше нищо от онова, което не бе могъл да даде на онези жертви. Тъй че изтрих мълчаливо сълзите и изчаках.

Той се изкашля и продължи напрегнато:

— Все пак някои ми останаха верни. От време на време ми пращаха съобщения, за да ме уведомят, че други двама са избягали и са се отправили да предупредят приятелите ми. Исках да им кажа да спрат, но нямаше как да отговоря на съобщенията им. А Слугите се заеха с мен сериозно. Времена на болка, следвани от периоди на изолация. Глад, студ, неумолимата светлина и горещина на слънцето, а после — такова хитроумно изтезание…

Спря. Знаех, че разказът му не е свършил, но си помислих, че ми е казал толкова, колкото може да понесе да разкаже сега. Седях и гледах огъня. Нямаше прозорци в тази стая, но чувах далечния вой на вятъра през комина и знаех, че бурята се е усилила.

Шутът зашепна. Едва долавях думите му във воя на вятъра.

— … повярвах им. Той съществуваше, някъде. Спряха да ми задават въпроси за него, но продължаваха да ме измъчват. Когато спряха… Подозирах, че са го намерили. Не знаех дали ще го запазят и използват, или ще го унищожат, за да му попречат да променя света. Каквото и да направеха с него, никога нямаше да ми го кажат. Странно. Преди толкова много години ти пратих вест да намериш сина ми. И един от тези пратеници е успял. Твърде късно, за да спасим сина ми. Твърде късно, с години. — Гласът му заглъхваше, изцеден от сила и сънен.

Заговорих тихо, понеже не исках да го будя, ако е заспал, но бях твърде любопитен, за да сдържа въпроса си.

— Преди години ти си се предал? На пратеничката са ѝ трябвали години, за да стигне до мен?

— Години — отрони той уморено. — Преди години, когато все още имах надежда. Когато все още вярвах, че на Слугите може да се покаже по-добър път. Ако можех първо да стигна до момчето… — Гласът му заглъхна. Загледах се в пламъците и Пчеличка се върна в мислите ми. Вероятно вече спеше в леглото си. Някъде утре следобед, стига гълъбите да летяха бързо, Ревъл щеше да ѝ каже, че е дошла птица и че съм в безопасност в Бъкип. Трябваше да намеря хартия тази нощ и да ѝ напиша писмо, и да ѝ го пратя по куриер. Трябваше да ѝ обясня защо я бях оставил така внезапно и че може да ме няма по-дълго, отколкото бях очаквал. Поиграх си с идеята да я повикам. Всяко дете трябва да преживее един Зимен празник в замък Бъкип! Но след това осъзнах, че не е възможно да дойде навреме. Също така не можех да измисля на кого бих се доверил достатъчно, за да я вземе на дълго зимно пътуване от Върбов лес до Бъкип. Следващата година, обещах си. Следващата година щяхме да напуснем Върбов лес навреме и да препуснем до замък Бъкип, само тя и аз.

Планът ми донесе огромно удоволствие, докато внезапно не си помислих за Шута и неговия неочакван син. В същия контекст. Той никога не беше познавал детето си. Значеше ли това, че никога не е мечтал да споделя неща с него? Заговорих към огъня.

— Пратеничката не можа да ми каже къде да търся детето. Нито колко може да е голямо.

— Не знам. Знам само, че имаше толкова много, много пророчества, които като че ли говореха за такова дете. Слугите изглеждаха толкова сигурни, че такова дете трябва да съществува. Питаха ме по всякакъв начин, който можеха да измислят. Не искаха да повярват, че не знам за такова дете. Не искаха да повярват, че вече не мога да видя къде или кое би могло да е това дете. — Внезапно простена и се раздвижи в леглото. — Толкова дълго не съм… коремът ми. Ох. — Сви се на две и се превъртя до ръба на леглото. — Има ли тоалетна в тази стая? — попита отчаяно.

Стомахът му къркореше ужасно. Заведох го до тясната врата. Той остана вътре толкова дълго, че започнах да се тревожа. После вратата се отвори и той заопипва с ръка да излезе. Хванах го и го върнах до леглото. Той пропълзя немощно на него и го завих. Известно време само дишаше. После каза:

— Може би изобщо не е имало такъв сън. Това е отчаяната ми надежда. Че изобщо не е съществувал, тъй че никога няма да го намерят, никога няма да го унищожат, никога няма да го вземат за своя пионка. — Простена отново и се размърда неспокойно в леглото. — Фиц?

— Тук съм. Искаш ли нещо? Бренди? Вода?

— Не. Благодаря ти.

— Хайде поспи. Трябва ти почивка. Утре ще сме по-разумни с храната ти. Трябва да укрепнеш, преди котерията да може да опита изцеряване.

— По-силен съм, отколкото изглеждам. По-силен, отколкото когато ме намери.

— Може би. Но повече няма да поемам рискове, освен ако не се наложи.

Дълго мълчание. Брендито и храната ми въздействаха. Умората от деня изведнъж ме обзе. Отидох до другата страна на леглото и смъкнах ботушите си. Свалих горните си дрехи и се напъхах в леглото до Шута. Пухеният дюшек беше дебел и мек. Затворих очи.

— Фиц?

— Какво?

— Би ли убил заради мен?

Нямаше нужда да мисля за това.

— Да. Ако се наложи. Но тук си в безопасност, Шуте. Здравите стени на замък Бъкип са навсякъде около теб. И аз съм до теб. Никой не знае къде си. Спи без страх.

— Би ли убил за мен, ако те помоля?

Зареял ли се беше умът му? Заговорих утешително.

— Няма да ти се наложи да ме молиш. Ако някой те застрашава, ще го убия. Толкова е просто. — Не му казах да спи. Не е толкова лесно, след като си преживял изтезание. Все още имаше нощи, когато се събуждах стреснат, убеден, че съм отново в тъмницата на Славен. Най-малкото нещо може да включи внезапен ужас: миризмата на въглен от определен вид дърво, изскърцване като от стягащо се въже, трясък като от затръшната врата на килия. Дори просто тъмнината. Просто това, че си сам. В тъмното се пресегнах и отпуснах ръка на рамото му. — Ти си в безопасност. Ще бдя и ще те пазя, ако искаш.

— Не. — Пресегна се и постави крехката си ръка върху моята. Цепениците в огъня изпращяха тихо и се вслушах в дъха му. Заговори отново. — Не това имах предвид. Съобщението, което изпратих с последните четирима пратеници. Услугата, за която мразех да моля. Срам ме беше да помоля за нея, срам ме беше да моля за каквото и да е от теб, след като те бях използвал толкова безмилостно. Но нямаше никой друг, когото можех да помоля, никъде. Опитах се да го направя сам. Бяха спрели да ме разпитват. Бяха започнали да ме оставят на мира. И един ден бяха невнимателни. Може би. Избягах. Знаех какво трябва да направя. Знаех какво трябва да се направи и се подготвих за него колкото се може по-добре. И опитах. Но те ме очакваха. Заловиха мен и онези, които ми бяха дали подслон и помощ. Върнаха ме и този път не се играеха на учтивости и въпроси. Просто бруталност. Натрошиха костите ми. Взеха зрението ми.

— Какво беше направил? — Усетих, че дъхът ми е секнал.

— Опитах и го скърпих лошо. Те ми се подиграха. Казаха ми, че винаги ще се провалям. Но ти нямаше да се провалиш. Щеше да знаеш как. Имаш цялата подготовка. И си добър в това.

Топлината на леглото не можеше да прогони мраза, който се надигна в мен. Отдръпнах се, но ръката му изведнъж стисна моята, силно като смърт.

— Добър беше в това, някога. В убиването на хора. Сенч те обучи и ти беше добър в това.

— Добър в убиване на хора — повторих вдървено. Тези думи нямат смисъл, когато ги кажеш на глас. Добър в донасяне на смърт. Мълчанието, по-гъсто от тъмнината, ни раздели.

Той заговори отново. Отчаяние изпълни гласа му.

— Мразя се, че трябва да го поискам. Знам, че си изключил това от живота си. Но трябва. Когато съм отпочинал, когато ти го обясня, ще разбереш. Те трябва да бъдат спрени и само смъртта ще ги спре. Само ти си между тях и онова, което искат да направят. Само ти.

Не проговорих. Не беше на себе си. Шутът никога нямаше да поиска това от мен. Беше ослепен и болен, и го болеше. Беше преживял ужасен страх. Все още се страхуваше. Но сега беше в безопасност. Като се оправеше, умът му щеше да се прочисти. Щеше да е отново себе си. Щеше да се извини. Ако изобщо си спомнеше този разговор.

— Моля те, Фиц. Моля те. Те трябва да бъдат убити. Това е единственият начин да ги спрем. — Вдиша болезнено. — Фиц, би ли ги премахнал? Всичките. Да сложиш край на тях и на ужасните неща, които правят? — Замълча, а после добави думите, които се ужасявах да чуя. — Моля те. Заради мен.

32.

Нападението

Според местните истински Бял пророк се ражда само веднъж на всяко поколение. Много често детето се ражда в семейство, което няма никаква представа, че носи такава кръв в жилите си. Ако семейството е в район, където Белите пророци са почитани, има ликуване и празненство. Чудодейното дете се отглежда у дома, докато не стане на десет години. Тогава семейството прави поклонничество до Светлия остров, смятан за отечеството на Белия народ, а сега обиталище на Слугите на архивите, тези, които се посвещават на съхраняването на записите и предсказанията на Белите пророци. Там детето се посреща с радост и минава под тяхна опека.

Казват, че всеки сън, който разкаже детето, се записва там. До дванайсет години му е забранено да чете каквото и да е от съхранените предсказания на Белите пророци, та информацията да не замърси чистотата на взора му. Когато детето отпразнува дванайсетия си рожден ден, започва образованието му в Архивите.

Тогава на този пътник разказаха тъжната приказка за Бяло бебе, родено в далечно село, където хората не знаели за Белите пророци. Когато времето да се роди нов Бял пророк отминало и никой не известил за такова дете, Слугите на архивите се заели да изчетат сами всички пророчества, които може да се отнасят за такава липса. Проучването им ги накарало да пратят вестоносци до онзи далечен район, за да търсят детето. Върнали се с тъжната вест за бяло дете, сметнато за странно и видиотено, оставено да умре от глад в люлката си.

„Пътувания на Шейкърлум“, от Репъл Шейкърлум

Върнахме се във Върбов лес в тъмното и студа. Фицбдителен не беше толкова добър като колар, колкото баща ми и Ридъл. Конете знаеха пътя до дома, но той не държеше колелата на фургона в коловозите като баща ми, тъй че се търкаха в ръбовете на отъпкания сняг, залитаха и заораваха. Но пък в тъмното и с пътя, скрит под непрекъснато трупащия се сняг, карането на впряга сигурно беше по-трудно, отколкото изглеждаше. Бях се сгушила под няколко одеяла, разтревожена за татко ми и зачудена за просяка, и ми се искаше вече да сме си у дома. Бях много уморена и доста нещастна от това как ме бяха изоставили. Не помагаше и това, че през целия път към дома Шън и Фицбдителен седяха заедно на капрата, добре увити в дългите си наметала, и си говореха тихо и възмутено за всичко, което се беше случило в градчето. Говореха за татко ми и Ридъл така, все едно ме смятаха за глуха или пък смятаха това, което чувствам, за маловажно.

Бяха видели случката с кучето, но се бяха задържали по-назад, за да избегнат всякакви неприятности. Шън трескаво се надяваше никаква клюка в Крайречни дъбове да не я свърже с лудия, в който Том Беджърлок се бил превърнал заради някакво си куче. Била много унизена от начина, по който той ѝ говорил в гостилницата, пред всички! Фицбдителен пък не можеше да проумее какво бяха направили баща ми и Ридъл във връзка с просяка, нито защо, нито как, и това като че ли най-много обиждаше и двамата. Това, че ги бяха оставили без никакво обяснение, изглеждаше невероятно грубо за тях, и въпреки това през цялото дълго пътуване обратно от Хълма на бесилото не ми проговориха нито дума. Докато се друсахме бавно към къщи, студът ме сграбчи в юмрука си и ме стисна още по-здраво. Непрекъснато задрямвах, но неприятното друсане отново ме събуждаше.

Докато стигнем до имението, почти ми се гадеше от клатушкането и друсането. Събудих се за последен път, когато Фицбдителен спря конете пред високите порти на къщата, скочи на земята и извика за конярчето. Подаде внимателно ръка на Шън, за да ѝ помогне да слезе, и ѝ каза бързо да се прибере в къщата и да се стопли. Тя се зачуди високо защо на стъпалата няма слуга с фенер, който да я отведе. Фицбдителен се съгласи, че персоналът наистина е много разпуснат и има нужда от обучение. Знаели били, че ще се върнем по тъмно. Трябвало да ни чакат.

Мускулите ми се бяха схванали от седенето под одеялата. Докато се мъчех да се измъкна, Фицбдителен дойде при задницата на фургона и каза:

— Хайде, Пчеличке.

— Ей сега — отвърнах.

Той изпухтя нетърпеливо, сграбчи края на едно одеяло и ме дръпна заедно с него. Натрупалият се по платнището студен сняг се изсипа върху мен. Ахнах стъписана и се помъчих да не изхлипам. Той погледна уплашено какво ми е направил, но заговори строго:

— Хайде, не ставай бебе. Това е само сняг. Всички сме уморени и премръзнали, но сме си у дома. Ела да те заведа вкъщи на топло.

Не отговорих. При рязкото дръпване на одеялото бях изпуснала пазарската чанта. Заопипвах в тъмното, за да събера скъпоценните си покупки.

Бяха се пръснали навсякъде, под сняг и бъркотията от одеяла. Той сигурно не можеше да види какво правя, защото каза:

— Хайде, Пчеличке, или ще те оставя тук.

Успях да си поема дъх.

— Все ми е едно. Моля, вървете си.

— Говоря сериозно!

Не реагирах и след като постоя мълчаливо, той се обърна и закрачи към къщата. Едно конярче беше дошло с фенер и стоеше наблизо, за да откара фургона с конете в конюшнята и да ги разпрегне. Покашля се.

— Мъча се да побързам — казах задавено.

— Няма нужда да бързаш — отвърна той и по гласа разбрах, че е Настойчивост. Той вдигна фенера по-високо и светлината и сенките изпълниха фургона.

— Просто трябва да намеря нещата, които ми купи тате — казах му. Сълзи напираха да бликнат от очите ми, но ги спрях. Той не каза нищо. Само се качи по колелото, влезе във фургона и започна грижливо да вдига одеяла и завивки. Изтърсваше всяко и го сгъваше, преди да го сложи на капрата, и малко по малко покупките ни се показаха. Събрах ги и внимателно ги прибрах.

Вратата на Върбов лес се отвори и затвори, а след това още сенки заподскачаха и ме объркаха — Ревъл дойде с по-голям фенер.

— Лейди Пчеличка? — попита високо и аз отвърнах хрипливо:

— Само още мъничко, моля.

Защо всички искаха да побързам, когато ми беше толкова студено?

Ревъл дойде и загледа как прибирам пакетчетата. Изглеждаше стъписан и недоволен. Но кимна на Настойчивост в обещание, че няма да забрави службата му. След като събрах всичките си неща, се изправих бавно и тръгнах да слизам.

— Големите пакети са на Шън и писар Фицбдителен — казах, след като Ревъл повдигна вежди към останалите кошници и торби.

— Ясно — каза той навъсено. — Момче, ще пратя някой да ги вземе. После откарай впряга и фургона в конюшнята.

— Да, сър — отвърна Настойчивост.

После, за мое пълно изумление, Ревъл ме вдигна, за да ме носи до къщата. Беше висок мъж, по-висок от баща ми, и за него не беше нищо да ме носи с все багажа ми. Бях уморена. Челото ми се отри в бузата му и за мое изумление тя беше гладка като моята. И миришеше чудесно, като рози, но с някаква добавена жилка. Проговорих, без да мисля:

— Миришеш толкова чудесно!

Усмивка смени тревогата на скулестото му лице.

— Колко мило, че го казахте, лейди Пчеличка. Смесвам сам благоуханните си масла. Може би един ден ще поискате да ви помогна да го направите?

— Да, разбира се! — заявих с искрена радост.

— Тогава ще го направим. Майка ви ме научи много за тези аромати, когато дойдох тук. Съвсем уместно е да предам на вас онова, на което ме учеше тя.

Макар че ме беше прегърнал, треперех от студ. Той отвори вратата и ме понесе право към стаята ми. Грижливка тъкмо беше напалила огъня и той ме остави пред него.

— Цялата е в сняг! Лейди Пчеличка! Не бяхте ли във фургона?

Бях твърде уморена, за да обяснявам. Докато Грижливка смъкваше мокрите ми дрехи, Ревъл каза:

— Премръзнала е. Ще кажа на Нътмег да прати поднос с гореща храна и чай. Ти се погрижи за другите ѝ нужди.

Тя го погледна притеснено.

— Лейди Шън ми каза да занеса покупките ѝ веднага. Иска да ѝ помогна в…

— Ще намеря някой друг, който да ѝ помогне — заяви твърдо Ревъл и тръгна към вратата, но спря и каза: — Лейди Пчеличка, не бяхме уведомени за това, което е сполетяло баща ви и Ридъл, и съм много разтревожен, че не се върнаха с вас.

Знаех, че не му е работа да ми иска сведения, но знаех също така, че ми е съюзник, и споделих малкото, което знаех.

— Един просяк на пазара ме заговори. Когато ме прегърна, татко ми се уплаши за мен и го нападна, рани го лошо. После разбра, че просякът всъщност е негов стар приятел. Тъй че двамата с Ридъл използваха Умението, за да пренесат просяка през изправения камък на Хълма на бесилото до замък Бъкип, където навярно може да го спасят.

Двамата се спогледаха над главата ми и разбрах, че точното ми описание сигурно им изглежда напълно безумно.

— Е, да! — промълви Грижливка.

— Сигурен съм, че татко ви знае какво прави, както и Ридъл. Ридъл е много практичен мъж. — Тонът на Ревъл намекваше, че баща ми не винаги е практичен. Щеше да е глупаво да оспорвам това. Ревъл се изниза през вратата.

Докато Грижливка ми помогне да си облека нощния халат, цялата треперех. Беше червеният ми халат, който беше направила майка. Бяха го изпрали. Грижливка взе една завивка от леглото, затопли я пред огъня и след това ме загърна с нея. Не възразих, а седнах на стола до камината. На вратата се почука и влезе момче от кухнята с поднос с димяща храна. Грижливка му благодари, взе подноса и го отпрати. Когато сложи подноса на масичката пред мен, ѝ казах:

— Не те забравих. Донесох ти подаръци от града.

Очите ѝ блеснаха от любопитство, но тя отвърна:

— Утре си е съвсем навреме за това, милейди. Хайде сега да ви нахраним с топла храна и да ви сложим в топло легло. Лицето ви цялото е червено и бяло от студа.

Вдигна от пода сиво-червения ми шал, опипа одобрително дебелата вълна и го сложи да съхне. Когато извади другите неща от кошницата, намери пакетчетата и дрънкулките, които бях купила за нея, и веднага си ги прибра, като ми благодари най-сърдечно, че съм помислила за нея. Помислих за кърпите, които бях купила за Ревъл. Щеше ли наистина да ги хареса? Помислих си как миришеше, когато ме вдигна. Знаех, че ще се зарадва на една от свещите на майка ми. Сърцето ме заболя при мисълта да се разделя дори с една от тях, но знаех, че ще го направя. Той го заслужаваше. Грижливка ме сложи да си легна, а после тръгна безшумно из стаята, за да я оправи, като си тананикаше тихичко.

Мисля, че заспах преди да излезе. Събудих се може би няколко часа по-късно в стая, осветена само от пламъците на огъня. Опитах се да осмисля изминалия ден. Толкова удивление и ужас, събрани в един ден, а след това да бъда изоставена! Зачудих се защо баща ми не ме беше взел с него и кой беше просякът, че да е толкова важен. Татко ми беше казал, че е негов стар приятел. Как беше възможно това? Нямаше никой, на когото да можех да задам тези въпроси.

Къщата беше съвсем тиха. Станах, отидох до прозореца и отворих кепенците. Валеше гъст сняг. Беше много късно — или много рано. И бях гладна. И вече изобщо не ми се спеше.

Все още бях премръзнала от студ, който сякаш се излъчваше от костите ми. Отидох до гардероба си да намеря нещо, с което да се загърна, и открих, че имам нов халат. Извадих го. Беше от мека червена вълна, подплатен с вълча козина. А долу под халата имаше меки ботуши, направени по същия начин, с кожени подметки. В мига, в който ги обух, се почувствах по-топло и по-безопасно.

Първо отидох до спалнята на татко, за да видя дали случайно вече не се е върнал. Леглото му беше празно и стаята бе толкова изрядно подредена, че можеше да е на когото и да е. Или на никого.

— Това не е истинската му бърлога — казах тихо. Кимнах сама на себе си. Знаех къде трябва да отида, за да намеря отговори.

Тръгнах тихичко по помръкналите коридори. Очите ми бързо се приспособиха към тъмнината и се отправих към личния му кабинет. Нямаше жива душа. Тишината беше почти неестествена, все едно че аз бях единствената ѝ обитателка. Когато се приближих до кабинета, се укорих, че не бях взела свещ, защото щеше да ми трябва, ако смятах да претърся личната му библиотека за податки, които да отговорят на въпросите ми. Но когато завих на ъгъла видях, че вратата е открехната: топлата светлина от огън се изсипваше в клин по пода и нагоре по стената.

Бутнах вратата и надникнах вътре. Никой не седеше на писалището, но в камината весело пращеше огън. Пристъпих в стаята и казах тихо:

— Татко?

— Тук съм — отвърна той. — Винаги съм тук за теб.

Големият сив вълк, който се беше проснал пред камината, бавно се надигна. Разлюля езика си между много белите си зъби и се прозя, а когато се протегна, черните нокти на краката му се изпънаха и после се свиха. След това ме погледна с дивите си кафяви очи и се усмихна.

— Таткото вълк?

— Да.

Зяпнах го.

— Не разбирам.

— Не е нужно — отвърна той успокояващо. — Разбирането как или защо рядко е толкова полезно, колкото разбирането, че нещата са. Аз съм.

Гласът му бе дълбок и спокоен. Тръгнах бавно към него. Беше много висок, с щръкнали уши, и ме гледаше. Когато се озовах по-близо, вдиша мириса ми и каза:

— Била си изплашена.

— Имаше един убиец на кучета на пазара. Татко ми не можеше да спести нищо на кучето, освен болката. После уби един човек и го съживи, а после замина с него. И ме остави съвсем сама.

— Не си сама, когато аз съм с теб. Аз съм бащата, който винаги е с теб.

— Как може вълк да ми е баща?

— Някои неща просто са. — Протегна се отново пред огъня. — Може би съм частта от твоя баща, която никога не спира да мисли за теб. Или може би съм част от един вълк, която остана, след като всичко друго от мен си отиде. — Вдигна очи към изваяния черен камък на полицата на камината. Погледнах натам. Камъкът имаше три лица: на татко ми, на вълк и на… вгледах се.

— Това е той. Но сега е много по-стар. И сляп. И целият в белези.

— Мъжът без мирис. Е, разбирам защо е заминал баща ти. Трябвало е.

— Не беше без мирис. Беше вмирисан стар просяк, вонеше на пръст и мръсотия.

— Но няма свой собствен мирис. Той и баща ти са глутница. Прекарах много дни и в неговата компания. — Вълкът Баща ме погледна. Някои призиви не можеш да пренебрегнеш, колкото и да разкъсват сърцето ти.

Клекнах, после седнах до него. Погледнах краката си, вече сиви, с малки черни нокти. Халатът се беше променил. Вълчата козина, която бе отвътре, сега ми беше отвън. Присвих се до него и отпуснах брадичка на лапите му.

— Той ме остави. Човекът без мирис е по-важен за него от мен.

— Не е така. Просто нуждата му е била по-голяма. Нищо повече. Идва време, когато всяко кутре се оставя да се пази само. Ти ще се справиш добре, ако не потъваш в самосъжаление. Самосъжалението само ти носи повече от същото. Не хаби време за него. Баща ти ще се върне. Той винаги се връща.

— Сигурен ли си? — Аз не бях.

— Да — отвърна той твърдо. — А докато се върне, аз съм тук.

Затвори очи. Гледах го. Огънят грееше топло на гърбовете ни и той миришеше хубаво, на диви чисти места. Затворих очи.

Събудих се късно сутринта. Грижливка шеташе из стаята.

— Оставих ви да се наспите, след като се върнахте толкова късно, а и писар Фицбдителен каза, че ще започне уроците по-късно. Но вече трябва да ставате, лейди Пчеличка!

Носеше новите си мъниста и клонка зеленика в косата.

— Зимният празник ли е днес? — попитах я и тя се усмихна.

— Утре вечер. Но в кухнята вече готвят за него и много късно снощи пристигнаха менестрели. Иконом Ревъл им позволи да останат, макар да не може да помоли татко ви за разрешение. В негово отсъствие го обсъди с Фицбдителен и той каза, че разбира се, трябва да останат. А тази сутрин лейди Шън седна с Ревъл да съставят менюто за пира! О, такива блюда поръча! Ще е пир, какъвто не сме виждали от много години!

Почувствах се раздвоена. Това, че щеше да има музика, танци и голямо пиршество, ме възбуждаше, но и бях оскърбена при мисълта, че всичко това е уредено в отсъствието на татко ми и без неговото разрешение. Реакцията ми ме озадачи. Ако той си беше у дома, сигурна бях, че щеше да одобри. И все пак да го уреждат онези двамата ме обиждаше.

Седнах в леглото и попитах:

— Къде е нощният ми халат с козината? — Защото носех вълнената червена нощница от майка ми.

— Халат с козина? Нощен халат с козина ли си купихте в града? Никога не съм чувала за такова нещо! — Грижливка отиде до гардероба ми и отвори вратата, но не намери нищо такова вътре.

Главата ми се прочисти от нощните фантазии.

— Сън беше — признах ѝ. — Сънувах, че имам халат, подшит с вълча козина. От червена вълна.

— О, колко топличко щеше да ви е в него! Малко прекалено топло за моя вкус — засмя се Грижливка и се зае да ми намери дрехи.

Беше разочарована, че не съм си купила нови дрехи, докато бях в града. Поклати глава, след като извади една от много големите ми туники и нови вълнени гамаши. Оставих бърборенето ѝ да тече покрай ушите ми, докато се опитвах да припиша преживяното на „само сън“. Не беше сън като онези, които бях имала преди; беше много повече като първия път, когато бях срещнала Бащата Вълк в проходите. Кой беше той? Какво беше? Беше вълкът в каменното ваяние, също както просякът беше Човека без мирис.

Щом се облякох, излязох от стаята, но вместо да тръгна за закуска, отидох в кабинета на татко ми. Камината беше пометена чисто от последния път, когато бе използвана. Докоснах студените камъни и разбрах, че никакъв огън не е пращял тук предната нощ. Отново погледнах изваяния черен камък на полицата. Е, тази част от съня ми беше вярна. Другият мъж във ваянието определено беше просякът като млад. Погледнах лицето и помислих, че трябва да е бил весел човек тогава. Огледах и вълка също така; ваятелят беше отдал дължимото на тъмните му дълбоки очи. Изведнъж завидях на татко ми, че е имал такива приятели още докато е бил момче. Кого имах аз? Настойчивост, казах си. Ревъл. И котарак, който все още не ми беше казал името си. За миг се почувствах все едно, че можех да повърна самота и тъга. След това изправих рамене и тръснах глава. Самосъжалението нямаше да ми донесе нищо, освен повече от същото.

На полицата имаше още едно ваяние, от дърво. Беше само вълкът. Беше твърдо и ме убоде, когато го притиснах до гърдите си, но го задържах в ръцете си много, много дълго. Исках го ужасно, но все пак го върнах където си беше. Реших да помоля татко да ми го даде, когато се върне.

Затворих вратите на кабинета, заключих и след това отворих панела към моята си бърлога. Качих се в скривалището си и проверих дали има вода и хляб. Трябваха ми още свещи. Чувствах, че може да ми се наложи да прекарам много време тук, докато баща ми се върне. Щях да мога да си седя тук необезпокоявана, а и едва ли щях да липсвам на някого. Котарака го нямаше, но беше смъкнал наметалото ми на пода. Напипах го с крак и когато се наведох, за да го вдигна, открих, че е оставил върху него полуизядена мишка. Сбърчих нос от отвращение, взех наметалото и го занесох в кабинета на баща ми. Хвърлих мишката в камината. Подуших наметалото предпазливо; миришеше на котарак и на умряла мишка. Тръснах го и го сгънах. Трябваше да го изпера. А след това щях да му намеря ново скривалище, без да го споделям с котка. Котаракът ме беше помолил за кошница и одеяло и все още не бях изпълнила тази част от сделката ни. Реших днес да го направя. Пъхнах пеперуденото наметало под туниката си, затворих тайния панел и излязох от бърлогата на баща ми, след като хвърлих последен поглед на вълка.

Малко беше останало от закуската, но чиниите не бяха прибрани, тъй че изядох наденичка и парче хляб и изпих чаша изстинал чай. Стигна ми и се радвах, че се измъкнах от трапезарията незабелязано, както бях влязла.

Тръгнах с неохота към класната стая. Другите ученици вече бяха там, но Фицбдителен все още не беше дошъл. Настойчивост се промъкна и застана до мен.

— Кученцата се оправят, но едно има лоша инфекция на отрязаната опашка. Който го е направил, просто е клъцнал, не е пресякъл дори между костите. Просто едно „клъц!“, с брадвичка сигурно. Трябваше да извадим парченцата кост, а то виеше, та се късаше. Оня, дето го е направил, си заслужава каквото му е направил татко ти, двойно даже. Родър каза така, а той знае всичко за кучетата. Защо баща ти реши, че иска кучета, ей така изведнъж? Никога не е държал кучета, от години.

— За да ги опази живи, мисля. Като магарето.

— Да, и за това се чудихме. Старо магаре е, добре, ще го храним и ще му оправим копитата, но се чудехме то защо е. — Погледна ме. — Това, което ни разказа градското момче, истина ли е?

Преместих се по коридора, по-далече от другите.

— Един мъж убиваше една стара кучка на пазара. За да накара хората да купят кутретата. — Настойчивост се ококори, докато му разказвах цялата история. Когато свърших, беше зяпнал.

— Чувал бях, че Беджърлок не търпи жестокост. Браво! Но какво ще прави с тия булдози?

— Ами не знам. Какво правят с тях?

Той повдигна вежди, сякаш изненадан, че не знам.

— Ами, някои ги пускат да се бият, куче срещу куче. Или ги обучават за лов. Ей, може да ги използваме за лов на диви прасета. Има едни стари глигани, които правят бели по нивите от години.

— Може би — отвърнах. Хрумна ми нещо. — Може би ще помоля за едно, да си е мое.

Фицбдителен се приближаваше по коридора. Изглеждаше много хубаво днес, със синьо палто с бяла яка и гамаши в по-тъмно синьо. Осъзнах нещо, което не бях забелязвала преди: че се облича като заможен търговец, докато облеклото на баща ми приличаше повече на това на селяните, които идваха в Крайречни дъбове да продават стоките си. Аз също бях облечена повече като дъщеря на селяк, отколкото като дете на благороден дом. Или може би дори като син на селяк. Наставникът ми не ми даде време да размишлявам над това.

— Е, хайде, влизайте и сядайте по местата си! Загубихме доста от сутринта, тъй че трябва да наваксаме с уроците днес.

Никой не изглеждаше склонен да му напомня, че той е последният дошъл. Послушахме го и насядахме по местата си. Той изглеждаше разсеян и дори раздразнителен, сякаш бяхме някаква досадна задача, която да изпълни и да му се маха от главата. Започна да ни учи на едно дълго стихотворение за различните крале на Шестте херцогства и какво сме запомнили, но вместо да ни учи на части, както мама ме беше учила на „Дванайсетте целебни билки“, ни го изреди цялото и после започна да ни кара да го повтаряме. Нито един не стигна по-натам от третия крал, да не говорим за всичките двайсет и трима, и той изрази разочарованието си най-подробно. Каза стихотворението отново, много бързо. Лютиче успя да изреди четири от куплетите, общо взето правилно. Елм се разхлипа, когато Фицбдителен я накара да стане и да се опита да ги каже. А после той впи очи в мен и усетих, че ме изпълни и решимост, и страх, докато ставах бавно.

Спасиха ме далечни викове, последвани от думкане все едно някой блъскаше упорито по далечна врата. Фицбдителен се намръщи и отиде до вратата. Погледна в коридора и се намръщи още повече. Понечи да затвори вратата и тогава чухме дълъг и смразяващ писък.

— Стойте тук! — каза учителят ни. — Ей сега ще се върна.

И тръгна по коридора, а след това чухме как затича. Заспоглеждахме се. Лютиче се размърда и стана. Направи две крачки към вратата.

— Той каза да стоим тук — напомни му Настойчивост. Останахме по местата си, заслушани в приглушените викове. Настойчивост ме погледна и каза: — Ще ида да видя какво става.

— И аз — настоях.

— Не — спря ме той, а когато му се озъбих, обясни: — Не искам писарят да ви се ядоса, лейди Пчеличка. Ще изтичам да видя и ще се върна веднага.

Усмихнах му се и отвърнах вежливо:

— И аз.

— Ще си докарат белята двамата — подхвърли обнадеждено Лея на Елм.

Хвърлих на двете най-язвителния поглед, който можах да докарам, и след това с Настойчивост отидохме до вратата и надникнахме. Не видяхме нищо, но виковете се усилваха. Чуваха се звуци като от кухните, когато блъскаха тенджери. Настойчивост ме погледна и прошепна невярващо:

— Мечове?

Помислих, че е глупав, но не можах да измисля какво друго може да е.

— Може би нещо около Зимния празник? — предположих.

Очите му светнаха в радостно очакване.

— Може би.

А после някакъв мъж изрева гневно.

— Може би не — каза Нас и усмивката му повехна.

— Стойте тук и тихо — казах на другите, които се бяха струпали на вратата зад нас, и с Нас излязохме в коридора.

Опипах да се уверя, че ножът на майка ми си е на колана ми. Сърцето ми тупкаше силно, докато стъпвах безшумно след Настойчивост по коридора. Когато стигнахме до ъгъла, изпитах силно облекчение, като видях Ревъл да бърза към нас. Носеше нещо, притиснато на кръста му, нещо много тежко според това как го караше да залита. Двамата затичахме към него и извиках:

— Какво става? Чухме викове и писар Фицбдителен ни остави, за да иде да…

Ревъл се олюля и рамото му се удари в стената. Краката му се подвиха и той се свлече на пода. Беше вдигнал ръка, когато се блъсна в стената, и тя остави дълга кървава ивица, докато той се свличаше. Онова, което носеше, се оказа пръчка, щръкнала под ребрата му. Стрела. Беше я стискал, докато залиташе напред, и изпъшка:

— Бягайте. Скрийте се. Бързо!

А после умря. Просто така, за миг: свърши. Зяпнах го с пълното съзнание, че е мъртъв, и се зачудих защо Настойчивост се наведе, сложи ръка на рамото му, взря се в лицето му и каза:

— Икономе? Ревъл, какво стана? — Сложи разтрепераната си ръка на ръката на Ревъл, която пак бе стиснала щръкналата от тялото му стрела. Беше червена.

— Той е мъртъв — промълвих и стиснах Настойчивост за рамото. — Трябва да направим каквото ни каза. Трябва да предупредим другите. Трябва да избягаме и да се скрием.

— От какво? — попита Настойчивост ядосано.

Бях също толкова ядосана.

— Ревъл каза да бягаме. Умря, за да ни каже да бягаме! Хайде!

Бях го хванала за ризата и го задърпах. Затичахме. Едва успявах да не изоставам. Стигнахме до класната стая и се втурнахме вътре.

— Бягайте. Скрийте се! — викнах и всички ме зяпнаха все едно съм луда.

— Става нещо лошо — продължих. — Икономът е мъртъв, прострелян. Трябва да бягаме!

Лея ме погледна намръщено.

— Тя само се опитва да ни вкара в беля.

— Не — извика Настойчивост. — Няма време! Преди да умре Ревъл каза да бягаме и да се скрием. — Изпъна ръката си, алена от кръвта на Ревъл. Елм изпищя, а Лютиче отскочи назад и падна.

Умът ми работеше бясно.

— Ще минем през южното крило до оранжерията. Оттам през кухненската градина и в кухните. Знам едно място, където да се скрием.

— Трябва да се махнем от къщата — каза Настойчивост.

— Не. Мястото е добро, никой няма да ни намери — уверих го.

— Искам мама! — изхлипа Елм.

Побягнахме.

Звуците откъм централната част на къщата бяха ужасяващи — приглушени викове, трясъци и мъжки ревове. Някои от по-малките деца скимтяха и хлипаха. Хванахме се за ръце и затичахме. Когато стигнахме до оранжерията, помислих, че може би можем да се скрием тук, но реших, че малките ще се разпищят, ако влязат въоръжени мъже. Не. Имаше само едно скривалище, където нямаше да ни чуят, и колкото и да не исках да го споделя с тях, нямах друг избор. Стиснах устни. Бях дъщеря на баща си и в негово отсъствие аз бях господарката на Върбов лес. Когато бях помогнала на просяка в града, мислех, че съм храбра. Но онова беше за показ, за да види татко ми. Сега трябваше наистина да съм храбра.

— Навън и към кухните — казах.

— Ама вали сняг! — проплака Елм.

— Трябва да стигнем до конюшните и да се скрием там! — настоя Настойчивост.

— Не. Следите в снега ще издадат къде сме отишли. Кухненските градини са вече отъпкани. Преминаването ни няма да личи толкова много. Хайде. Моля ви! — Последното го казах отчаяно, като видях упоритото му изражение.

— Ще ти помогна да ги заведеш дотам, но после ще ида до конюшните и ще предупредя баща ми и другите.

Не можех да споря с него, тъй че само кимнах и казах на другите:

— Хайде!

— И тихо! — заповяда им Настойчивост.

Кухненските градини бяха занемарени от месец и сняг бе затрупал лехите ревен, магданоз и копър. Градината никога не ми беше изглеждала толкова голяма. Елм и Лея се бяха хванали за ръце и хленчеха. Щом се доближихме до кухненската врата, Настойчивост ни махна да спрем. Стъпи на затрупания със сняг праг, долепи ухо до вратата, вслуша се и след това рязко я отвори.

Зяпнах ужасена. Нещо ужасно се беше случило тук. Самуни прясно изпечен хляб бяха пръснати на пода, плешка месо гореше на огъня… и нямаше никой. Никой. Кухните никога не бяха празни, не и през деня. Елм ахна от ужас, че майка ѝ я няма, а Лея ме изненада с присъствието на духа си, като плесна ръка на устата на приятелката си, за да не изпищи.

— След мен! — прошепнах им.

Щом ги поведох към килера, Настойчивост каза тихо:

— Това е глупаво! Няма да има място за всички ни. Трябва да се скрием в оранжерията.

— Не — казах му, клекнах и пропълзях зад струпаните сандъци. За мое огромно облекчение капакът беше открехнат, както го бях оставила за котката. Пъхнах пръсти в цепнатината и го отворих. Изпълзях обратно. — Зад стените има тайни проходи. Влизайте. Бързо.

Лютиче се смъкна на четири крака и пропълзя. Чух приглушения му шепот:

— Тук е черно като катран!

— Влизай! Ще донеса свещ. Трябва да влезем вътре и да се скрием.

— Какви са тези проходи? — попита изведнъж Елм.

— Стари. Шпионски — казах ѝ и „О, така ли!“, отвърна тя разбиращо. Дори опасността не можеше да обуздае хапливия ѝ език.

Някъде в отдалечените стаи изпищя жена. Всички замръзнахме и се спогледахме.

— Това беше мама — прошепна Елм. Стори ми се, че все едно го казва Шън. Изчакахме малко, но не чухме повече писъци.

— Ще взема свещи — казах. Всички един по един пропълзяха зад сандъците.

Събрах целия си кураж, за да се върна до кухните. Знаех къде държат свещите. Запалих една от камината и се обърнах. Едва не изпищях, като видях Настойчивост и Смърч зад мен. Бръшлян се беше вкопчила в ръкава на брат си. Погледнах Настойчивост. Лицето му беше пребледняло и решително.

— Трябва да ида да намеря татко. Трябва да го предупредя. И да му помогна. Съжалявам. — Наведе се и ме прегърна неловко. — Вървете и се скрийте, лейди Пчеличка. Ще се върна тук и ще ви извикам, когато е безопасно да излезете.

— Още не! — помолих го. Тръгнеше ли си, щях да мога да разчитам само на себе си. Не можех да се справя сама. Трябваше да ми помогне.

Той не ме слушаше. Гледаше мокрите ни стъпки по кухненския под.

— О, Еда! Оставили сме дири навсякъде. Ще ви намерят!

— Не. Няма! — Тикнах свещите в ръцете на Смърч и той ги взе мълчаливо. Наведох се и награбих няколко самуна хляб. Бутнах ги в ръцете на Бръшлян. — Вземи ги. Иди зад сандъците и влез при другите. Не затваряй вратата. Ще дойда след минутка. Кажи на всички да изпълзят по прохода и да пазят тишина. Тихи като мишки. И не палете повече от една свещ!

Дори в кухнята чувах мърморенето и хленченето на другите зад стената. После чух мъжки гласове, далечни, викаха на някакъв непознат език.

— Кои са тези хора? — попита уплашено Смърч. — Защо са тук? Какво правят? Коя беше онази, дето изпищя?

— Това не е важно. Животът е важен. Тръгвайте! — Забутах ги към вратата. След като се скриха в килера, награбих от масата купчина салфетки, смъкнах се на пода и започнах да бърша мокрите следи. Настойчивост разбра намерението ми и направи същото. За миг дирите се превърнаха в лъкатушеща мокра ивица.

— Остави вратата отворена. Може да помислят, че сме влезли и отново сме излезли — предложи Настойчивост.

Отворих я, както ме посъветва, после казах:

— По-добре тръгвай. — Постарах се гласът ми да не трепери.

— Първо ти се скрий. Ще избутам сандъците до стената да скрият входа.

— Благодаря ти — прошепнах. Изтичах до килера, клекнах и пропълзях зад сандъците.

Входът беше затворен. Потупах по вратата, после почуках. Долепих ухо до нея. Нито звук. Бяха ме послушали и бяха тръгнали по прохода. А вратата по някакъв начин се беше захлопнала.

Не можех да вляза. Настойчивост надникна иззад ъгъла и прошепна високо:

— Побързай! Влизай вътре!

— Не мога. Затворили са вратата. Не мога да отворя от тази страна.

Гледахме се продължително. После той каза тихо:

— Ще преместим сандъците да скрият входа. После идваш с мен до конюшните.

Кимнах, мъчех се да сдържа сълзите и хлиповете си. Повече от всичко жадувах да съм скрита и на безопасно в стените. Това си беше моето място, моето специално скривалище, а сега, когато най-много ми трябваше, ми беше отнето. Болката от тази нечестност беше някак си едва ли не по-голяма от страха. Настойчивост избута изрядно сандъците до стената. Стоях и ги гледах вторачено. Страхът в мен се надигаше. Докато бях имала план, убежище, където да избягам, бях съсредоточена и спокойна. Сега единственото, за което можех да мисля, беше, че Ревъл е мъртъв и че в къщата се води някаква битка. Във Върбов лес. В кроткия, спокоен Върбов лес. Беше ли проливана кръв тук преди? И къде беше татко ми, когато най-много ми трябваше?

После, все едно че бях малката му сестра, Настойчивост ме хвана за ръка и каза:

— Ела. Тате ще знае какво да направим.

Премълчах, че бягането през откритото до конюшните ще е дълго и опасно. Последвах го — оставихме вратата към кухните отворена — и излязохме в снега. Затичахме през откритата градина по собствените ни дири до оранжерията, но не влязохме в нея. Вместо това последвах Настойчивост тихо, щом той се присви до стената. Промъкнахме се под храстите, като се стараехме да не съборим снега, затрупал клоните им.

Някакъв мъж извика: „Сядай! Сядай долу, не мърдай!“ Настойчивост явно също го чу, но ме поведе точно натам. Беше като че ли най-лошото нещо, което можехме да направим, но въпреки това продължих след него.

Стигнахме до ъгъла и спряхме. Храстите зеленика растяха тук нагъсто, бодливите им зелени листа и светлочервените плодове бяха в рязък контраст със снега. Свихме се като зайци и зяпнахме гледката пред нас.

Хората на Върбов лес бяха събрани като стадо овце на алеята пред главния вход. Хора, които бях познавала през целия си живот. Готвачката Нътмег беше прегърнала Тавия и гледаше непокорно нападателите. Познах менестрелите по пъстрите им облекла. Бяха се присвили един до друг и се озъртаха уплашено. Грижливка се беше присвила от страх и се полюшваше напред-назад окаяно. Слугинята на Шън беше до нея, стиснала с ръка разкъсаната предница на роклята си. Беше боса. Трима едри мъже на коне гледаха отгоре хората, които бяха събрали като стадо. Стори ми се, че съм виждала един от тях, но не бях сигурна къде. И тримата държаха окървавени мечове. Единият все още викаше на всички: „Сядай, сядай долу!“ Само малцина му се подчиняваха. Отстрани в снега лежаха по очи два трупа, неподвижни, червеното разтапяше снега около тях.

Единият беше Фицбдителен. Познах го по хубавото палто, познах фино ушитите му панталони. Бях ги видяла само преди малко и знаех, че е той, но умът ми не искаше да го приеме.

— Не виждам татко — прошепна Настойчивост.

Кимнах. Чак сега забелязах няколко души от конюшните, но баща му не беше сред тях. Мъртъв ли беше, или се беше скрил?

От къщата излезе някаква жена и тръгна към пленниците. Изглеждаше съвсем обикновено, просто една пълничка жена на средна възраст, облечена топло. Носеше кожени ботуши и дебела вълнена пелерина, и кожена шапка. Закръгленото ѝ лице и полюшващите се кафяви къдрици ѝ придаваха почти весел вид. Отиде при мъжа, който продължаваше да вика на хората да седнат, и го погледна отдолу. Гласът ѝ прокънтя ясен, когато го попита нещо, но беше на непознат за мен език. Отрицанието му беше ясно на който и да е език.

Тя извиси глас и заговори на пленниците. Говорът ѝ беше странен, но разбирах какво казва.

— Едно момче е донесено тук, наскоро. Може би през последните пет години, но по-вероятно — през последните няколко месеца. Кожата му е бяла като сняг, косата му също толкова бяла. Дайте ни го и си отиваме. Може да е дете или юноша, може да е мъж на средна възраст. Ще го познаем, когато го видим. Не е тук, но сигурно знаете за кого говорим. — Замълча, за да изчака отговор, след това добави успокоително: — Той не е един от вас; винаги е бил наш и искаме само да го върнем у дома. Нищо лошо няма да го сполети и ако ни кажете къде е, никой повече няма да пострада.

Думите ѝ бяха премерени и спокойни, почти вежливи. Видях как прислужниците се заспоглеждаха. Тавия се дръпна от ръката на готвачката и повиши глас:

— Няма такъв тука. Единственият новодошъл беше мъжът, когото убихте, писарят. Всички останали работят тук от години и са родени тук, в селото. Вече видяхте менестрелите — те са единствените чужди тука! — Думите ѝ заглъхнаха в хлип. Менестрелите уплашено се присвиха един до друг.

— Лъжеш! — обвини я онзи, който беше викал. Тя се присви от страх и вдигна ръце да си запуши ушите, сякаш думите му бяха заплаха сами по себе си.

Неочакваният син. Разбрах го с внезапна сигурност. Това бяха преследвачите на бледата пратеничка, която ни беше предупредила. Бяха я проследили и по някаква причина мислеха, че ще намерят момчето тук. Може би смятаха, че баща ми вече го е намерил и му е дал убежище.

— Тя не лъже! — ревна му готвачката и още неколцина намериха достатъчно кураж, за да завикат:

— Истина е!

— Тук няма никой, който да не е роден тука!

— Можеш ли да стоиш тук сама и да се криеш? — прошепна Настойчивост в ухото ми. — Трябва да ида до конюшните и да намеря татко. Ако не е там… Взимам кон и препускам до Върбово за помощ.

— Вземи ме с теб! — помолих го.

— Не. Трябва да претичам през поляната, за да стигна до конюшните. Ако те видят… — Поклати глава. — Трябва да останеш тук, Пчеличке. Крий се. — Прехапа долната си устна и добави: — Ако татко ми… ако не го намеря, ще се върна да те взема. Ще отидем за помощ заедно.

Знаех, че е глупав план, за него. Ако стигнеше до конюшните, трябваше просто да препусне като вятъра за Върбово. Но бях ужасно изплашена. Кимнах. Той ме бутна да се свия долу.

— Стой тук — изсъска ми все едно бях тъпа.

Отиде до края на храстите и зачака. Закръглената жена като че ли спореше с мъжа на коня. Посочи ядосано труповете и замаха яростно с ръце. Явно не ѝ харесваше как мъжът води търсенето. А той махна с меча си и извика.

И тогава от къщата излезе човекът-мъгла. Познах го от пътуването ми до града. Там той беше като блестяща светлина в уличката, която хората отбягваха. Сега беше искряща мъгла и в средата ѝ — пълен мъж, бледен като призрак. Въртеше бавно глава насам-натам, докато вървеше, и или очите ми ме лъжеха, или неговите очи бяха с цвета на мъгла. Странен мраз премина през мен и се свих, колкото може по-мъничка, издърпах и скрих съзнанието си вътре в себе си. Вдигнах стените си — така щеше да го нарече баща ми. Чувствах се сляпа, но това бе цената на невидимостта, която бях готова да платя.

— Пчеличке? — прошепна Настойчивост, но аз тръснах глава, бях стиснала очи. Не знам какво усети той, но изведнъж стисна китката ми с ледената си ръка. — Ела с мен. Хайде. Тръгваме веднага. Заедно.

Но не ме поведе към конюшните. По-скоро се запромъквахме назад, откъдето бяхме дошли, зад и под храстите, които растяха около това крило. Не поглеждах нагоре, просто вървях накъдето ме теглеше.

— Тук — каза най-сетне задъхано Нас. — Стой тук. Аз ще ида до конюшните. Ако не мога да намеря тате, ще доведа конете тук. Ще яздя бързо и ще трябва да притичаш и да скочиш на гърба на Прис. Можеш ли да го направиш?

Не знаех.

— Мога — излъгах.

— Стой тук — повтори той и тръгна.

Зачаках. Нищо не се движеше.

Ревъл беше мъртъв. Баща ми беше заминал. Ридъл го нямаше. Фицбдителен беше мъртъв. Всеки момент и Настойчивост можеше да е мъртъв.

И при тази мисъл вече не можех да стоя на място. Бях ужасена, че ще ме убият, но още по-ужасена от това, че единственият ми съюзник може да е мъртъв и аз дори няма да знам. Колко дълго щях да седя тук под храста, докато животът му изтичаше там някъде? Задишах бързо, мъчех се да поема достатъчно въздух, за да не ме погълне тъмнината. Бях премръзнала, жадна и сама.

Извадих зацапаното наметало от пазвата си. Не го бях забравила. Но знаех ограниченията му. Трябваше му време, за да поеме цветовете и сенките. Не можех просто да го метна на раменете си, да затичам и да се надявам, че няма да ме видят. Само че снегът беше бял. Нямаше да е съвършено прикритие, помислих си, щом го проснах на заснежената земя до храстите. Щях да съм по-скоро като бял заек или бяла лисица; всеки с набито око щеше да види движението ми, щеше да види стъпалата ми и следите, които щях да оставям. Но наметалото все пак щеше да ми даде по-добър шанс да стигна до конюшнята.

Сърдитите гласове от другата страна на къщата се усилиха, мъжът заплашваше, жената беше недоволна, но не умоляваше. Настойчива, помислих си. Щеше да наложи своето. Чух крясък, мъжки крясък този път, и се зачудих кого са ранили или убили. Последва го вопъл на жена. Плачеше и плачеше. И през цялото това време наметалото лежеше на снега и се променяше от цвета на тъмното вътре в жакета ми към цвета на засенчения и разровен сняг. Никога не се бях спирала да помисля, че всъщност снегът не е съвсем бял. Сега видях, че е сивкав и мръсно светлосин, и осеян с птичи курешки и с късчета паднали листа.

Пропълзях под наметалото, за да не рискувам да го издърпам изпод храстите и да поеме цветовете на листата и клоните. Беше като за възрастен човек, тъй че имаше предостатъчно тъкан, която да увия около себе си и да покрия лицето си. Стиснах го на кръста и брадичката си, като оставих съвсем малко отворено за очите. Огледах се и не видях никого от тази страна на имението. Затичах от скривалището си към храстите зеленика, където се бяхме прикрили по-рано, като внимавах да не се доближа много до тях. Спрях и огледах терена между мен и конюшнята. Трябваше ли бавно да пропълзя през него? Да изтичам бързо? По-рано снегът беше като гладка завивка върху ниската трева. Сега ясно видях следите, които означаваха, че Настойчивост е успял да го прекоси. Изведнъж осъзнах, че ги е изчаквал да се разсеят, може би от мъжкия крясък. Не исках да поглеждам към пленниците. Тяхното положение ме плашеше и ме затрудняваше да мисля. Но трябваше да преценя възможностите си. Жената продължаваше да ридае. Достатъчно разсейване ли беше това? Стоях съвсем неподвижно; изместих само очите си, за да погледна към струпаните пленници.

Ридаещата беше Шън. Беше гологлава и роклята ѝ беше разпрана от рамото. Стоеше пред ядосания мъж на коня и ридаеше като оплаквачка на погребение. Без думи, без хлипове, само пронизителен вой. Човекът-мъгла беше недалече от нея, а пълничката жена като че ли се опитваше да ѝ задава въпроси. Не можех да ѝ помогна по никакъв начин. Колкото и да изпитвах неприязън към Шън, все пак щях да ѝ помогна, ако можех, защото беше от моите, също като черния котарак или децата на гледачката на гъски. Всички те бяха от Върбов лес и в отсъствието на баща ми и Копривка бяха мои хора. Моите хора, струпани накуп, присвити и ужасени.

Допреди миг бях дете, бягащо от опасността. Нещо се промени в мен. Щях да стигна до конюшните и с Настойчивост щяхме да препуснем за помощ. Трябваше да стигна там бързо, преди той ненужно да се е изложил на опасност, като препусне с коня обратно към имението, където мислеше, че се крия. Страхът ми се стопи и се превърна във вълча свирепост. Присвих се и следващия път, когато жената зададе въпрос на Шън, затичах, ниско наведена и с надеждата, че по дирята, оставена от Настойчивост, преминаването ми ще проличи по-малко.

Стигнах до ъгъла на конюшнята, свърнах бързо покрай него и клекнах. Едва дишах. Сега какво, какво? Отивам до задната врата, реших, където конярчетата изнасяха таргите с мръсна слама. Точно оттам Настойчивост щеше да излезе с конете. Беше вратата най-далече от къщата.

Стигнах до гълъбарника, където държахме пощенските птици. До скоро. Пера и телца, главичките откъснати и разхвърляни в заграденото дворче, откъдето излитаха. Нямах време да зяпвам във всички тези малки смърти. Хрумна ми, че които и да са тези хора, са напълно безскрупулни и това нападение е обмислено. Не бяха излетели никакви птици, за да съобщят, че сме нападнати. Нападателите бяха избили първо тях.

Стигнах до портите на конюшнята и надникнах вътре. Призля ми. Бяха ли влезли нападателите и тук, както бяха направили с птиците? Може би не — в яслите неспокойно пръхтяха коне, усетили миризмата на кръв. Бях благодарна, че не бяха избили и конете. Сигурно не бяха искали да рискуват с вдигане на шум. О, влизали бяха — някой лежеше проснат в прохода между яслите. Беше облечен в цветовете на Върбов лес. Лежеше по очи и не мърдаше. Един от моите хора. Опитах се да не изхлипам. Нямаше време за скръб. Ако исках някой да оцелее, двамата с Настойчивост трябваше да препуснем за помощ. Бяхме последната надежда за хората ми. Не бях сигурна колко хора има в малкото селце Върбово, но там щеше да има пощенски птици и някой щеше да препусне в галоп до Кралския патрул.

Тъкмо събирах кураж да мина покрай трупа, когато чух шум, вдигнах очи и видях, че Настойчивост идва към мен. Яхнал беше без седло як дорест кон, но беше намерил време да оседлае Прис. По бузите му се стичаха сълзи, но челюстите му бяха стиснати като на мъж и изпъкваха на момчешкото му лице. Ахна, като ме видя, и аз бързо пуснах качулката на наметалото си да се смъкне от лицето ми.

— Аз съм! — прошепнах.

В очите му блесна гняв.

— Казах ти да стоиш там!

Смъкна се от коня си, стисна ноздрите му, за да не изпръхти, и го преведе покрай трупа. Подаде ми юздите, за да го задържа, а той се върна и преведе и Прис. После ме сграбчи през кръста и без церемонии ме метна на седлото. Наместих се, сбрах наметалото си в шепи и го пъхнах отново в пазвата си. Не исках плющенето му да уплаши Прис. Вече започвах да се плаша не на шега от трудната езда.

Нас не ми се довери с юздите на Прис, а ги задържа, докато яхваше коня си. Погледна ме през рамо и заговори тихо:

— Препускаме в галоп. Това е единственият ни шанс. Препускаме и не спираме. Каквото и да стане. Разбираш ли ме?

— Да.

— Ако някой се изпречи пред нас, ще го съборя. А ти продължаваш с Прис. Разбираш ли?

— Да.

— И този път ми се подчиняваш! — добави той свирепо.

Нямах време да реагирам на това, защото препуснахме. Излязохме през задните порти на конюшнята и се отправихме в галоп към дългата лъкатушеща алея за впрягове. Натрупаният и навят сняг под дърветата ни забави, но може би приглуши донякъде звука от преминаването ни. Не беше достатъчно. Когато излязохме от прикритието на конюшнята и се озовахме на открито, чух изненадан вик. Странно как един безсловесен вик все пак може да е на чужда реч. Настойчивост също викна нещо и конете изведнъж препуснаха още по-бързо.

Вкопчих се здраво с всичко, което имах, глезени, колене и бедра, ръцете ми стиснаха предницата на седлото все едно никога досега не бях яздила кон. Чух се, че викам пронизително, но не можех да спра. Чувах зад нас викове и чух и нещо все едно разсърдена пчела избръмча покрай мен. След това чух още две и разбрах, че някой стреля с лък по нас. Присвих се на гърба на Прис и продължихме напред. Алеята зави и за миг изпитах облекчение, че нападателите в къщата вече не могат да ни видят. Продължихме в галоп напред.

И тогава Настойчивост падна. Свлече се от коня си, тупна на пътя и след това се претъркаля в дълбокия сняг, а конят продължи напред. Все още стискаше в ръката си повода на Прис и тя се обърна рязко и едва не го стъпка, после се завъртя и се люшнах на една страна. Скочих на земята и затичах към Нас. Никаква стрела не стърчеше от него и за миг си помислих, че просто е паднал и двамата можем да се качим на Прис и да избягаме. После видях кръвта. Стрелата беше минала право през него, пронизала беше дясното му рамо. Бликаше кръв и лицето му беше пребледняло. Той се превъртя на гръб, когато стигнах до него, и тикна повода на Прис в ръката ми.

— Бягай! — заповяда ми. — Бягай! Докарай помощ! — След това потрепери целият и затвори очи.

Замръзнах. Чувах тропота на копитата на бягащия му кон, и тропота на други копита също. Идваха. Нападателите идваха. Щяха да ни хванат. Знаех, че не мога да го вдигна, още по-малко да го кача на Прис. Да го скрия! Все още дишаше. Да го скрия и да се върна за него. Беше най-доброто, което можех да направя.

Измъкнах пеперуденото наметало и го изпънах над Нас, затъкнах го около него. Цветовете му се приспособяваха, но не достатъчно бързо. Изритах сняг върху него и след това, когато тропотът на копитата стана по-силен, отведох Прис от другата страна на алеята. Покатерих се на гърба ѝ, пъхнах крака в стремената и я изритах силно.

— Дий, дий, дий! — изпищях в ушите ѝ.

И тя скочи напред ужасена и препусна. Наведох се, вкопчих се в нея без изобщо да използвам юздите, само се надявах, че знае пътя.

— Моля те, моля те, моля те — замолих Прис, света, всичко, което все още можеше да съществува. И препуснахме в галоп, препуснахме толкова бързо, че бях уверена, че никога няма да ни догонят. Студеният вятър ме хапеше и сълзите се стичаха от очите ми. Гривата на Прис плющеше в лицето ми. Щях да избягам; щях да доведа помощ; все някак всичко щеше да се оправи.

После, от двете страни на пътя, се появиха два грамадни коня. Изпречиха се на Прис и единият ездач се наведе, хвана юздите ѝ, дръпна и ни завъртя в кръг. Започнах да се свличам от Прис, а другият ездач ме сграбчи за яката, вдигна ме от седлото и после ме пусна. Паднах на земята и се претърколих, за малко да попадна под копитата на коня му, и някой извика гневно, и около мен блеснаха бели светлини.

Имаше един миг, в който не разбирах нищо, а след това висях, устата ми беше пълна със сняг, главата ми се люшкаше все едно някой ме разтърсва. Светът се тресеше около мен, а после застина. Примигнах и примигнах пак, и най-сетне можах да го видя — едър ядосан брадат мъж. Беше стар, косата му между сива и черна, очите му сини като на бял гъсок. Ревеше ми нещо, гневни викове на непознат за мен език. Изведнъж замълча, после попита намръщено и завалено:

— Къде другият? Къде отива той?

Намерих думи и ум да излъжа.

— Той ме остави! — изплаках и нямаше нужда да се преструвам на уплашена. Вдигнах разтрепераната си ръка и посочих натам, където бе избягал конят на Настойчивост. — Избяга и ме остави!

След това чух жената. Викаше възмутено и тичаше към нас. Зад нея идваше човекът-мъгла — вървеше бързо, но не тичаше. Бяха доста далече. Без да ме пуска, сивокосият закрачи към тях; влачеше ме и водеше коня си. Другият яздеше след нас. Подминахме мястото, където бях скрила Настойчивост. Познах го само по дирите ми в снега. Не погледнах натам. Вдигнах всичките си стени и дори не помислих за него, та да не би някой да разбере измамата ми. Бях единственият му шанс и единствената помощ, която можех да му дам, беше като го пренебрегна. Заритах безпомощно и се опитах да извикам, с надеждата, че ще привлека вниманието на мъжа към мен.

Жената извика нещо през рамо на човека-мъгла, а той ме посочи и забърбори ликуващо. Мъжът, който ме влачеше, също извика нещо и жената му отвърна с укор. Той изведнъж спря, дръпна ме рязко и ме разтърси. Тя извика от ужас, а той ме пусна и се засмя. Когато се опитах да се отскубна, стъпи отгоре ми и ме затисна в снега. Каза ѝ нещо, нещо подигравателно и заканително. Виковете ѝ станаха умолителни.

Помъчих се да си поема дъх. Нищо повече не можех да направя, понеже кракът му ме притискаше. Тя стигна до нас и молбите ѝ изведнъж се превърнаха в заплахи. Той се изсмя отново и вдигна крака си. Тя коленичи в снега до мен и възкликна:

— О, скъпото ми, миличкото ми! Ето те, най-сетне! Милото ми, горкичкото ми! Колко уплашено трябва да си било. Но всичко вече свърши. Ето ни. Вече си в безопасност. Дойдохме да те заведем у дома.

Помогна ми да се изправя. Гледаше ме толкова мило, закръгленото ѝ лице бе изпълнено с тревога и с обич. Миришеше на люляци. Помъчих се да вдишам, да кажа нещо, но вместо това избухнах в сълзи.

— О, горкото ми момче! — възкликна тя. — Хайде, успокой се. Всичко ще е добре. Вече си в безопасност, с нас. Най-после.

Човекът-мъгла се беше приближил. Посочи ме и радост огря лицето му.

— Да. Той е! — Гласът му беше висок и момчешки. — Неочакваният син. Моят брат.

Щастието му от това, че ме е намерил, ме заля, обля ме и ме изпълни. На лицето ми разцъфтя усмивка. Бяха дошли за мен — онези, към които принадлежах. Бяха тук и щях да съм в безопасност, никога повече сама, никога повече изплашена. Широката му глупава усмивка и разперените му ръце ме чакаха.

Разперих с ликуване ръце да го прегърна, безкрайно щастлива, че най-сетне са ме намерили.

Епилог

Едно дете е ухапано от плъх. Родителят се втурва да го утеши. Но ухапаното загноява и ръката трябва да се отреже, за да се спаси животът на детето. В този ден животът на детето се променя завинаги.

Или едно дете е ухапано от плъх. Родителят се втурва да го утеши. Раната се изцерява добре, без белег, и всичко е наред.

Но не е. Детето ще носи спомена за ухапаното и плъха до края на живота си. Дори като пораснал мъж стърженето в нощта ще го кара да се буди целият в пот. Не може да работи в плевници и обори или около силози за зърно. Когато кучето му донесе убит плъх, се сепва от ужас.

Такава е властта на спомена. Силна е като най-опасната зараза и се задържа не само през периода на боледуване, а през всичките дни от живота на човек. Както боя се просмуква в тъкани, притеглена в тях, за да промени цветовете им завинаги, така и един спомен, жилещ или сладък, променя тъканта на характера.

Години преди да узная, че спомените на един човек може да бъдат впечатани в камък и събудени като дракон, треперех пред тяхната мощ и се криех от тях. О, спомените, които отричах и криех от себе си, убеден, че съм се отървал от отрова, която ще ме отслаби. Години наред бях вървял като в мъгла, улисан в живота си, без да си давам сметка какво съм откъснал от себе си. В деня, в който Шутът ми възстанови тези спомени, те бяха като кръв, запулсирала в изтръпнал крайник, съживяваща го, да, но носеща със себе си жилеща болка и обезсилващи спазми.

Спомените за радост се врязват толкова дълбоко в сърцето на човек, колкото и тези за болка и ужас. И се просмукват и надделяват в усета му за света. Така и спомените за моя първи ден с Моли и нашата първа нощ заедно, и за деня, в който се врекохме един на друг, са обагрили живота ми и в най-тъмните ми дни са ми давали светлина, която да помня. Във времена на болест или скръб, или душевна пустота, можех да си спомням как тичах с вълка през заснежения сумрак без никаква мисъл освен за дивеча, който преследвахме. Имам скъпи спомени за светлина от огън и за бренди, и за приятел, който ме познаваше може би по-добре, отколкото би могъл който и да е друг. Това са спомените, от които човек гради крепостта, която брани сърцето му. Те са пробните камъни, които му казват, че е достоен за уважение и че животът му има смисъл отвъд простото съществуване. Все още ги имам всичките тези спомени, онези, които болят, и онези, които носят утеха, и онези, които носят радост. Все още мога да ги докосвам, макар и вече да са избледнели като гоблен, оставен на ярка светлина и неизбърсван от прах.

Но един ден изпъква над всички други, татуиран сякаш с остри игли на наслада и болка в самата сърцевина на съществото ми. Един ден, който помня с цветове толкова ярки и миризми толкова силни, че трябва само да затворя очи, за да съм там отново. Светъл зимен ден, ден на синьо небе и искрящ бял сняг, и набръчкано сиво море отвъд покривите и улиците на град Бъкип. Този ден винаги ще бъде денят преди нощта на Зимния празник. Винаги ще чувам весели поздрави и блазнещите викове на улични търговци, и глъчта на множеството, понесени от вятъра.

Отривистият вятър носи миризмите на горещи ястия, сладки и вкусни, смесени с мириса на йод и гнило от отлива. Вървя сам по улиците, купувам малки подаръци за дъщеря ми, която оставих във Върбов лес, и нужните неща за моя ранен приятел, билки, с които да направя мехлемите, на които ме беше научил Бърич, и чисти кърпи, и топло наметало, и обувки за почернелите му, проядени от измръзване крака.

Чайките кръжат и пищят, търговците ме подканват да купя, вятърът пее на вълните, а долу в залива корабите скърцат и се поклащат неспокойно на въжетата си. Превъзходен ден, ден — лазурен камък в сребърен обков.

Това е денят, в който животът ми се промени завинаги. Това е денят, в който детето ми беше откраднато и пламъци и дим, и цвиленето на коне се издигаха в небесата над Върбов лес, нечути, невидени от мен. Нито Осезанието, нито Умението ми казаха за снега, почервенял от кръв, за пребитите жени и убитите мъже. Нищо не ме предупреди в онзи чудесен светъл ден, че най-тъмното време от живота ми е започнало.

Информация за текста

$orig_author=Robin Hobb

$orig_lang=en

$orig_series=Fitz and the Fool

$series=Фиц и Шута

$sernr=1

$orig_title=Fool’s Assassin

$year=2014

$translator=Валерий Русинов

$trans_year=2015

$pub_series=Фиц и Шута

$pub_sernr=1

$pub_year=2016

$type=роман

$category=фентъзи

$isbn=978-954-655-668-4

Сканиране: filthy, 2016 г.

Разпознаване и корекция: Dave, 2016 г.

Издание:

Робин Хоб. Убиецът на Шута

Фиц и Шута, Първа книга

Американска, първо издание

Превод: Валерий Русинов

Редактор: Иван Тотоманов

Художествено оформление на корица: „Megachrom“

Компютърна обработка: ИК „Бард“ ООД — Екатерина Иванова

Печат: „Алианс Принт“ ЕООД

Формат: 70/100/16

Печатни коли: 34

ИК „Бард“ ООД, 2016 г.

ISBN: 978-954-655-668-4

1

Висок. — Б.пр.

2

Гатанка. — Б.пр.

3

Арендатор на поземлено владение; титла. — Б.пр.

4

Кичура на язовеца. — Б.пр.

5

Веселие. — Б.пр.

6

Паяжината. — Б.пр.

7

Мащерка. — Б.пр.

8

Отбягваната. — Б.пр.

9

От peek (англ.) — надничам. — Б.пр.

10

Най-високия. — Б.пр.

Content

Робин Хоб
Убиецът на Шута
( Книга  1 от "Фиц и Шута")

Пролог

1. Върбов лес

2. Пролята кръв

3. Изсичането на Звездопад

4. Съхраняване

5. Пристигане

6. Тайното дете

7. Представянето

8. Леговището на Паяка

9. Детство

10. Собственият ми глас

11. Последният шанс

12. Проучвания

13. Сенч

14. Сънища

15. Пълна къща

16. Почетни гости

17. Убийци

18. Невидимост

19. Пребитият

20. Следващата утрин

21. Търсене на сина

22. Настойчивост

23. Наставникът

24. Устройване

25. Неща за пазене

26. Уроци

27. Неведнъж

28. Купени неща

29. Мъгла и светлина

30. Сблъсък

31. Време за изцеряване

32. Нападението

Епилог

Информация за текста

1