Илса Бик

Чудовища - първа част

(книга 3 от " Пепел")

В себе си държа звяр, ангел и луд

Дилън Томас

АЛЕКС беше падала така само веднъж в живота си. Това се случи, когато беше на девет и направи онзи див скок от Черната скала на остров Преск в дълбокото сапфиреносиньо Горно езеро. Тя помнеше, че въздухът беше наситен с аромата на диви люляци и подранили орлови нокти. И въпреки че горещото слънце беше опърлило раменете и кожата по голите и ръце и крака, тя беше настръхнала от носещия се над езерото вятър, който дори през юни все оше беше студен, а и тя, честно казано, беше уплашена. Застанала на ръба на скалата, стиснала грубия базалт с тъничките си маймунски пръсти, тя беше погледнала надолу над новия си изум- руденозелен бански костюм, беше почувствала как стомахът и пропада и беше помислила: „Сериозно ли?“. Заливчето изглеждаше съвсем малко, а баща и, който беше скочил пръв с крясък и отскок, беше като една точица.

-      Хайде, можеш да го направиш, скъпа!

Тя бе видяла блестящата бяла усмивка на загорелия от слънцето мускулест прям и самоуверен мъж, който често я носеше на раменете си и пееше.

-      Д-д-д... - Искала бе да каже „добре“, но зъбите и бяха изтракали.

Височините я плашеха. Беше глупаво. Партито за рождения ден на Стефани миналия месец? Беше грешка. Не само че беше единствената, която бе замръзнала и после се беше подхлъзнала, но и за малко не беше подмокрила гащите. А сега баща и я предизвикваше да скочи чак отгоре? За забавление?

„Не мога да го направя, не мога... - Всеки мускул беше заключен във внезапно замръзналото и тяло освен главата, която се беше подула като балон. - Ще припадна. - Умът и изглеждаше изненадан. - Значи това било да...“

Имаше едно бръмчащо усещане, сякаш вятър от самолетен двигател беше избликнал през черепа и, отнасяйки я високо в небето. Внезапно тя вече изобщо не беше в тялото си, а се носеше висо-о-око горе, гледаше надолу към това тъничко момиченце в тъмнозелен бански костюм - изумрудено петно с червена като кръв коса. А далеч долу толкова мъничък, че приличаше на прашинка в едно много синьо и мокро око, беше баща и.

-      Алекс? - Гласът му се чуваше като жужене на комар. - Хайде, скъпа, скачай при мен!

-      Ако не иска... - Майка и, която вечно се тревожеше, беше застанала на далечния край на полумесеца от ситен чакъл с ръка на очите, а вятърът разбъркваше косите и. - Тя няма нужда да доказва...

„Обаче имам.“ Думите на майка и, съмнението, че Алекс има куража, бяха скъсали конеца на странното хвърчило, за което умът и се бе закачил. Шантавото разстояние се беше свило и Алекс се беше гмурнала обратно в главата си по-бързо от комета, изпълвайки мястото зад очите.

След това тя беше вече над откритата вода, без спомен да е отскачала от скалите, което може би беше добре, защото иначе щеше да загуби контрол и да си помисли: „Ще се подхлъзна, ще се подхлъзна, ще счупя крак или ще си размажа лицето“ и щеше да се уплаши повече. С дълга червена коса, развята като парашут, тя беше разпорила въздуха, свистейки на вятъра.

Плясването в езерото, все още ледено по това време на годината, беше шок. Тя бе пробила водата с хълбок - един здрав удар, който беше изкарал въздуха от стиснатите и устни. Блещукащи сребърни мехурчета бяха изскочили от устата и и се бяха понесли около нея. Водата беше нахлула в носа и, а болката в замръзналия и мозък я беше уплашила дори повече от загубата на тази последна глътчица въздух. Можеше да се чуе как като потопена във вода малка малина издава едно „блуп“ - не съвсем писък, но достатъчно близо. Езерото изобщо не беше синьо, а тъмно и някак странно месинговозелено. Тя не можеше да види нищо на повече от няколко стъпки и не знаеше дали все още потъва? „Ще се удавя!“ Беше усетила как паниката се втурва в черепа и, щипейки очните и ябълки, докато се въртеше с разпиляна като водорасли коса. „Ще се удавя!“ Подивяла от страх, тя беше потърсила баща си, но не беше видяла стъпало, крак или ръка, нищо. Не беше сигурна къде е повърхността. Тогава Алекс беше протегнала врат и беше видяла как водата пожълтява от разсеяните лъчи на слънцето. „Давай! Това е нагоре! Хайде, давай! Плувай!“ Беше се метнала нагоре като куршум и беше пробила водата, а дъхът и беше избликнал в слаб писък: „Ах!“.

-      Браво, момиче! - Баща и мигновено се беше появил до нея и се беше засмял. Косата му беше тъмна, а кожата гладка като на тюлен. - Това е моята Алекс! Не беше ли забавно?

-      Ъгхр... - беше изгрухтяла тя.

Все още бумтейки с доволен смях, баща и я беше хванал и я бе вдигнал над водата, докато тя пищеше не на себе си от ужас, а след това я беше върнал обратно. Той беше толкова силен.

После заедно се бяха отправили към пясъчния плаж. Баща и беше плувал бавно на една страна и беше останал близо до нея през целия път, докато тя се беше бъхтила към брега и към дома.

Тук споменът свършваше. Алекс не знаеше дали тя и баща и се бяха покатерили отново на скалата. Но доколкото познаваше баща си и като имаше предвид колко го беше обожавала и колко беше искала да го радва, да бъде неговото момиче и да приема всяко предизвикателство, вероятно бяха. Той сигурно я бе угостил с вафлена фунийка крем карамел, поръсен с парченца шоколадови десертчета с кокос и бадеми, защото понякога просто трябва да хапнеш малко ядки. Баща и вероятно беше откраднал от нейната фунийка, за да може и тя да топне в неговата. Тя можеше да се обзаложи, че баща и бе казал на майка и:

-      Успокой се, скъпа, ще я измием лесно! - докато Алекс е хрупала бадеми и сочен кокос и е облизвала сладките стопени от следобедната жега шоколадови поточета от китката, от дланта и от лакътя си. Баща и беше такъв човек.

Най-вероятно е била под водата за по-малко от десет секунди. Беше се измъкнала от нея само защото баща и я беше предизвикал да опита. След този скок тя беше повярвала, че може да направи всичко, защото каквото и да стане, ако тя скочеше, той щеше да я чака, за да плува до нея загребване след загребване към вечността.

Разбира се, тя беше на девет, а баща и беше безсмъртен.

Но нищо не продължава вечно.

Години по-късно, след като родителите и бяха умрели, докторите и бяха казали, че е имала извънтелесно преживяване. Обикновено. Не вуду. На някои епилептици например им се случвали подобни неща непрекъснато. С надеждата да ходят по звездите и да срещнат боговете мистици и шамани пиели отвари. Но всичко е въпрос на проста мозъчна химия, казаха докторите, ключовете на ума са вече подредени, иска се само да погъделичкаш мозъка на правилното място, да го сръчкаш. Лесна работа. Разбери как да го бутилираш и всички ще сме богати!

Всъщност последният и доктор смяташе, че случилото се на Черната скала, този тласък от черупката на ума и, може да е бил чудовището, което по онова време тъкмо е започвало да се събужда. Че сънят и, който бе отишъл по дяволите, и мирисът на въображаем дим изобщо не са били първите симптоми. Че малкото бебе чудовище се е излюпило - чук-чук-чук, - пробивайки шпионка в черупката, за да надзърне още тогава с едно жълто чудовищно око: „Здравейте“.

И оттогава тя падаше, падаше, падаше...

В настоящето.

ПЪРВА ЧАСТ

В МРАКА

1

Алекс падаше бързо в мрака сред градушка от натрошено дърво и душ от камъни, докато срутващата се мина проглушаваше ушите и, а водата бушуваше към входа на тунела и за бягство. Тя можеше да подуши края, който бързаше да я срещне. Водата беше толкова ледена, с мирис на сняг и стомана, смесени с някакво странно съскане на развалени яйца. Високо горе, много далеч, тя видя как звездите угаснаха. Изходът, където Том беше стоял само преди минути, сега гъмжеше от лепкави мазни сенки, докато земята се нагъваше и се сриваше в себе си.

Тя беше учила физика. Терминалната скорост беше... Е, не я наричаха терминална току-така. Падни достатъчно отвисоко и дори да си мравка, ще се разбиеш. Внезапното спиране след спускане от определена височина дори във вода би било като удряне на кола в тухлена стена. Със сигурност колата се смачква, а всичко останало - пътници, седалки и всичко подвижно - има собствена инерция. Хората биха се ударили един в друг или в седалките и предното стъкло, а освен това мозъкът, сърцето и дробовете им биха се размазали в костите. Така че, ако паднеше достатъчно отвисоко върху каквото и да било, ударът просто би я натрошил, би я унищожил.

Тя мислеше, че крещи, но не можеше да се чуе през обединения грохот на падащи скали и пенеща се вода. Нещо твърдо удари главата и отзад, не камък, а узито на Леопарда, все още овесено на рамото и, каишът прерязваше дясната и подмишница. Глокът на Леопарда бе първото, което се вкопа в кръста и. За първи път в живота си тя си пожела всички глокове да имат предпазител. Не мислеше, че оръжието може да стреля и да пробие дупка в гръбнака или в задника и, но и за това сигурно имаше първи път, както и за края на света и за възможността да падаш към смъртта си. От друга страна, един хубав бърз смъртоносен куршум...

И тогава внезапно се случи. В последната секунда тя затвори уста, задържа дъха си, помисли дали не може да се спаси заради... Е, заради нещо. Заради някого. Заради Том, може би. Не, не може би - определено заради него. Тя не искаше Том да си тръгне, но не можеше да го остави да умре на това място, не и заради нея. Беше последното добро, което можеше да стори. Толкова отчаяно искаше той да живее, че чак я болеше...

После нямаше вече секунди. Нямаше повече мисли или спомени. Нямаше желания или мечти, или съжаления. Нищо. Край на реда.

Тя се удари.

2

Не беше нежно.

Алекс удари водата като ковашки чук. Клин на агония се заби в десния и глезен, ударът взриви хълбоците и. Поле от болка профуча през гръбнака и и избухна в главата. Пред погледа и причерня от гръбначния шок. За секунда, може би две, тя беше студена и безпомощна като кукла, отрязана от конците си.

По ирония водата, която току-що се бе опитала да я убие, я събуди рязко за втори рунд. Умът и се завърна с писък, докато ледената вълна нахлуваше в носа и устата и и се опитваше да наводни дробовете и. В опит да я предпази от удавяне гърлото и се бе стегнало на възел. Не можеше да поеме и един дъх. Пробивайки си път единствено със силата на волята, тя пое с пищящо вдишване въздух, преди водата да обвие стоманени пръсти около глезените и прасците и и да я задърпа надолу, надолу, далеч под повърхността.

„Не!“ Юмрук червена пламтяща паника удари гърдите и. Напълно под водата и в мрака тя се мяташе без никаква представа къде е повърхността. Хваната във водовъртеж, създаден от борещи се течения, тя се въртеше и преобръщаше. Дясното и рамо се блъсна в камък. Зашеметяващият удар прати електрически вълни до китката и вдърви пръстите и. Опита се да плува - „Накъде е горе? Накъде е горе?“, - но движенията и бяха спастични, немощни. Гърбът и беше един дълъг писък болка. Не беше сигурна дали краката и изобщо работят.

„Свършва ми въздухът. Трябва да направя нещо.“ Гърлото и беше свито и стиснато, устата и се опитваше да поеме въздух, който не беше там. Плътен пояс стомана стягаше все по-здраво гърдите и, стискайки, стискайки. Отчаяно за кислород, сърцето и биеше все по-бързо и по-бързо, и по-бързо като един юмрук, който неистово думкаше по ребрата и и пищеше: „Пусни ме навън, пусни ме НАВЪН, ПУСНИ МЕ НАВЪН!“.

Внезапен наклон. Нещо се промени. Тя почувства разтърсване между лопатките и ужасно порязване, когато ремъкът на узито се впи във врата и. Повдигнати от течението, краката и застанаха почти отвесно. Още беше под водата, на границата на удавянето, но вече не се въртеше - поне за момента.

„Закачих се.“ Узито. Металното дуло трябва да се бе закачило в скалите. Ако беше вярно и оръжието беше блокирано и не мърдаше... „Ако мога да се обърна, ще има за какво да се държа, за да си извадя главата от водата.“ Напрягайки се срещу течението, тя сви лявата си ръка около ремъка на узито, който все още прорязваше врата и, и се пресегна назад с дясната. Загреба само вода. Опита се да се изтласка по-близо. „Хайде, хайде, хайде!“ Гърдите и бяха ярък мехур. Гърлото и правеше „ърг-ърг-ърг“, бореше се с нея да се предаде, да спре да се съпротивлява и да се пусне. „Моля те, боже, помогни ми!“

Пръстите и остъргаха скала и узито беше там, заклещено в клинообразна цепнатина над главата и, не на два или пет сантиметра, а поне на трийсет. Нямаше начин да измъкне главата си над водата, не и докато беше оплетена в ремъка и по гръб. Необходимо бе напълно да се обърне. За да го направи, тя трябваше да се освободи от смъртоносната хватка на този ремък и да се увери, че е достатьчно силна, за да се пребори с дърпането на течението. Че може да се задържи само с дясната си ръка за тези няколко секунди. Иначе щеше да се удави.

Опита се да пусне ремъка, наистина се опита. Но лявата и ръка, замръзнала в спазъм на паника, отказа да се подчини. Не можеше да го направи. Нямаше начин. Не беше достатъчно силна. Водата щеше да я погълне. Една последна секунда на сляп страх и после трябваше да диша. Устата и щеше да се отвори и с живота и щеше да е свършено.

Тогава дойде глас, призрак на спомен, толкова тих и далечен, едва доловим през ужаса.

-      Хайде, скъпа, пусни това оръжие, или ще умреш! Скачай, Алекс, скачай...

Но изведнъж вече беше твърде късно. Всичко беше свършило и дори баща и, колкото и силен и сигурен да беше, не можеше да я спаси.

Въздухът, който и беше останал, избълбука от устните и, рисувайки тънката пламтяща панделка на един последен писък. Умът и затрептя и тя се отдели от тялото си, съзнанието и се откъсна, пусна се, профуча нагоре и надалеч, докато тя не се видя - сякаш от голяма височина и от грешната страна на пиратски бинокъл - далечна и безпомощна в пенещата се вода, в която червената и коса се носеше като сноп кървави водорасли. Без никаква съзнателна мисъл, без каквото и да е планиране лявата и ръка се изплъзна от узито. Алчното течение веднага грабна глезените и. Ако не беше извивката на дясното и рамо, тя щеше да бъде откъсната от ремъка, за да се понесе и да се удави. Но тя я задържа и тогава някак започна да се усуква, да се превърта. Дясната и ръка беше здраво стегната. Лявата намери оръжието и узито удържа. И тогава тя се издигна нагоре с мощен ритник, а внезапното срязване в глезена и беше просто трепване в сравнение с по-голямата агония в гърдите и, защото нямаше въздух. Времето и свършваше, но оръжието още се държеше...

Тя проби повърхността като непохватен кит. Успя с едно хъхрещо, задушено „а-а-ах“ и това беше. Неспособна да се пребори с блъскащото течение, с откачен лакът, тя веднага започна да потъва и за миг главата и се оказа изцяло под повърхността.

,Дръж се, дръж се, дръж се!“ Свредел от страх задълба право в сърцето и. Доколкото можеше да прецени, узито беше здраво заклещено. Но с всяко потръпване на земята оръжието се опъваше като муле и беше толкова далеч под повърхността, че тя трябваше да се бори за всяко вдишване.

Още един ритник, още една режеща глътка въздух и тя отново се спусна отдолу. Пламъкът в гърдите и беше по-малък, което значеше, че дробовете и не горяха и умът и се прочистваше, възвръщайки способностите си. Но Алекс не можеше да прави това вечно. Въпреки че имаше чувството, че е минал цял век, вероятно не беше във водата повече от две минути. Подгизналите и дрехи и ботуши бяха толкова тежки, че все едно носеше вериги. Уморяваше се, мускулите и се тресяха като желе, ледената вода изгаряше кожата и, изсмуквайки топлината и остатъка от волята и. Още един ритник. Едно хълцащо вдишване. Имаше почти непрестанен поток от камъни - малки скали, които хапеха ръцете и, хапеха скалпа и и пускаха кръв, която водата отмиваше още щом се покажеше. Много по-големи парчета падаха отгоре, някои толкова близо, че тя чуваше цопването им.

„Може би трябва да си почина някак, да изчакам, докато нещата се успокоят.“ Което беше почти смешно по един чудат начин. Да се успокоят ли? Щеше да стане сладолед на клечка много преди това. Ако не се нуждаеше от кислород, може би щеше да се изсмее. Ритайки към повърхността, тя отвори уста за въздух...

И точно тогава осъзна, докато засмукваше не въздух, а вода, че тунелът все още се пълни и че нивото на водата се вдига, и то бързо.

3

„Не!“ Размахвайки ръце, тя падна назад с плясък. Лявата и ръка се изплъзна от оръжието и тя едва не бе отнесена. Риташе и се бореше, отново сграбчи узито и се надигна, за да вдиша. Едва успя. Нивото беше толкова високо, че трябваше да надигне глава, и въпреки това водата се плисна над брадичката и и облиза долната и устна.

„Трябва да се измъкна.“ Но как? Тя се спусна под повърхността. Далеч отдолу дойде странно придърпване, сякаш земята беше черупка, която някой гигант се опитваше да строши. Секунда по-късно се чу притъпено бух, докато друг голям скален блок цопна във водата точно до дясното и рамо. Боже, ами ако тунелът се срутеше или някоя стена се сринеше? Това също можеше да се случи и тогава щеше да е като в „Титаник“. Отново проклетата физика - вода, заместваща въздуха. Внезапният приток на вода от тунела към съседната суха кухина щеше да е твърде силен. Тя нямаше да може да се удържи и щеше да бъде пометена, да се понесе и да се удави в мрака.

Задържа дъха си колкото можеше, преди да се напрегне за още една скъпоценна глътка въздух. Опита се да реши какво може да направи, за да се спаси, но не измисли нищо. Единствените и инструменти бяха узито, около което беше сключила здраво ръце, глокът на кръста и и кинжалът на Леопарда, пристегнат за крака и. Въпреки че беше страхотен за пръст или дори за кълцане на захвати в леда, кинжалът беше непотребен тук. Глокът беше възможност, но само ако искаше да свърши с куршум. Можеше ли да рискува да освободи узито и да го закрепи по-високо? Гмурвайки се отново, тя принуди очите си да се отворят. Студът беше като поялник за роговиците и. Не можеше да види нищо, нито дори ръцете си. Възможността да работи на сляпо, само по усета на вдървените си замръзнали пръсти, не предвещаваше никакви изгледи за успех.

Без инструменти тогава. Само вдървени ръце и непохватни крака. Показа се отгоре за поредната оскъдна глътка въздух. Високо горе тунелът изглеждаше напълно затворен и беше съвсем почернял. „Луната сигурно е залязла.“ Но пространството се усещаше плътно и... заето. Нещо се беше натъпкало там горе - вероятно скали, които бяха запечатали отвора на тунела и я бяха затворили като дух в бутилка. Това беше всичко, нали? Нагоре беше задънен край. Вероятно точно като шахта. Тя наистина беше зле с катеренето.

Но животът е безценен, а тялото е упорито, каквато е и самата тя.

„Татко беше прав. Трябва да опитам!“ Показвайки се отново, тя надигна носа си едва-едва над водата и всмука още един панически дъх. Може би още два и това беше. Умът и продължаваше да прави онова плаващо плъзгане, едно мисловно умение, което и показа кратка гледка от птичи поглед към нея самата, чааак там долу. „Скачай, Алекс, скачай! Катери се и го направи, преди да загубиш куража си!“

Със стиснати очи тя се остави да падне обратно. Водата се затвори над главата и. После, стискайки зъби, тя замахна силно с крака в същия момент, в който отскубна ръце. Разменяйки ги възможно най-бързо – първо дясната, после лявата, - тя смени захвата. Със закрепени рамене тя завъртя левия си ботуш толкова бързо, силно и високо, че ставата й изпищя. Натисна скалата, усети удара в коляното и после метала под стъпалото и си каза: „Бутай!“. Алекс увисна, тласкайки се нагоре, и закрепи левия си крак, докато се изпъваше. Главата и разби повърхността, последвана от гърдите, а след това и от торса и. Пъхтейки, тя прегърна камъка, заклати се за част от секундата, след което сви дясното коляно и повтори процеса. Усети бяло жегване от болка в глезена, преди здравият връх на ботуша и да удари скалата. Успя с едно тромаво странично влачене, постепенно отпускайки се на дясното стъпало и изпробвайки ставата на коляното си. „Леко, леко, карай бавно и не насилвай късмета си!“ Все по-успокоена тя остави краката си да поемат тежестта от пищящите и ръце. Глезенът удържа, коляното също. Както и узито.

„О, боже!“ За първи път, откакто стълбата се разпадна, тя си позволи един мъничък триумф. Нямаше облекчение, не още. Ако беше права, трябваше да покрие още много разстояние и, о, да - освен това и всички тези скали, натъпкани в устието на тунела. Болка изригна в глезена и, а слепоочията и туптяха с едно бързо „ту-туп, ту-туп, ту-туп“ в ритъм с пулса и. Вода се лееше от косата и дрехите и. Въздухът поглади бузите и врата и и тя започна наистина да трепери. Но стоеше, стиснала тънка като бръснач скала, несигурно закрепена на тънка ивица метал, докато тунелът се тресеше, а водата се въртеше около коленете и. Потръпването беше много по-силно отпреди, скалата режеше пръстите и. Между водата, която се биеше и надигаше в дребни процепи и пукнатини, и продължителното местене на самата земя скалата, рано или късно, щеше да поддаде. Алекс не мислеше, че и остава още много.

-      Добре, хайде, Алекс! - прошепна тя. - Задвижи се, скъпа! Не можеш да останеш тук.

Но, боже, беше толкова уплашена. Обзе я пристъп на нервна треска. Очите и плувнаха, първата сълза набъбна, после се процеди по дясната и буза. „Не плачи, хайде, спри!

Внезапен припадък помете мозъка и. В черепа и чудовището трепна, усука се и се протегна. Под ръцете и скалата, изглежда, се изпари, докато черната бездна се отваряше в ума и.

„Не, не сега! - Коленете и се бяха свлекли от припадъка. - Не и когато стигнах толкова далеч...“

И тогава една ръка пропълзя по рамото и.

4

Това докосване я отпрати назад отривисто и рязко, подобно на шамар. Алекс се сепна и изпищя. Левият и крак се стрелна по гладкия метал така, както анимационен герой се хльзва върху кора от банан. Цялата и тежест се сгромоляса на очукания и десен глезен. Тя изпищя отново - този път от болка. Пред очите и причерня. Загубила равновесие, тя се притисна към стената, а ноктите и диво задращиха камъка. Точно когато Алекс беше на път да се потопи, ръката сграбчи парката и и я дръпна назад. Тя възвърна равновесието си, блъскайки се върху несигурния ръб на узито.

-      Не! - ахна тя ужасена. Сърцето и се сви на възел в гърдите, защото всички части от пъзела попаднаха на мястото си. Всичко съвпадаше - подхлъзванията на ума и, чудовището, което се събуди така внезапно, и това усещане за тълпа и струпани над главата й сенки.

А имаше и миризма. Не я беше забелязала преди. Беше твърде заета да се опитва да спаси задника си. Но сега беше близо - мирис на гнило и прегазени животни.

И на сенки. На хладна мъгла - мрак, по-дълбок от беззвездно небе.

-      Боже мой! - каза тя. - Вълк!

5

Мълния от ярка жълта светлина изскочи от мрака. Почти заслепена от блясъка, Алекс присви очи. Тя би ги заслонила, ако и двете ръце не и трябваха, за да се държи. Накрая осъзна, че светлината трябва да е за нея. Променените виждаха много добре в мрака. Тя видя Вълка, краката му бяха стегнали една скала, той висеше от нещо като груб въжен хамут, впримчен около бедрата му.

„Подушил ме е, точно както аз долових миризмата му по-рано сутринта. Дошъл е да ме вземе. Дали ги е проследил? Вероятно. Променените следваха курс, придържаха се към модел. Значи може би Вълка е изчакал удобен момент, искал е да види дали е още жива, после е планирал как да я измъкне. Преди Енергийния срив, когато Вълка е бил Саймън Йегър, а не чудовище, може би той и приятелите му са тренирали скално катерене, изследвали са всички входове и изходи на мината в Рул.“

После тя си спомни. Том. Сърцето и прескочи. Том беше там горе. Беше я викал, а после тя беше чула изстрели.

-      Уби ли го? - Тя беше толкова уплашена за Том, че мислеше, че сърцето и ще се скъса. Дали Том лежеше мъртъв в снега заради нея? - Ако си го убил, ако си го наранил...

Вълка не каза нищо. Не можеше. Но сега, когато беше толкова близо, тя надуши нещо друго сред мъглата и сенките - мирис сладък и мек, лек аромат на люляк и орлови нокти. Лицето на баща и внезапно проблясна в ярък спомен: „Скочи при мен, скъпа!“.

-      Безопасност - думата се изплъзна от езика и. На мига това къде беше и какво се случваше спря да има значение. Сякаш тя и Вълка се бяха плъзнали в частна тиха добре осветена стая, създадена само за тях. „И не просто безопасност...“ - Дом - прошепна тя. - Семейство?

Миризмата се задълбочи. Лицето му омекна и за секунда това беше призракът на Крис - устните, които беше целунала, ъглите и равнините на лице, което пръстите и познаваха. И тя почувства, че нейното чудовище внезапно се пресяга. Беше наясно с болката и страстния пламтеж, които нуждата и желанието прогаряха като с лава във вените и.

Чудовището познаваше Вълка. Това беше нещо ново, както и силното пулсиране във врата и и ноктите на нещо близо до сурово червено желание, което тя почувства да се бунтува в гърдите и. Какво, по дяволите, ставаше? Само няколко пъти умът и беше отстъпвал от нея, за да свърши зад очите на Променените - Паяка, Леопарда, Вълка, и то главно в отговор на техните наситени емоции, не на нейните. Много отдавна Кинкейд се чудеше дали туморът и не се реорганизира, дали чудовището не става нещо отделно и различно от нея. „Боже, сега вече е така.“ Чудовището искаше Вълка.

-      Не, аз държа контрола - заяви тя, вече без да е сигурна дали говори на чудовището, или на Вълка. Тя се прилепи до скалата. - Аз съм Алекс, не чу...

ПУК!

От устата и изскочи лай. Звукът някъде отляво на нея беше огромен. В началото Алекс помисли, че вижда още вода - широк поток, препускащ по нащърбен тъмен курс по камъка. Но тогава се чу още тракане и пукане, ясни звуци като лед над дълбоко езеро посред зима, защото ледът е неспокоен, ледът не е неподвижен, той винаги е в движение, а напрежението се трупа и трупа до точката на пречупване. Пред очите и този нащърбен поток стана черна светкавица, порасна по-широк, по-тъмен и по-дълъг... Водата все още се въртеше около кръста и, но сега вече тя откри едно скрито течение, много по-силно отпреди.

Отгоре дойдоха силно банг и тънк, щом скалите отскочиха и рикошираха, преди да се разбият долу в каменен залп. Пук! Скалната стена изхленчи под силата на напъна. Пук! ПУК!

И точно тогава узито се премести.

Ужас пламна във вените и. Почти без да мисли, тя отскочи, а дясната и ръка се изпъна в опит да се хване. Ако глезенът и бе изпищял, тя не беше усетила. Виждаше единствено ръцете на Вълка: едната - заплетена за парката и, а другата - с ръкавица, стиснала опънатата змия на въже, което трябваше да е достатъчно здраво, за да удържи и двамата. Усети как китката му се удари в дланта и, а после се извъртя в несполучлив трапец, когато Вълка я дръпна силно и бързо, опитвайки се да я притисне към гърдите си. И щеше да успее. Имаше силата, която на нея и липсваше, и освен това беше здраво закотвен. Но тогава узито отново се отмести с рязко друсване надолу, което изкара въздуха и.

Тя пропусна и пропадна, докато скалата се натрошаваше под краката и. Изплъзвайки се, узито се понесе във внезапна приливна вълна в тази нова разширяваща се пукнатина, която беше станала толкова широка, сякаш беше коса усмивка, после беззъбо ухилване, а накрая черен писък - точно копие на нейния собствен.

В следващия момент стената се разби, разцепи се и се отвори с рев.

6

-      Kвuк-квuк-квuк. - Дясната ръка на Ейдън се замъгли пред очите му. Чу се цвилещ звук, а после противен удар, когато жилавата антена за кола се свърза с кървавата каша, която някога беше табан на дясно стъпало. - Квик- квик-квuк, прасенце!

-      Не ме удряй повече, моля те, недей... А-а-а! - Човекът, Дейл Прайвът, изпищя още веднъж, когато Ейдън шибна левия му крак, а в същото време Мик Джагър крещеше колко му е приятно да се запознаят.

Боже, Грег толкова искаше този хъхрещ стар касетофон просто да умре вече. Той беше получил поредния пристъп на чудовищната мигрена, която блъскаше в главата му с ритъма на Чарли Уотс^1. Но Ейдън обичаше Стоунс. Можеше да ги пуска по двайсет и четири часа на ден. Това, че този малък плъх изобщо знаеше нещо за професионалистите в мъченията на други хора, го плашеше до смърт. Целият този кошмар беше също като онзи път, когато Грег беше на шест и по-големият му брат - такъв задник, че Ейдън щеше да го хареса - го заведе в старото мексиканско място, гнила черупка, сгушена в края на еднопосочен селски път. Това, което Грег си спомняше най-ясно, беше как група хилещи се момчета с онези маски, които светеха в мрака, пъхнаха ръката му в нещо лепкаво, студено и джвакащо, което те нарекоха „чудовищни черва“. Бяха просто спагети, но Грег бе толкова ужасен, че се напика.

Още едно живачно блясване, изцвилване и туп! Дейл се наклони силно. Сродните души на Ейдън - Лушън и Сам - се спуснаха да задържат цялата тази каша, разположена върху врата на плевня, на която бяха закрепили колани и въжета, за да не се преобърне от магарето за рязане на дърва и да се разбие на пода. Ейдън харесваше магаретата. Ако или когато се прибягваше до мъчение с вода, трябваше само да пъхнат две дъски под магарето в краката на Дейл. (Ейдън казваше, че всичко е въпрос на ъгъл. Трябва да го нагласиш така или водата няма да залее носа и гърлото на жертвата.) Всеки път щом Дейл подскочеше, вратата подскачаше с него.

-      А-А-А, спрете! - плещеше той. - Спрете, спрете, моля, спрете!

-      Тогава ни кажи, прасенце! - Езикът на Ейдън се плъзна над долната му устна и над едно лъщящо петно от кръвта на Дейл. Ейдън беше трениран психопат, мършав и с лице на плъх, със скосени сиви очи. Косата му изглеждаше толкова мръсна и лепкава, сякаш я беше дъвкал, за да изсмуче въшките от нея за закуска. Двойна следа от татуирани сълзи се стичаше по тесните му бузи. Когато Ейдън пречупеше поредния затворник, Лушън - факир с игли, пирони и чукове, татуираше на лицето му нова сълза. След още месец Ейдън щеше да плаче само мастило.

-      Колко са в лагера ви?

-      Казах ви - изхриптя Дейл.

По увисналата кожа на ръцете му Грег съдеше, че мъжът някога е бил доста голям и вероятно силен. Сега беше просто още един дядка с мръсни боксерки, вонящи на урина, мазна пот и прясна кръв. На Грег не му харесваше да гледа редките сиви косми, стърчащи от гърдите на Дейл. Беше все едно да бият собствения му дядо.

Не че нещо от това им беше от някаква проклета полза.

Беше третата седмица на февруари от най-лошата зима в живота му. Попаднал в собствената си клопка, Рул почти беше свършил храната, амунициите и лекарствата. Селото се сриваше в себе си като трескавата огнена буря на болест, която бушува в тялото на домакина си изгаряща и ярка, докато не остави след себе си нищо друго освен кости. Без достатъчно хора, които да ги защитават, фермите бяха опустошени, останките от стадата им бяха или откраднати, или умрели от глад. След като бяха заклали повечето животни за месо, те бяха останали с двайсет коня и около две дузини кучета. Хората - стари и млади - падаха от болести и глад. С всичките му способности, със странните отвари, задигнати от тайнствени книги за билкови лекарства, с гъбите и с претенциите за познания по магия нямаше и едно проклето нещо, което Кинкейд можеше да направи, за да помогне.

Говореше се, че всичко е започнало със засадата. Началото на края. Денят преди почти шест седмици, когато Питър беше убит в засада, която Съветът каза, че Исус е заложил. Каква беше първата мисъл на Грег, когато чу? Тези хора не знаеха нищо. Крис беше приятел на Грег и добър човек, смел. Такъв номер никога нямаше да мине радара на Крис. Той и Питър бяха екип, бяха близки като братя. Но хората спореха. Крис беше избягал, когато нещата станаха напечени. Значи това беше доказателство, нали? Марко 13:12: „Брат, брата ще предаде на смърт, и баща - чедо“, беше казал Преподобният. По дяволите, Матю толкова хареса това, че се беше заровил в същите лайна - глава десета, стих двайсет и едно. Следващият стих също споменаваше, че деца ще възстанат срешу родителите си и ще ги умъртвят, а добрите трябва да се противопоставят до самия край и дрън- дрън. Грег просто не знаеше какво трябва да значи това. Напоследък му беше трудно да каже кои са добрите или какво мисли момчето в огледалото.

От друга страна, Грег нямаше по-добри идеи. Беше изтощен, прегладнял и ужасен от това, което ситуацията го заставяше да прави, от нуждата да обмисля; и толкова уплашен от чернотата, извираща в гърдите му, че отново е на шест години и едва е осъзнал, че е влязъл слепешката в къща на ужасите. През повечето време той усещаше, че ще избухне в сълзи. Но трябваше да е силен. Тук бяха в голяма беда, въпросът беше на живот и смърт, а нито Питър, нито Крис бяха на разположение, за да му кажат кое е правилно.

Като се вземе предвид как се развиваха нещата, имаше моменти, в които Грег истински се гневеше: „Покажи си лицето в Рул, Крис, и ще ти вкарам куршум в окото!“.

Което само доказваше колко далеч бе стигнал.

-      Няма никой друг. - Устата на Дейл се разтегна в отчаяно, ужасно ухилване. - Това е истината.

-      О, глупости! - гласът на Сам беше ленив, почти отегчен. Но Грег знаеше. Ако Дейл не изкашляше информацията, тези боксерки щяха да са следващите. После Сам, въоръжен с колекцията си от железария - клещи, резачки за жици и ръчни триони, - щеше да се заеме за работа. Стомахът на Грег направи салто. Защото момчетата от екипа на Ейдън бяха наистина болни малки изроди. След като беше харесал Лушън и Сам като еднакво мислещи братя, сега Ейдън осигуряваше на Рул неговата версия на гангстери - хулигани с предпочитание към кръвта и мъченията и не толкова към графитите. Грег си представяше, че това е била основната причина Питър да даде на Ейдън тази работа. Ето защо Грег нямаше куража да ги спре, въпреки че се предполагаше, че той е този, който командва сега.

„Командвам друг път!“ За около милиарден път той се почуди какво, по дяволите, пуши Йегър. Грег не беше Питър или Крис. Едва беше навършил петнайсет. Беше му достатъчно трудно да бъде себе си, какъвто и да беше.

-      Не, не, казвам истината. Бях аз, само аз... А-А-А-А! - изпищя Дейл, когато антената на Ейдън сряза месото чак до кокала. - Исусе, Исусе, Ису...

И точно тогава Грег почувства как земята се движи.

1 Чарлз Робърт „Чарли“ Уотс, барабанист на Ролинг Стоунс. - Б.пр.

7

Когато едната стена на тунела се пропука и скалата поддаде, Алекс изкрещя. Дясното и рамо беше огнено кълбо червена течна болка, сухожилията и мускулите бяха обтегнати до такава степен, че тя си представяше как кожата и ще се сцепи и ръката просто ще изскочи от гнездото си. Стискайки ръката на Вълк в смъртоносна хватка, тя можеше да почувства как мускулите му трептят от усилието. Имаше видения как въжето, за което се държеше Вълка, се протрива, как се разнищва, къса се и двамата биват пометени от стихията. Нямаше представа дали Променените горе се опитваха да ги издърпат. Вероятно не можеха заради течението. Тя едва се държеше, а болката се увеличаваше, рамото и се опитваше да се откъсне. Поне тегленето да беше спряло!

„Освен ако не го направи. - Водата беше спаднала до под коленете и, но не повече. - Сигурно се пълни почти толкова бързо от другаде.“ Въжето се люшна наляво и остана там, изопнато от гибелното течение на водата, тежестта им закована в края на гигантско махало. Ако въжето се скъсаше или Вълка не можеше да удържи...

„Трябва да се пусна. - Откачена мисъл, но при тези обстоятелства имаше цялата проста сигурност на неопровержима логика. - Твърде тежка съм за него. Ще умрем и двамата.“

Друсване. Тя почувства трептенето по ръката си чак до зъбите. Видя как главата на Вълка горе рязко се дръпна, а после левият му крак се плъзна по скалната стена. Още едно друсване и вече можеше да види доста ясно, че грубият хамут се стяга, когато той успя да направи още една полукрачка, забивайки десния си ботуш в ръба на стърчаща скала, за която тя можеше да се закълне, че бе поне на десет сантиметра над него само преди секунда. Погледна към краката си. Дали си въобразяваше, или водата беше спаднала съвсем мъничко? „Опитват се да го издърпат.“ Дали можеше да помръдне краката си? Да измъкне един навън? Всичко би помогнало. „Хайде, хайде!“ Бедрата и се стегнаха, борейки се с хватката на всичката тази вода. Сякаш усетил какво се кани да прави тя, Вълка затегна захвата си около китката и и дръпна, опитвайки се да я измъкне поне малко по-високо...

Земята внезапно се надигна. Можеше да усети налягането и. В следващия момент се чу пукване, а после БУМ - като гръмотевица. Отломки се пръснаха по скалите вдясно от нея, нащърбените пластове внезапно се наклониха. Някой изкрещя и едно момче с ръце и крака, разтворени като звезда, профуча във внезапно изсипалата се градушка от камъни. То падна във водата на няма и шест метра от нея, но тя не чу плясъка през целия този тътен. Момчето изплува на повърхността и една ръка се посегна да сграбчи въздуха. Челюстите му бяха откачени, може би за да извика, но какъвто и звук да беше излязъл, се изгуби, когато рукналата вода заля гърлото му. Ръката се стегна в агонизиращ юмрук. Изпъкналите му очи се завъртяха до бяло. Момент по-кьсно момчето бе дръпнато рязко надолу и надалеч.

Последва внезапен наклон. Напрежението в крещящото и рамо се облекчи мъничко и тя помисли: „О, по дяволите!“. Погледна отново нагоре и ахна. Лицето на Вълка беше кървава маска. „Сигурно е бил ударен от камък.“

Видя го как замаяно разклати глава и едва не се подхлъзна. Ръцете му вече потръпваха неконтролируемо, мускулите му приближаваха точката си на пречупване.

„Той ще се изпусне.“ Вместо паниката, която очакваше, осъзнаването и донесе уверено спокойствие. Чудовище или не, той си рискуваше главата, за да я спаси. Математиката беше проста, уравнението - чисто. Ако искаше да живее, имаше наистина само един начин.

„Помогни му! Направи нещо!“

Непоколебимо тя вложи всичко в това да измъкне ботушите си от водата. Коленете и се свиха, тя почувства спазъма и трептенето на бедрата си и стъпалата и се надигнаха. Не много. Малко, но достатъчно.

„Да!“

-      Хайде, хайде! - припяваше тя. Стиснала зъби, усети как коремът и се стяга, а мускулите на врата и се опъват от усилието. Не оценяваш колко плътна, колко могъща е водата, докато не ти се наложи да се бориш с нея. Алекс имаше чувството, че гигантски ръце държат всяка от натежалите и пети, но или тя печелеше, или нивото на водата спадаше. Все едно. „Хайде, хайде...“

Двата ботуша изскочиха на свобода толкова бързо, че пламтящите и бедра се опитаха да се отпуснат и пратиха краката и като бутала надолу. Пъшкайки, наясно, че истински се люшка и е свободна от водата, тя се стегна точно навреме. За момент просто се клатеше, ръката и се измъкваше от раменната става в хватката на Вълка, а водата бушуваше само на сантиметри отдолу, готова да я сграбчи отново и да я завлече завинаги.

Тогава Вълка се напрегна, пръстите му я стискаха толкова силно, че тя имаше чувството, че костите на китката и ще бъдат стрити на прах. Залюля се няколко градуса напред-назад - първо само няколко сантиметра, после малко повече, докато се опитваше да стигне по- близо до скалната стена, за да може да се хване. Дъгата на люшкането и се удължи. Тялото и беше като просмукано йо-йо, висящо на много къс конец. Към трептящата стена, после обратно, после по-близо. Пърбоначално зъберите бяха на три метра, после само на метър, но все още твърде далеч, за да смее дори решителен и много отчаян човек да се надява. Полетя обратно и още веднъж...

„Сега! - изпищя мозъкът и. - Направи го сега, направи го сега, направи го сега, направи го сега!“

Лявата и ръка успя да се хване. Скалата сдъвка пръстите и. Тя заби нокти диво, но тогава физиката, тази кучка, пое нещата. Инерцията от залюляването се обърна и я отнесе.

-      Мамка му! Мамка му! Боже... - Накланяне и думите пресъхнаха на езика и, когато пръстите на Вълка се изплъзнаха, мускулите му потръпнаха и тази алчна вода се приближи. Толкова близо! „Не, не, не се изпускай, Вълк! Не се изпускай сега, само още няколко секунди!“ Тя се понесе назад и можеше да усети от неистовото усукване на пръстите му, хлъзгави от кръв, вода и пот, че той няма да може да удържи още един опит. Това беше. Тя усети вятъра, профучал през косата и, лъхнал край ушите и. Каменната стена внезапно се изправи, но тя беше избрала мястото си - на десет часа имаше лека извивка от сянка, обърната усмивка от камък. В последната секунда, точно преди да блъсне стената, ръката и се стрелна, пръстите и се вкопчиха. Тя сграбчи каменната устна и усети ръба на скалния прорез под кокалчетата си...

Вълк сигурно беше доловил момента, в който тя се хвана, защото лакътят му внезапно се изви и той се наведе, променяйки тежестта си, като се опитваше да не я пусне или да я издърпа. Всеки, който гледаше, щеше да се закълне, че тя и Вълка се бяха вкопчили в странна разновидност на канадска борба. И все пак в този момент на скалата те бяха едно цяло - екип, отдаден на една цел. Притискайки колене срещу острия камък, Алекс се прилепи към стената с двата крака и с лявата си ръка като трикрака муха.

-      Накарай ги да ни издърпат, Вълк! - изграчи тя. Не знаеше дали той разбира говор, пък и не и пукаше. Земята стенеше, изтощавайки се бързо в един припадък, който все още можеше да смъкне всички тях долу, и тя знаеше, че изобщо не са близо до спасението все още. - Побързай!

8

„Какво? - Грег отправи поглед към грубия тухлен под. Можеше да се закълне, че тухлите бяха помръднали. - Освен ако не полудявам.“ Оборът беше толкова студен, че дъхът им излизаше на струйки, но Грег все още чувстваше внезапна тревожна пот по горната си устна. Още едно ярко бодване прониза очите му, докато чукът на главоболието блъскаше в главата му. „Моля те, боже, моля те! Не може да полудявам сега. Не сега!“

Това, което го убеди, че все още е полунормален, беше Дейзи - неговият голдън ретривър, - която взе да плете крака и да лае предупредително. Така Грег разбра, че и тя го е почувствала. Имаше и нещо друго - звук, който не беше от Мик Джагър или от китара, нито пък от лигавите хлипания на Дейл. Беше слаб и далечен кух тътен.

„Това беше истинско. Чух го. Какво, по...“ Грег хвърли поглед нагоре към Пру, който стоеше, подпрян на десния си лакът. Бръчка на безпокойство бе врязана между веждите му. На седемнайсет Пру беше две години по-стар от него и едно от най-големите деца, които Грег някога бе виждал: два метра висок, с квадратни челюсти и широк - от онзи тип дебеловрати мечоци, за които всеки училищен треньор по американски футбол би продал душата на баба си. Пру беше и единственото момче, което Грег смяташе за нещо близко до приятел напоследък, след като Питър и Крис ги нямаше. „Пру също го чу. Може ли да е гръмотевица?“ Грег хвърли бърз поглед към прозорците на обора. Нямаше светкавица, само спокойната разсеяна зелена светлина на пълната луна. Освен ако не валеше сняг близо до Горното езеро. Това можеше да е обяснение. Непрекъснато имаше гръмотевични бури със сняг около Големите езера. „Но езерото е на повече от 150 километра. Дори там да гърмеше, не би трябвало да го чуваме тук.“

Подът потръпна отново в странно полюляване. Мръсните опръскани с кръв тухли се надигнаха, сякаш гигантско подземно чудовище се бе претърколило в съня си. Вибрацията - много по-силна отпреди - се разля по прасците и бедрата на Грег.

-      По дяволите! - каза той. - Почувствахте ли това, момчета?

9

Бяха само на три метра от ръба, после на метър и половина. Прихванала се за издатината, стиснала лявата китка на Вълка, Алекс успя да направи едно последно спънато накланяне и почувства скалата под ботушите си да се хлъзга и да мърда. Червена ракета от болка премина през десния и глезен. Без да и обръща внимание, тя се оттласна от издатината...

И попадна право в кошмар.

Светът се разпадаше по шевовете. Тътенът на земята беше внушителен. Отдолу се чуваше стържене, което контрастираше с острите пукания и писъци на пренапрегнатата скала. Неравни пукнатини бележеха снега, шепата дървета от лявата и страна не се люлееха, а буквално подскачаха напред-назад. Короните на няколко дървета се прекършиха, оставяйки дънери, които не бяха нищо повече от разрушени отломки. Имаше прясно навалял сняг от предишната нощ, но жестокият студ беше втвърдил долните слоеве. С всяко потрепване на земята този по-скован и по-твърд леден слой се пукаше и отместваше на нестабилни пластове.

„Боже, не започваха ли така лавините? - Тя гледаше назъбеното парче, голямо колкото детска шейна, да трепти при издигането. - Трябва да се махнем от хълма, преди да се срине.“

Кратък бърз поглед. Луната залязваше и светлината вече не беше неоновозелена, а мрачносребриста и толкова лоша, че останалите - общо шестима Променени, включително Вълка - бяха само тъмносиви силуети с момчешка форма, качулките на анораците им бяха стегнати здраво, а лицата им изглеждаха като призрачни овали. Петимата, които ги издърпаха догоре, трепереха като студено масло, пращящо по горещ тиган. Страхът им беше червено сьскане в носа и. На Вълка му беше толкова трудно да се държи на краката си, колкото и на нея, той пусна китката и, за да подхване неумело въжения хамут. Другите момчета се олюляваха, работеха по безнадеждната задача да съберат въжето и се опитваха да приберат принадлежностите си. Но един Променен привлече вниманието и, защото миришеше... познато. Кой беше това? Тя повдигна нос и вдиша въздуха. Към тях от края на колоната от Променени, които издърпаха нея и Вълка на безопасно място, залиташе едно високо момче със скосени рамене, а чертите му бавно излизаха от мрака.

И тя помисли: „Не, не, не може да бъде!“.

Колебала се бе за това по целия път от тунела - дали да избяга, ако успее да излезе на върха, или да остане. Глезенът и беше наранен, но тя се справяше. От Кинкейд и от опита си като турист Алекс знаеше как да го шинира, ако стане нужда. Но това, че бе мокра до кости, беше много по-голям проблем. Подгизналите и панталони вече се втвърдяваха и тя трепереше, настъпваше хипотермия. Това, което и беше нужно, бе да се стопли. Трябваше и огън, смяна на дрехите и нещо топло за пиене. Мокра, без провизии и нищо, което да я държи жива освен ножа на Леопарда и онзи глог 19, беше все едно да се бе пуснала от въжето и да бе спестила на Вълка грижата да я спасява от тунела. Сигурно щеше да умре, ако сега избягаше.

От друга страна, Вълка се беше върнал. Искаше я. Или може би... имаше нужда от нея. Дали да отиде с него? И да изчака удобен случай? Боже, щеше да е отново като в Рул и вероятно също толкова глупаво, но тя почти се беше навила.

До този момент. Защото към тях се беше отправило едно момче, което тя разпозна не само по вида, а и по миризмата - Бен Стимке.

„Пъпчивия.“ Той беше част от първата банда на Вълка, преди Паяка и Леопарда да вземат властта, фактът, че Пъпчивия беше тук, на повърхността, всъщност я уплаши точно толкова, колкото и този кошмар. Но нямаше грешка. Пъпчивия беше излязъл от мината. Беше ли тръгнал преди атаката, преди експлозиите? Може би се бе измъкнал, когато всички други бяха на опашката, защото беше подушил Вълка по-рано през деня точно като нея, като Черната вдовица и Леопарда. Нямаше как да разбере. Важното беше, че сега Пъпчивия беше с Вълка. Това значеше, че някои от другите - Черната вдовица или Белязаната - може също да се бяха измъкнали.

Това реши нещата. Тя нямаше да мине през това отново.

Притвори очи и отправи поглед към трептящия сняг. Вляво, може би на петнайсет метра от нея, имаше пръснати ски за бягане, щеки... и пушки. Една от тях лежеше точно до чифт ски, набодени в снега, и хвана окото и. Тя имаше плъзгащ се затвор, оптичен мерник и ремък за носене. Алекс се втурна вляво, влачейки болния си десен глезен, и се хвърли към оръжието. Видя как Вълка се стресна, видя другите, които се опитваха да стигнат до нея, видя как хлапето с много дълги расти, най-високото от шестте, се пресяга към нея и почувства как пръстите му забърсаха косата и...

-      Не! - изпъшка тя, завъртайки се и танцувайки встрани. Внезапното завъртане прати шип от червена болка от глезена чак до капачката на коляното и, толкова силна, че и потекоха сълзи. Тя преглътна писъка, който се опита да изклокочи през зъбите и. „Продължавай, хайде, не е толкова далече!“

Снежни късове се плъзгаха и клатеха под ботушите и като чинии върху лед. Внезапно хлъзване вдясно и тя едва не загуби опора. Десният и крак изрита въздух. Левият, притиснат здраво долу, пореше снега, който сковаваше прасеца и, но тя отскочи и почти стигна пушката: девет метра, седем - „Пъхни пълнителя в гнездото...“, - не повече от пет метра сега... „Вдигни затвора, извий се като дъга, защото те се движат, те са точно зад теб!“ Това беше нещо, което бе упражнявала с баща си - стреляне по подвижни мишени с глока. „Води, скъпа, и насочи пистолета! Не се навеждай!“

Земята потрепери. Алекс виждаше как ските се поклащат напред-назад. Пушката започна да подскача. Но тя вече беше близо, почти беше свършило, можеше да го направи. Пушката бе вляво от нея, на по-малко от метър. Ами ако Вълка стигнеше до оръжие или извадеше пистолет? Можеше ли да го застреля? След всичко това? Беше все едно да тикне оръжие в лицето на Крие. Не искаше да и се налага да взема това решение.

Измина и последните сантиметри и тогава почувства как снегът се тресе. Последва чудовищно друсване, зашеметяващ удар, когато нещо много голямо - вероятно друга пещера - се срути под земята. Усещането беше неописуемо, сякаш тя беше чаша на бяла покривка, която някой фокусник опитва да дръпне, само дето оплесква номера. Ударът подкоси краката и отдолу, тя почувства как коленете и се подгъват, а стъпалата и напускат снега. Със скимтене падна тежко на задника си. Бял фойерверк от болка подпали гръбнака и. За секунда съзнанието и я изостави в поразителна празнота. Тя не можеше да се движи. Гърдите и не работеха. Електрически вълни танцуваха по кожата и и гъделичкаха пръстите и. Най-после успя да поеме глътка въздух, после оше една. Претърколи се по корем, засмука оше малко въздух и се опита да изчисти петната от зрението си.

Всички момчета бяха долу. Повечето се бяха катурнали по корем, ровеха, държаха се или яздеха земята като каубои, покатерили се върху гърбовете на диви коне по време на родео. Хлапето с растите, което бе по-ниско от останалите, беше паднало близо до ръба на височината, далеч от нея. Късмет. Тя видя как то се опитва да се покатери нагоре. Към нея. Беше глупаво, беше грешка. Трябваше да се премести от ръба и след това нагоре, преди снегът да се срине.

Но тогава и просветна - хлапето с растите не идваше към нея. Грешен ъгъл. Очите и потърсиха отново и тогава видя къде отиваше той.

Вълка беше може би на петнайсет метра вдясно от нея, близо до мястото, където бяха изскочили от мината. Той лежеше по гръб, но не мърдаше. Боже, в безсъзнание ли беше? Беше загубил много кръв. Може би не беше от падането. Може би бе припаднал. Тя се опита да му извика, но се спря, преди викът да се изплъзне от езика и. „Няма значение. Нека старият Боб Марли се тревожи за него! - и продължи още по-сурово: - Поне така няма да се налага да решавам дали да го застрелям.“

Но не можеше да нагласи крака си. Земята се мяташе, опитваше се да я отръска от кожата си. Дишайки тежко, тя придърпа лявото си коляно към корема, заби ръце и се надигна. Ските се бяха прекатурили в снега, а пушката... Къде беше пушката? Погледът и закачи сиво-зелен отблясък лунна светлина точно от другата страна на купчината ски, отразена от мерника на пушката. „Да!“ На ръце и колене тя пропълзя към оръжието, борейки се с тресящата се земя, пробивайки си път около ските.

Протегна се към оръжието и почувства как пръстите и докоснаха студената черна стомана на цевта...

Отнякъде зад нея дойде силен нисък стон.

Първата и мисъл беше: „Вълка?“. Не, това изобшо не беше естествен звук. Беше твърде дълбок, сякаш нещо, което живееше само в центъра на земята, се събуждаше. Звукът беше голям.

„Това е земята. Това е скалата, която се отваря.“ Тя се боеше да погледне назад. Пушката беше право пред нея. Още два сантиметра и щеше да я вземе и да избяга, просто да продължи. Да пресече хълма, да се махне от линията на срутване и вън от опасност, да се щптькне.

„Но Вълка е в безсъзнание. Цялото възвишение се срива.“

„И какво? - Това беше нейният мозък тук и сега, един глас, твърдо забит в един свят, в който имаше черно и бяло, правилно и грешно. - Луда ли си? Забрави го! Той е чудовище, за бога! Хващай пушката и се измъквай, измъквай се сега!“

-      О, я млъквай! - каза тя. Доколкото знаеше, светът, на който този глас принадлежеше, беше изчезнал след Енергийния срив. Нищо вече не беше черно и бяло. Затова тя рискува да погледне назад и почувства как в гърлото и се събира писък.

Каквото и да беше, отворът, през който се бяха измъкнали само преди минути, вече не беше просто дупка. Зевът се разширяваше с всяка секунда, докато вътрешностите на възвишението и на цялата мина пропадаха. Това, което лежеше зад нея, беше една жестока, черна и коварна гибел. Беше устата на чудовище, което ядеше земята и дъвчеше всичко по пътя си към Вълка.

-      Събуди се! Вълк! - Извивайки се назад към пушката, ръката и се стрелна и грабна една ска. Тя се обърна и се мушна назад към кратера. - Вълк, събуди се! Събуди се!

Тя запълзя към него несигурно през снега, паниката и даваше сили, докато се бореше с треперещата земя. Отвъд Вълка, може би на петнайсет метра, хълмът се разтваряше, снегът поддаваше и се огъваше. Въздухът, мъглив от скален прах и лед, кълвеше бузите и.

Междувременно онзи глас, който живееше в черно-белия свят, дърдореше: „Какво правиш? Луда ли си? Откачи ли? Остави неговите хора да му помогнат! Изчезвай от възвишението, вземи пушката и се махай, махай, махай!“.

-      Вълк! - Този път помисли, че видя как главата му помръдва. Тя вече беше на три метра от него, не повече. „Достатъчно далеч.“ Все още по корем, тя запъна пръстите на ботушите си в снега и бутна ската към него, протягайки се колкото може по-далеч. Ако можеше да събуди Вълка, да го накара да хване ската, принципът трябваше да е същият като да дърпаш някого по тънък лед. Трябваше само да се дръпне назад, да го издърпа далеч от дупката и да му даде шанс да се бори.

„И тогава край - квит сме.“

-      Вълк, хайде! - провикна се тя през тропота на скалите и бумтенето на земята. - Стани, събуди се!

Това, което чу в отговор, беше тътен. Не пред нея, а отзад, където беше стояла. „Какво?“ Стрелна бърз поглед през рамо точно навреме, за да види как снегът под пушката потръпва. В следващия миг оръжието се плъзна по подутината, преди да се гмурне през ръба на възвишението и да изчезне. Ако тя беше още там, щеше да потъне с него. И това все още можеше да се случи.

Усети дръпване и погледна назад. Вълка беше буден, по корем и стискаше ската. Странно, но тя не знаеше какво чувства относно факта, че се опитва да спаси живота му, а само, че точно това трябва да направи. Беше нелогично, но и някак си правилно.

-      Хайде, Вълк, по дяволите! Размърдай си задника!

Той започна да пълзи далеч от дупката, измъквайки се към нея, като използваше ската като водач и котва, докато тя се плъзгаше назад два метра, после три. „Само още малко, достатъчно, за да ти дам шанс.“

Цялото възвишение вече се тресеше. Тя усети как снегът се изплъзва пред нея, земята се движеше под корема и. „Тогава ще пусна и ще съм приключила, аз...“

В следващия миг повърхността на земята се надигна с мощно вдишване. Тя го усети и помисли: „О, мамка му!“. Напук на всякакъв здрав разум тя погледна по продължението на ската към Вълка, към момчето с лицето на Крис, което я беше вкарало в този ад, спасявайки я от друг. Погледите им се сключиха и тя видя своя ужас отразен в очите му, в окървавеното му лице.

-      Вълк... - започна тя.

Земята внезапно рухна. Гигантът издиша и тя падна с трясък. Силата - толкова здрава и бърза - беше юмрук, който изби пъшкащ писък от гърдите и. Снежната маса просто се разцепи, пръскайки се на части като дебело бяло стъкло. Секунда по-късно тя почувства как започва да се плъзга настрани, когато ледената плоча, върху която се беше проснала, последва наклона на земята.

Започна да се движи и да набира скорост, пластът сняг, върху който се беше прилепила, се отскубваше. Загуби ската и започна да се завърта, плочата под нея беше като пумпал. От устата и се изтръгна писък. В същото време плочата профучаваше към ръба на възвишението. Снежното поле вече беше едно неясно петно, отзад и отгоре хълмът се разбиваше. Нямаше представа къде са другите, нито какво е станало с Вълка, имаше време само да помисли: „Не!“.

Склонът на възвишението пропадна с гръмотевичен тътен в тръпнеща лавина от сняг, лед и скали.

И тя падна с него.

10

-      Това беше втори път.

Беше Кинкейт от мястото си до далечната стена между двама мънкаши загубеняци, които служеха като пазачи на затворническата къща. Старият лекар обърна сбръчканото си лице първо наляво, после надясно и повдигна брадичка като хрътка, изопната да улови миризма, претърсвайки тъмните ъгли на стария обор.

-      Почувствах го - каза той и погледна назад към двамата пазачи. - А вие?

Те не отговориха. Ако Грег, Пру, Ейдън и лакеите му не бяха наоколо, може би щяха да кажат нещо. А може би не. След като реши, че един лекар е твърде ценен, за да бъде отлъчен или екзекутиран, Съветът превърна Кинкейд в призрак, в недостъпен за другите мъж, който трябва да бъде избягван, освен ако обратното не е абсолютно необходимо.

-      Млъквай, дърт задник! - каза Аушън. Сребърната обеца на езика му почукваше по зъбите. Заради струпеите, които изпъкваха по неравния скалп, кожата му изглеждаше като проядена от молци. Грег се чудеше дали някой от тези дни ръката на хлапето няма да се подхлъзне, докато си бръсне главата, и вместо това да среже сънната артерия или югуларната вена и по този начин да направи услуга на всички.

-      Не почувствах нищо - каза Аушън. - И не чух нищо също така. Вероятно е онзи, който подскача наоколо, или е от музиката.

-      Не, не мисля така. - Кинкейд прехвърли очите си върху Грег. Всъщност... окото. Лявото. Дясното го нямаше вследствие от работата на Ейдън. Грег мислеше, че Кинкейд не носи превръзка нарочно. Сякаш го предизвикваше да хвърли един добър дълъг поглед на това, което бяха му сторили. Най-лошото беше през първата седмица или малко след това, когато раната беше прясна и сълзеше кръв. - Звукът дойде от юг. - Бебешкирозовата плът на очното гнездо на Кинкейд трепна. - Може би ще искаш да провериш...

-      Глух ли си, старче? Ние сме заети, а ти не си тук. Освен ако - Ейдън удостои Кинкейд с лукава усмивка - нещо не е наред и с другото ти око. Искаш ли да извадя и него и да погледна?

-      Виж сега, Ейдън - каза меко Кинкейд, - направи го и със сигурност ще те разстрелят! Защото тогава ще трябва да оперирам по усет. Не бих заложил, че от това ще излезе нещо доб...

Последва бърз кикот и нещо проряза въздуха. Плющене, което накара Грег да подскочи, а Пру да стегне размъкнатата си стойка, докато Кинкейд, превит на две, сумтеше от болка и изненада, а под останалото му око се отвори разрез като две твърде червени устни.

-      Пи-и-ич! - изграчи Сам, когато Лушън изплющя.

Двамата беззъби пазачи се избутаха встрани като стреснати овце, оставяйки разстояние между тях и мъжа, когото вероятно някога бяха наричали приятел.

-      Ейдън, луд ли си?

Избутвайки болката от главата си, Грег тръгна напред, но бе спрян, когато Пру тупна огромна лапа около китката му, кимна с глава към Ейдън и разклати предупредително глава. Значението беше достатъчно ясно, но нямаше да бъде добре за никого, ако Ейдън накълцаше единствения им лекар на панделки.

-      Док, добре ли си?

-      Разбира се, че е добре. - Устните на Ейдън се оголиха над развалина от жълтеникави зъби. За каквото и да се бе грижил той, преди светът да бъде унишожен, добрата устна хигиена едва ли е била в челото на списъка. - Ако исках нещо друго, щях да го направя по-лошо.

-      Да. Дъртият задник има късмет, че не му отскубнах езика с резачката за жици и не нахраних кучетата с него - провлече Сам.

-      Не знам. - Лушън разви езика си подобно на много дълго розово мускулно въже и го насочи към Кинкейд като змия, която вкусва въздуха. Обецата му блесна. - Баща ми вареше голям кравешки език всяка зима, ядеше го със сос от стафиди, вино и някакви други лайна. Нещо еврейско, но беше много добро.

-      Да, но ти трябва първо крава - каза Сам.

-      Или евреин - додаде Ейдън и трите момчета се разкикотиха.

Грег ги пренебрегна.

- Док?

-      Добре съм, Грег. Б-благодаря ти, синко! - Тършувайки из торбата си, Кинкейд разкъса пакет марля с треперещи ръце. Дейзи напусна ъгъла си със скимтене, за да подуши лакътя на Кинкейд. - Да, момиче, благодаря, всичко е наред! - каза Кинкейд, нежно бутайки назад кучето, докато се опитваше да оближе кръвта, покрила пръстите му. - Грег, тя е разтревожена. Ще я повикаш ли, моля?

-      Дейзи, долу! - отсече засрамен Грег. Жегата пропълзя по врата му. Трябваше да отиде при Кинкейд. - Ела тук, седни!.

-      Остави дъртото копеле! - каза Ейдън. - Той е добре.

-      Не, не е - изстреля Грег. - Направи го отново...

-      И кaквo? - Ейдън хвърли оцапаната с кръв антена настрани. Тънкият бич отскочи от мърлявата тухла и се изтъркаля в пурпурната локва с кръвта на Дейл. Ейдън разкопча анорака си, разкривайки безформена бархетна риза на червени квадрати и бяло термобельо, което бе толкова кирливо, че яката имаше цвят на пепел. - Искаш да се биеш ли, Грег? Искаш да опиташ? Хайде! - изправяйки кокалестите си рамене, той се върна към фалцета. - Или бедничкото патенце Греги е много упла-а-ашено!

Лакеите на Ейдън изреваха.

-      Хей, хей, престани, Ей! - каза Пру, очите му отскачаха от Тримата мускетари към Грег и обратно. - Грег, мъжки, остави!

-      Майната му! - Жега пропълзя по врата на Грег и преди да спре и да помисли, той започна да сваля анорака си. - Не се бъркай, Пру!

-      Грег, послушай го! Не го прави! - Кинкейд се изправи с мъка. Ръката му още притискаше бузата, марлята бе станала пурпурна и капеше. - Добре съм. Само се успокой!

-      Стой настрана, Док! - изрева Грег, като си помисли: „Не искам да се успокоя. Не съм бил спокоен от месеци. Защо да започвам сега?“. Сърцето му барабанеше толкова силно, че усещаше ударите чак в зъбите си. Мозъкът му кървеше, мигрената забиваше ножове в главата му. Никой не трябваше да е над него, никой! Той командваше, Питър беше мъртъв, а Крис беше избягал. Беше избягал и беше оставил Грег да събира парчетата. „Проклет да е Крис! Що за приятел прави това?“ А Ейдън беше там, хилеше се и със сигурност или той, или някой от хората му имаше добър остър нож. Те биха намушкали Грег в червата или в сърцето, биха казали, че е било самоотбрана, и биха се измъкнали свободни, защото Пощадените си бяха Пощадени и специални и се измъкваха с убийство.

А Мик Джагър стенеше: „Моля те, докторе, наранен съм .

-      Всички бие назад! - Горещ червен цвяш от ярост разшири гърдите на Грег. - Просто се дръпнете! Назад!

-      Не, Грег! - извикаха едновременно Кинкейд и Пру, но от всички вероятно горкият Дейл спаси живота на Грег.

-      Боже мой! - каза старецът с нотка на почуда в хъхрещия си старчески глас. - Какво ви става, хора? Какво си причинявате един на друг, момчета?

11

Алекс нямаше представа какво трябва да прави или как да се спаси. Не е трудно да се катурнеш от обикновена планина. Претърколи се по гръб, вкопавай краката си, пази главата и се опитай да спреш плъзгането! О, да, и не се паникьосвай!

Но едно нещо баща и никога не я научи и това беше какво, по дяволите, да прави в случай на лавина.

Снегът беше целият и свят. Сякаш се носеше в блъсканицата на огромна вълна, но вместо Алекс да я язди като сърфист, снегът я беше загребал и погълнал цялата в своя луд, кипящ гръм. Тя се търкаляше, мяташе и блъскаше встрани, а после се сгромолясваше по гръб. Снегът беше като ботуш, забит между плешките и, и я набиваше надолу неумолим и непрощаващ като гравитацията. Беше изгубила ориентация, не бе сигурна дори накъде е горе. Алекс продължаваше да се опитва да се вкопае с ботуши и с ръце, да спре плъзгането така, както би го направила, ако се беше препънала по стръмен склон. Но снегът продължаваше да се трупа около главата и, да се надига, после да се къдри и да се разбива. Сняг задръсти устата и носа и. Пръскайки слюнка, тя го изкашля и започна да маха ръце пред лицето си, за да разрие около себе си и да си направи въздушен джоб.

„Снегът е като водата.“ Лавината все още се носеше надолу по възвишението и тя знаеше, че най-вероятно се движи много бързо. Продължи да плува, насочвайки се натам, накъдето се надяваше да е горе, като загребваше сняг и разриваше място за въздух. „Ако мога само да стигна до повърхността...“

Нещо шибна лявото и бедро. Може би дърво или скала, не знаеше. Огнена болка пробяга през таза и и тя отвори уста, за да изкрещи. Юмрук от сняг моментално запуши устата и, пробивайки си път надолу към гърлото и, и тя вече се задушаваше без никакъв въздух. Още едно бам! Ударът беше в лопатките и. Тапата от сняг изскочи на езика и и тя започна да плюе, махайки с ръце в бялото пространство пред устата и носа си, пълнейки дробовете си с въздух отново и отново...

Скоростта намаляваше, а свличащият се сняг вече не я мяташе с рев. „Приближаваме дъното. - Алекс продължаваше да чисти снега от лицето си, вдишвайки колкото въздух можеше. - Възвишението не може да е толкова високо. Трябва да спре...“

Изведнъж движението спря. Сякаш някой беше натиснал бутона, спирайки захранването. Зашеметена, за момент тя можеше само да лежи. Там, където доскоро имаше рев, сега нямаше нищо освен дълбока, мъртва тишина. Беше пълен мрак. Тя знаеше, че очите и са отворени, но нямаше какво да види. Изобщо.

„Под снега съм. - Ужас изригна в гърдите и. - Трябва да се изкопая. Ще ми свърши въздухът, ще се задуша, трябва да...“ Лявата и ръка беше сгъната в лакътя близо до лицето и. Дясната си бе проправила път над главата и и започваше да я боли. Трябваха и и двете ръце, за да се изкопае, и нещо твърдо - ножа на Леопарда или дори приклада на глока, само че... нямаше натиск на пластмаса в гръбнака и. Загубила беше пистолета, сигурно се беше откъснал. Но ножа беше закрепила в канията на крака си и вероятно още бе там. Трудно беше да разбере при всичкия този сняг, но ако можеше да стигне до него...

Усети как десният и бицепс се прегъва.

Но ръката и не помръдваше. За един луд, див, ужасен момент тя помисли: „Счупила съм си гръбнака. Парализирана съм, това е“. После прати тиха команда към пръстите на краката и почувства как шават в ботушите. След още три секунди обаче откри, че краката и не помръдват изобщо, независимо колко мускули впрягаше в задачата. Усети пръстите на лявата ръка да докосват бузата и, но тази ръка също не помръдваше.

Тогава разбра истината. Не беше парализирана. О, тя можеше да мърда, но само малко заради всичкия този сняг, сбит върху тялото и, излят върху нея като цимент. Снегът я беше хванал и не мислеше да я пуска.

Беше погребана жива.

12

-      Млъкни! - Бърз като змия, преди мисълта да се оформи от проблясък в сигурност, Грег шибна Дейл бързо в челюстта. Ударът беше силен, пукване като орех, който се пръска от налягането. Той изтръгна пъшкане от Дейл в същия момент, в който експлодира в ръката на Грег - ярко кълбо, което прерасна в изгаряне чак в лакътя му. - Млъкни, по дяволите! - изкрещя той.

-      Браво! - изграчи Ейдън, докато Лушън и Сам подвикваха одобренията си.

Пру само изстена:

-      Грег, човече, какво правиш?

Кинкейд - приятелят му, приятен мъж, някой, когото Грег наистина харесваше, протегна ръце. Те бяха напоени с кръв.

-      Грег - каза той, единственото му око бляскаше толкова ярко, че болеше да го гледа. - Спри, синко! Ти си по-добър от това. Не виждаш ли какво става? Питър и Крис никога не биха...

-      НО ТЕ НЕ СА ТУК! - изрева Грег. Можеше да почувства въжетата, завързващи се във врата му. Още секунда и главата му щеше да гръмне като граната. - Няма ги и всичко остана на мен, а ти си шибан призрак, ти си нищо!

Но в същия момент си помисли колко засрамени биха били майка му и баща му от тези негови думи. Майка му никога не проклинаше, а единствения път, когато баща му се изпусна, си беше премазал палеца с чук, така че беше разбираемо. Двамата никога не бяха вдигали ръка срещу него или идиотския му брат. Никога.

„Да, да, но и вие не сте тук. Нещата вече не са толкова лесни, така че ме оставете!“

-      А ти - каза на Дейл Прайвът, - ти ли ще ми говориш за нас? Ти си крадец. Дошъл си да крадеш. Не си по-добър от никой от нас.

-      Но ти не разбираш. Просто бях толкова гладен - прошепна Дейл, сълзите напираха да се процедят по слепоочията му. Пурпурен отпечатък от юмрука на Грег беше белязал бузата му, а по брадичката си имаше петно прясна кръв. Останалата част от лицето му беше с цвета на сол. - Не знаеш какво е, когато нищо не идва. Питър и момчетата ви носеха храна, но сега нямаме нищо. Нито дори елени, нито миещи мечки. Всичкият дивеч е избягал или мъртъв. Там навън вече няма нищо, а аз нямам амуниции, които да използвам, дори да имаше дивеч. Какво трябваше да ям? Кора? Кал? А внучката ми, тя е още бебе, тя... - Устата на Дейл внезапно се стегна.

-      Внучка? - Грег дишаше трудно и, боже, главата го болеше от блъскането на мигрената, разтопено туптене, което притискаше очите му и можеше просто да покапе от ушите му. Но сърцето му... той усети свиването и се втвърди като камък. - Каза, че си сам.

-      Аз... - Очите на Дейл бяха станали огромни от ужас и страх, ирисите като убождания. - Моля ви! Те не са направили нищо. Бях аз. Вие имате силата да ги спасите. Правете каквото искате с мен, но...

В този момент радиото на Грег, закачено за бедрото му, изпусна бърза серия щракания. Чук-чук-чук.

-      Виж това, Дейл! - каза Грег без никакъв хумор. - Беше спасен от проклетия звънец.

Като се дръпна назад, той потвърди, че е получил съобщението с бързо двойно чукване. Една от половин дузината реликви от Втората световна война, които Рул беше задигнал, а после раздал на ключовите служители, радиото винаги стоеше на един-единствен посветен канал. За да се пестят батерии и да се увеличи предавателният обхват, никой не използваше нищо друго освен кодирани щракания и морзова азбука. Грег изслуша върнатото, отговори, после отново окачи радиото на бедрото си.

-      Хайде! - каза на Пру. - Стражата казва, че нещо става.

-      Точно това ви казвам и аз. - Кинкейд приключи с потупването на марлята по бузата. Кръвта вече засъхваше на ръждив лигавник върху анорака му. Той ги удостои със своето еднооко втренчване. - Почувствах го, а в този район няма земетресения. Това е началото на нещо друго, нещо... лошо.

-      А-ха - изсумтя Ейдън. - Докато се усетим, ще декламира библейски глупости като Джес.

-      Остави го на мира, Ей!

Въпреки всичко Грег трябваше да признае, че ставащото с Джес беше странно. Кинкейд я държеше настрана от всички останали, даваше и странни отвари и дори спеше в нейната стая в хосписа. Слуховете бяха, че тя е напълно изперкала и дрънка безсмислици през повечето време или дори, че напълно се е пренесла в Кукуландия и не осъзнава нищо. Грег беше толкова любопитен, че в един от случаите, при които доставяше затворник в хосписа, беше издебнал Кинкейд да е зает и се беше промъкнал в стаята на Джес. Освен разбърканата койка и нощната масичка, отрупана с книги, стаята не бе нищо особено. Но пък, разбира се, там беше Джес.

„Тя дори не изглежда истинска. Прилича на пластмасова.“ Джес беше като тяло, положено за оглед, само дето бе подпряна на лявата си страна с възглавница, подпъхната под гърба и, за да я предпази от изтърколване, и още една под дясната и ръка. Гривата и от стоманеносива коса беше прибрана назад в дълга стегната плитка, а бялата лента на челото и подчертаваше бледостта на кожата и. Лицето и беше изкривено, а черепът и бе хлътнал над лявата вежда, където беше попаднал прикладът на пушката.

Но тогава Грег беше забелязал, че очите на Джес блуждаят в орбитите си под затворените клепачи. „Сънува ли?“ Той не беше очаквал това. Ефектът беше странен и повече от зловещ, зашото останалото от нея беше толкова обезпокоително отпуснато. А после съвсем ненадейно устните и бяха помръднали в пъшкане и тя бе промълвила: „Оставигимомчетесаслепи...“.

Косата на врата му беше настръхнала. Момче? За него ли говореше, на него? „Това е откачено, това е лудост.“ Думите бяха само въздух. Не съдържаха смисъл. Бяха толкова невероятно призрачни, че той се беше завъртял кръгом, беше си плюл на петите и дори да му бяха платили, нямаше да се върне.

Сега, пренебрегвайки обиденото ломотене на Ейдън, Грег се обърна към Сам и Лушън:

-      След като Кинкейд го закърпи, искам, момчета, да вкарате Дейл в килия, ясно? Повече няма да го обработвате точно сега. Дайте му възможност да премисли нещата!

-      Разбира се, каквото кажеш, шефе - каза Сам, тонът му беше изпълнен със сарказъм.

-      Да, шефе. Искаш ли да използваме вериги, да го обесим за ръцете? - попита Лушън. - Ще направи нещата по-бързи.

Кинкейд поклати глава.

-      Горкият човек е толкова изтощен, няма да може да издържи теглото си. Остави момчетата да го обесят, Грег, и ти гарантирам, че до сутринта ще се е задушил.

-      Така ли? - каза Грег. - Питай ме дали ми пука!

13

Нищо и никой не бяха подготвили Алекс за това.

Тя се пречупи.

-      Помощ, помощ!

Плюейки и духайки, тя се опита да завърти глава, но не можа да помръдне повече от няколко сантиметра наляво или надясно. Тежестта на снега беше ужасна, не отпускаше и Алекс ридаеше несвързано, един писък искаше да излезе и да продължава и продължава.

„Спри, спри, спри! - овладя страха тя. - Не мърдай, спри да крещиш! Ще ти свърши въздухът и само ще се убиеш по-бързо.“

И какво? Тя беше сама. Не можеше да стигне до свирката. „Никой няма и да я чуе.“ Сърцето и бумтеше, сълзите се стичаха по бузите и. „Ще умра тук.“ Вдишването на въздух беше много трудно - като изсмукването на последните капки лимонада през бавно сплескваща се сламка. Дробовете и започваха да болят, тя вече се задъхваше. Три секунди по-кьсно осъзна, че клепачите и се бяха затворили, без дори да разбере.

„Не, не! - Тя ги отвори в пореден спазъм на паника. - Не съм готова да умра още. Не...“ Но клепките и отново се плъзнаха, както и съзнанието и. Отдолу, толкова далеч, беше толкова тъмно...

„Не... съм... готова...“

14

-      Готови ли сте?

Момче. Глас. Не неговият. Чий? Крис не знаеше. Умът му сякаш се олюляваше на ръба, сякаш най-лекичкото почукване или най-малката грешна стъпка биха го запокитили в забвение и може би този път завинаги.

-      Дърпайте! - каза момчето.

Секунда по-късно сякаш горелка премина по гърба му и прогори пътя си от таза до врата му. Болката беше чудовищна като атомна бомба. До този момент той дори не беше осъзнал, че е бил в безсъзнание, но сега се свести бързо и всичко наведнъж избухна в главата му сред надигащата се червена вълна на агонията.

„А-а-а...!“ - изстена той.

-      Това той ли е? - момчето звучеше изненадано.

-      Да, чакай! - глас на момиче, младо и много наблизо, почти до ухото му. - Чакай, спри! Мисля, че е буден. Ехо? Там ли си?

„Там... да...“ - Той изгуби нишката. Беше ли проговорил? Може би беше припаднал. Просто не можеше да каже.

-      Вероятно просто рефлекс - отново момчето. - Ели, нека опитаме...

-      Чакай! - второ момиче, по-голямо, с по-плътен, леко настоятелен глас. - Очите му отворени ли са? Помръднаха ли?

Момчето:

-      Какво значение има?

-      Ако е в съзнание... - започна по-голямото момиче.

-      Не, очите му още са затворени - отново беше по-младото момиче и той осъзна, че е много близо. Можеше да усети топлия шепот на дъха и. - Но когато преместихте вратата, лиието му потрепна. Може би го нараняваме повече.

„Врата... какво... къде...“ Не можеше да задържи мисълта. Припадаше и се съвземаше, съзнанието му беше като опашка на изгубен балон високо над светлините на далечен карнавал. Помисли, че може би е по корем. Какво беше последното нещо, което си спомняше?

-      Не знам дали имаме избор. Освен ако вие нямате по-добра идея как да го измъкнем изпод това. - Когато не получи отговор, по-голямото момче каза: - Добре, тогава да го направим! Готови ли сте там?

-      Само секунда! - обади се малкото момиче. Гласът и се сниши. - Трябва да тръгваш, момиче. Хайде!

Той усети движение. Чу влачене на нещо по снега, шумолене, а после странно пуфкане. „Куче?“ Момент по-късно тежестта върху гърба му се разклати. Кръстът му се сгърчи от пристъпа на болка и той чу как едно „ъгх...“ се откъсна от устата му.

-      Съжалявам! - прошепна малкото момиче. - Съжалявам, съжалявам, но трябва да го направя, толкова съжалявам!

-      Готова ли си? - извика момчето.

-      Да. Той изстена отново - малкото момиче звучеше така, сякаш трепереше.

-      Не се плаши, скъпа! - каза по-голямото момиче. - Вероятно е в безсъзнание.

„Не... тук... съм...“

-      Добре съм. - Пауза. - Вдигнах си краката.

-      Добре, на три! - каза момчето. - Вие бутате, аз дърпам!

Това прикова вниманието му, както нищо друго не би могло. „Не, чакайте... боли, не ме наранявайте отново!“ Събирайки кураж, Крис вложи всичките си сили в простия акт да отвори очите си. Но имаше странно притискане върху челото и върху очите му и той просто не успя.

Секунда по-късно последва друго парливо друсване. „Не, не!“ Стържещо подръпване разлюля бедрата му и той изстена. „Врата. Това трябва да е. Те се опитват да вдигнат... - Умът му подскочи, опита се да подскочи от скалата на това, което минаваше за съзнание отново. - Не-е...“

-      Спрете, спрете! - малкото момиче, гласът му сякаш прорязваше бразда. - Причиняваме му болка.

-      Нищо не мога да направя - отново момчето, не ядосано, но нетърпеливо и нещастно, почти раздразнено, гласът на човек, който би предпочел да е другаде. - Ще боли, каквото и да...

-      Чакай, нека го обмислим! - каза по-голямото момиче. - Ако му дадем няколко секунди да се събуди, той може да е в състояние да ни помогне да му помогнем.

-      Как ще го направи, ако гръбнакът му е счупен? - попита момчето.

„Счупен. - Думата беше като бръснач, който проряза болката на Крис. - Счупен?“

-      Не мога да го достигна, ако не е в съзнание. Дори да не може да си помръдне краката, би могъл да се прегърне с ръце - каза по-голямото момиче.

-      Не знам - каза момчето. - Ти видя ръката му.

„Ръка.“ За какво говореха те? Крис не чувстваше нищо. Боже, може би това значеше, че ръката му беше...

-      Сигурно можем да я превържем. Не знам. Но ако той може да помогне достатъчно, че да мушнем нещо солидно отдолу и да го измъкнем от снега...

„Сняг.“ Още щом тя каза това, той усети мокрото под дясната буза и гърдите си, където топлината на тялото му беше разтопила снега. „Аз съм върху сняг.“ Не, това не беше съвсем вярно. Той беше в него. Това трябваше да е. Беше долу в снега. Но не замръзваше. Въздухът около него беше топъл, но имаше и следа от нещо странно и мокро, не стопен сняг или обикновена вода, а като ръждясала броня.

-      Хана е права - не голямото момче, а друго, което беше по-близо до възрастта на малкото момиче на име Ели. - Сигурно мога да стигна дотам с резачката за арматура. После само трябва да срежа шиповете и ще вдигнем вратата направо. Сигурно няма да го боли толкова. Може дори да стане по-бързо.

„Резачка за арматура? Шипове?“

-      Ще е по-добре, отколкото да рискуваме да ги изтръгнем, Джейдън - каза Хана. - Той вече кърви доста лошо.

„Кръв. - Това, което му беше замирисало на мокра ръжда и в което лежеше, беше собствената му кръв. - Боли. Кървене... какво...“ Но гръбнакът му не можеше да е счупен, не можеше, не...

-      Нали ти каза, че кръвта му изтича? - каза Джейдън.

-      Казах „може би“, а няма смисъл да правим нещата по-лоши. Колкото повече го обмислям, толкова повече се притеснявам дали някой шип не притиска артерия и дали, ако го извадим...

„О, Исусе!“ - Момичето, Хана, все още говореше, но гласът и избледня до жужене, когато споменът внезапно се разля в ума му, сякаш язовирната стена, която го задържаше, се беше разбила. Нейтън и трошащият удар във врата му, когато онзи гигантски дънер се беше залюлял обратно и го бе съборил от коня му. После той бе забързал напред - глупава грешка - и се бе чул чудовищен звук от нещо, което троши дърветата, но не отстрани. Отгоре. Нещо огромно и тъмно се беше втурнало към лицето му. За момент той не беше в състояние да помръдне, не само от изненада, а и защото краката му... „Не, снегоходките, те заседнаха в снега...“ Беше съзрял бутилковозелен проблясък на стъкло, четина от железни шипове и тогава беше разбрал - това нещо бе капан, направен от огромна врата на обор, която пердашеше надолу от дърветата право към него.

„Отблъснах се, опитах се да се измъкна от пътя му. Но не бях достатъчно бърз.“ Спомни си как тежестта го притисна надолу, как разпори краката му и съдра плътта му. Невероятната болка от тези шипове. Внезапния тласък кръв. „Не мога да им позволя да преместят вратата.“ Направо виждаше как тези шипове може да го застрашават и да го спасяват, защото, ако бъдеха извадени внезапно като коркови тапи, тогава животът му щеше да избликне в горещи червени реки по снега.

„Хайде! - Крис вложи всички сили, които успя да събере, в това. Почувства трепването на малките мускули. Притискането върху очите му беше огромно. - Наистина ли съм толкова слаб? Ако съм, ще умра.“

-      Хей! - обади се по-младото момиче. - Той отваря очите си, той...

-      Ъх... - Клепачите му се мръднаха назад едва. Свръхчовешко усилие, от което по горната му устна и по врата му изби пот. Но просто не можеше да отвори очите си изцяло. - Ъх...

-      О, боже! - каза момичето и той почувства пръстите и да дърпат и притискането внезапно отслабна, когато тя издърпа шапката към челото му. - Нищо чудно. Така по-добре ли е?

„Да.“ Клепачите му се отвориха рязко и ето я и нея - на по-малко от 15 сантиметра от лицето му. Не можеше да каже много. Не само че усилието го беше пресушило, а и светлината беше мъждива и очите му не искаха да се фокусират.

-      Ъх - каза отново.

-      Хей, той е буден. Очите му са отворени. - Малкото момиче грейна. - Здравей!

-      Ъх - изгрухтя той, после остърга с подут език изтръпналите си сухи устни.

-      Жаден ли си? Искаш ли да пиеш вода?

-      Ммм... - Той помисли, че очите и бяха светлосини и изглеждаше на осем, може би на девет години. Как го беше намерила? Нейтън беше мъртъв. Тогава кой? „Някой друг...“ После дойде името, видя лицето й да се носи върху прозрачен облак през зрението му. „Лена.“ Бяха тръгнали за Орен, бяха поели по дългия път, защото... „Рул... Преследват ни. Уелър...“

-      Хей, той е жаден - извика тя. Зад нея той видя широк тунел, прокопан в снега, през който тя вероятно си бе пробила път. - Иска да пие.

-      Дръпни се, скъпа! - каза Хана. - Нека го погледна!

-      Добре - а към него: - Не се тревожи! Има много време, преди да се стъмни. Ще те измъкнем. Намерихме те аз и Илай. Разгънах спасителното одеяло, за да ти направя палатка, а после аз и кучето ми пропълзяхме вътре, за да ти пазим топло, докато Илай се върне с помощ. Но сега всичко ще бъде наред. Намерихме те. Как се казваш?

-      Кх... - пресъхналото му гърло издаде хъркащ звук. - Кх... Криссс - думата звучеше като балон, въздухът от който бързаше да излезе. - Криссс...

-      Крис? - каза тя оживено, когато той успя да кимне.

Внезапни сълзи напълниха очите му. О, боже, никога не е бил толкова щастлив да чуе името си.

-      Здравей! - каза малкото момиче. - Моето име е Ели.

15

„Ели?“ Топлият цвят на облекчението внезапно се сбръчка в корема му. Той си спомни спора. Алекс го умоляваше да търсят малкото момиче. Не можеше да има толкова много Елита в този район. „На същата възраст е. Това трябва да е тя.“

-      Крис, добре ли си? - Гънка на тревога набръчка мястото над носа на Ели. - Гади ли ти се? Повече ли боли?

-      Аз... - Езикът му се сви. С нов ужас той помисли: „Не мога да и кажа. Не трябва“. Можеше да го оставят тук да умре. Можеше да го убият. - Д-да... б-боли - успя да каже той и не беше лъжа.

-      Ели - беше Хана, - той...

-      Мисля, че е по-добре да дойдеш тук. Той не изглежда много добре. - Измъквайки се странично, Ели бутна един накьдрен край на спасителното одеяло. Спица от светлина проби мрака. Крис можеше ясно да види как вратата го беше забила около стъпка в снега, преди да се закрепи здраво. Имаше и много по-добра видимост към кръвта.

„Не! - Пресен спазъм на ужас усука гърдите му. Когато издиша, дъхът му раздвижи малки червени вълнички. - Това е твърде много, изгубил съм твърде много...“

Отвъд границите на затвора му от сняг, шипове и кръв той чу поздравителното пухтене на куче и тогава Ели каза:

-      Какво? - Пауза и мърморене от страна на по-голямото момиче. - Да - каза Ели, - има много и усещам, че още тече. Не се разпространява, но... - Очевидно някой там разбра, че може да не е много добре за него да ги чува, защото спасителното одеяло се спусна на мястото си, отрязвайки светлината.

„Говорят за кръвта. - Той преглътна един писък. - Не се разпространява, защото се топи в снега под мен.“

Миг по-кьсно той чу шумолене, видя мракът да се свлича назад и една длан в ръкавица се появи, последвана от ръка, рамо и накрая от момиче, което се плъзгаше по гръб през улея.

-      Здравей! - спирайки близо до езерото кръв, в което той лежеше, тя махна дебела кестенява плитка от рамото си и се дръпна настрана, за да се обърне към него. - Аз съм Хан... - Тя замръзна, израз на неверие се разстла по лицето и. - Боже мой! - гласът и беше тънък и шокиран. Тя вдигна облечена в ръкавица ръка към устата си, сякаш да спре това, което щеше да излезе оттам. - Саймън?

16

-      Какво? - собственият му глас беше далечен, замъглен от болка. - Кой?

-      Аз... - започна тя, а после видя очите и, които бяха с цвета на мека пепел, да се отместват бързо към врата му. Веждите и се сключиха в намръщване. - Как каза, че е името ти?

-      Кх-Крис. - Пресъхналото му гърло се сви. - Прентис.

-      О! Разбирам. - Тя отново го огледа отблизо, после, изглежда, си върна самообладанието. Сваляйки ръкавица, сложи два пръста на врата му в ъгъла на челюстта. - Извинявай! Аз съм Хана. Тук съм, за да ти помогна. Нека проверя пулса ти!

-      К-колко... - Гърлото му се сви, когато той преглътна. - Колко е з-зле...

-      Ш-ш-шт! - устните и помръдваха, докато тя тихо броеше секундите на часовника. - Как е дишането ти?

-      Б-боли. Труд но е да...

-      Да дишаш? Сякаш не можеш да си поемеш достатъчно въздух? - Сивият и поглед изучаваше лицето му. - А болката?

-      Като н-н-ножове. - Той се намръщи при следващото вдишване. - Ста-става...

-      По-трудно да дишаш ли? - Когато той помръдна глава в утвърдително кимване, тя продължи: - Болката по-лоша ли е от едната страна?

-      Д-дясната. - Той затвори очи за момент, за да се стегне. - Колко е з-зле?

-      Много. - Пръстите и проследиха възвишението на адамовата му ябълка и сивите и очи помръкнаха. - Къде още боли?

-      С-стомахът. - Езикът му беше толкова огромен, че се боеше да не се задуши. - Г-г-гърбът.

-      За гърба очаквах. Тази врата е доста тежка. Можеш ли да си мръднеш пръстите на краката?

Не му беше хрумнало да опита. Беше ли, преди да припадне? Той се съсредоточи, прати команда надолу към стъпалата. След няколко тревожни секунди почувства надиплянето на вълна, но усещането беше много далечно, сякаш сигналът беше предаван по много дълъг и бав- нотечащ кабел.

- Да.

-      Добре - каза тя, само че Крис помисли, че изражението и изобщо не съответства на думите. - Слушай, ще пъхна ръка отдолу и ще натисна стомаха ти малко. Ще се опитам да съм възможно най-нежна, но трябва да проверя.

Той се стегна, щом пръстите и се провряха под парката му и започнаха да си проправят път през дясната му страна. Когато усети натиск, той потрепна.

-      Това боли ли? - попита тя, а очите и не изпускаха лицето му. - Ами... - Тя рязко натисна, после пусна.

-      Ъгх! - Стрела от гадене набразди гърлото му и той почувства внезапни сълзи да потичат по бузите му. - Н-не... недей...

-      Добре, добре. - Тя докосна с ръка бузата му. - Опитай се да се отпуснеш!

-      Прос... - Той трепереше, а това само влоши болката. Най-добре беше да не мърда.- М-моля те, извадете м-ме оттук, из-измъкнете ме!

-      Ще те измъкнем - каза тя. Той не беше сигурен дали беше заради неговата паника, но усмивката не стигна до очите и. - Искаш ли да ти дам малко вода? Жаден ли си?

-      Д-да, но н-не ме оставяйте... не м-ме оставяйте тук! - осъзна колко ужасено звучеше, но не му пукаше. Страхът и едно внезапно усещане за гибел го бяха обвили в плътна безвъздушна мантия. - М-моля!

-      Няма, разбира се. Опитай да не се паникьосваш, Крис! Нека само... - Тя се обърна, завъртя се, повдигна крайчето на одеялото и се провикна: - Трябва ми бутилката с вода, моля!

-      Коя? - беше по-голямото момче, Джейдън.

-      В левите дисаги.

Пауза.

-      Добре - каза Джейдън в същия момент, в който Ели попита:

-      Какво? Чакай...

Хана я отряза:

-      Илай, мисля, че ти и Ели трябва да сте сигурни, че сме извън опасност.

-      Извън опасност... - започна Ели.

-      Добре - каза по-младото момче, Илай. - Хайде, Ели!

-      Не, недей! - каза тя. Тонът и беше рязък и през филтъра на страха на Крис ядосан, почти ужасен. - Знаеш, че е... - Каквото и още да имаше да казва, се изгуби в скриптене на сняг, когато някой, вероятно Илай, я отведе настрана.

„Разтревожена. Защо?“ Той видя как Хана взе бутилката, която и бе подадена, издърпа дълго маркуче за пиене и плъзна края в устата му.

-      Ето! - каза тя.

Миризмата на водата - топла, но някак сладка и земна - и писъкът на нуждата му бяха толкова непреодолими, че страхът и предчувствието се стопиха. Но той още беше толкова ужасно слаб, че когато смукна от маркучето, само една слаба капка се процеди по пресъхналия му език, преди да изтече от ъгъла на устата му.

-      О! - Тя издаде лек съчувствен звук. - Чакай секунда!

Хана се приближи и размота шала си, след което плъзна нежна ръка под бузата му

-      Нека те повдигнем малко! - каза тя, подкрепяйки главата му и пъхвайки шала на топка като импровизирана възглавница. Беше толкова близо, че можеше да помирише кожата и - аромат на мляко и топла овесена каша. Тя пъхна главата му в сгъвката на ръката си и му предложи накрайника отново. - Опитай сега! - каза.

Той засмука и първите скъпоценни капки се плъзнаха по езика надолу към изтерзаното му гърло. Сладостта на водата беше в контраст с един пенлив аромат, който му напомни за прясно опечен хляб. Той изпусна нисък стон.

-      Полека! - чу я да казва и осъзна, че очите му са се затворили. Водата беше толкова добра, толкова добра. - Не бързаме за никъде - каза тя. - Няма да те оставя. Няма да направят нищо, преди да им кажа, че може.

Той почувства как тялото му се отпуска до нейното и за няколко блажени секунди не правеше нищо, освен да пие. Когато водата прокара топъл пръст надолу през средата на гърдите и към стомаха, страхът му изчезна. Забрави да се чувства засрамен от факта, че непознато момиче го държи като бебе. С всяка глътка чувстваше как сърцето му, препускащо преди от страх и болка, започва да забавя ритъм.

След още минута тя докосна бузата му.

-      Достатъчно засега! - каза. Той отвори очи, за да види, че нейните са втренчени в лицето му. Тя имаше много високи скули, но лицето и беше квадратно, устата широка, носът малко прекалено голям. - Не бих искала да повърнеш тази. Нека почакаме малко и да видим как ще мине!

-      Благодаря! - ръждата в гласа му се беше махнала. Той плъзна лениво език по устните си. - Сладко.

-      Това е от меда - тонът и беше много спокоен, но някак познат. Като мелодия от любима песен, която той почти си спомняше. - Поддържаме собствени кошери. Нека... - Тя се плъзна назад, издърпвайки ръката си. - Крис, какво правеше тук? Откъде си?

-      Опитвахме се... - Той се чувстваше по-добре, почти спокоен. - Опитвахме се... да стигнем до О-орен. Д-да намерим... - Той отново облиза устни. - Колония.

-      Колония в Орен - тонът и не издаваше нищо. - Защо?

-      Ммм... - Странно, но не и нежелано усещане за сънливост премина през него. Можеше да почувства как мускулите му започват да се отпускат. - Д-дойдохме от Р-Рул...

-      Рул - думата звучеше плоска и твърда. - Защо? Защо по този път? Той не е най-бързият, нито дори най- прекият.

-      Б-бягахме.

-      Бягали сте? - когато той кимна, тя продължи: - Следяха ли ви?

-      Н-не мисля. Пътувахме... дълго време.

-      Разбирам. - Тя отново му предложи накрайника. - Пий!

Водата бе все така прекрасно мокра и въпреки това този път имаше нещо друго. Точно под меда и този пенлив дъх той откри нещо странно - леко солен остатъчен привкус.

-      Бил ли си в Орен преди? - попита тя.

-      Ммм... - Трябваше да работи върху дишането си, да внимава кога говори, за да има достатъчно въздух. Гърдите му отново натежаха. - В-взимах деца.

-      Да, всички знаят, че Рул прави това.

-      Н-не е каквото мислиш - каза той. - Болни деца.

Пауза.

-      Това си бил ти? Ти си онова момче? - Той забеляза нотка на изненада в гласа и. Още една пауза. - Кажи ми как ги намираше!

Това изпит ли беше?

-      Рисунките... на оборите... - Устните му изтръпнаха, сякаш беше изял твърде много панирани люти чушки. - Така... така ги... - той опипа ума си за мисълта, но я изгуби.

-      Да, точно така - каза тя, сякаш потвърждаваше нещо на себе си. - Какво правиш тук, Крис? Никога не си идвал насам досега.

-      Бягам. Дойдох да н-намеря... - Кого? Може би беше от светлината, но лицето и излизаше от фокус. „Уморен.“ Колко странно се усещаше времето, сякаш се размотаваше като пружина в края на ценния му живот. Тиктакането на сърцето му се забавяше. Клепачите му искаха да се затворят. „Искам да спя.“ - Хънтър.

Ъгълчетата на устата й се стегнаха.

-      Защо искаш да видиш Исак?

„Исак.“

-      Познаваш ли го?

-      Защо искаш да го видиш? - повтори тя.

-      Т-трябва... - Мислите му започваха да се замъгляват. Не можеше да си спомни за какво беше отишъл там. Отново му ставаше студено, слънчевото усещане в гърдите му започваше да се разсейва, въпреки че треперенето, което го беше обхванало преди, почти беше изчезнало. - Трябва ми, за да...

-      Трябва ти Исак за какво? - Тя потупа бузата му. - Крис?

Той едва забеляза пръстите и. Имаше чувството, че сивите и очи го наблюдаваха много внимателно, но собственият му поглед се колебаеше, съзнанието му започваше да се изплъзва. Умът му отново се отнасяше.

Конецът, свързващ тънкия подскачащ балон на ума му към настоящето, се развързваше. Не можеше да мисли, не си спомняше. В гърдите му имаше тъмнина, унилост, която първо беше Ьмрук, а след това бавна и лукава длан с гъвкави пръсти, които си проправяха път през дробовете му, следвайки течението на кръвта му. Една студена мрачна ръка, която се пресягаше към мозъка му, обвивайки ума му и задушавайки мислите му за това кой е и къде е.

„Ели - миниатюрна искра проблесна в ума му. Ели беше разстроена, а после я избутаха надалеч. - Когато Хана поиска бутилката...“

И тогава разбра. Те не го спасяваха. Убиваха го.

17

-      Ъ... - Крис не знаеше дали иска да попита какво или защо, а и нямаше значение. Очите му се плъзнаха като смазани лагери в орбитите си. Ако можеше само да се задържи... „Тъмно, толкова тъмно - като гърдите ми... не е правилно.“ - Ха... ъ - измърмори той. Дали го беше оставила? Беше ли си отишла? Защо беше толкова тъмно? - Какво...

Но каквото и да искаше да каже, просто замръзна на езика му, когато осъзна, че е тъмно, защото беше напълно сляп.

„Не виждам... - Унасяше се, светът се разлагаше, умът му, този плаващ балон, се отнасяше във въздуха, който беше твърде рядък. - Не мога да дишам, не мога...“

-      Хана. - Той почувства внезапен порив на сила, породен от паника. - Хана, с-сляп...

-      Знам, съжалявам! - гласът и беше прозрачен и крехък като сапунен мехур. - Отпусни се, Крис! Престани да се бориш! Отпусни се!

-      Н-не! - Студът беше като ботуш върху гърба му, юмрук върху гърдите му и ръка, застлана върху очите му. „Не виждам, не мога да мръдна, не...“ - Ъ... защо...

-      Ш-ш-шт! - каза тя. - Съжалявам, Крис, но нищо не можем да направим за теб. Твърде лошо си ранен. Така е по-добре. Довери ми се! Ще стане по-лесно, ако спреш да се бориш.

Ами ако той искаше да се бори? „Не искам да умра, не съм готов, не съм...“

-      Не-е-е - изстена той. - Недей!

-      Ш-ш-шт! - отново каза тя, но гласът и вече не беше повече от тресчииа, избледняващ сърп от звук. - Не се бори, Крис! Приеми го и се отпусни! Ще остана с теб до края. Няма да си сам.

„Не! - Но не можеше да го спре. Умът му се отнасяше все по-високо и по-високо, границите на света му се затваряха като ирис. - Не! Не се отпускай, Крис... не... се... отп...“

18

Тя се събуди в агония.

Пъшкайки, не пъшкайки, а грачейки, напрягаща се за въздух. Звукът излезе като разкъсано „ак-ак“, невидим юмрук смазваше гърлото и. Тя изплува от мрака, от нищото в тъмнината, която беше самата тя сега. Болката в дробовете и беше ужасна, нещо повече от изгаряне. Всеки дъх беше като засмукване на счупени стъкла. Мозъкът и пулсираше толкова силно, сякаш сърцето и беше пропълзяло в черепа. Или може би това беше чудовището, което се напъваше да се измъкне, като блъскаше с юмруците си черепа и.

Точно над лявото и око се появи мъждив жълто-зелен блясък. „Бяла светлина?“ Така ли се предполагаше да стане? Първо светлината, докато мозъкът и, изгладнял за кислород, предаде богу дух, а после онзи тунел и в края му...

Не, не блясък. Леки убождания. Нито разчупване на снега. Тя се опита да хване светлината на фокус и разбра: часовникът с Мики Маус на Ели. Не го беше сваляла от нощта преди онази ужасна сутрин, когато Харлан простреля Том и взе Ели. Мики казваше, че е - тя насили погледа си да се закрепи - седем и пет.

„След изгрев. Тук съм от...“ Не можа да сметне. Блясъкът от часовника на Ели гаснеше, светлинките примигваха и се отдръпваха, докато мозъкът и трептеше и, както изглежда, опитваше да излезе отвъд пределите на черепа и. За кратък миг тя дори си помисли, че стои отгоре, върху снега, а погледът и обърсва натрошените дървета, скалите, раздробени на чакъл, и... купчина ски? Не можеше да каже, нямаше време да направи разбор. Зрението и се замъгли и това, което остана, беше нещо заслепяващо и твърде бяло като окото на пълната луна, преди светът да умре.

Това трябваше да е онзи последен тунел. Имаше светлина. Тя трябваше да тръгне по него, защото Том беше там - недостижим високо горе - и ако само можеше да се отнесе достатъчно далеч, достатъчно бързо... „Том... чакай... чакай ме...“

Изведнъж умът и превключи със здраво паническо стисване и плясък - внезапно усукване на чудовището, усетило, че тя наистина е на път да се измъкне. Това беше. Краят на линията. И чудовището се бореше адски, за да се измъкне на свобода.

Въпреки всичко тя искаше да се изсмее. И щеше да го направи, ако имаше въздух. Чудовището беше станало нещо повече - Кинкейд беше предположил, че това може да се случи, - но все още бе впримчено в главата и, а тя беше заровена жива.

„Пипнах те... Аз те п-пипнах...“ Мислите и се замазваха. „Боли, това боли.“ Трудно беше да се концентрира. Думите се изплъзваха през пръстите и, изпадаха от ума и. Всичко отминаваше освен болката. „Боли. Няма въздух. Гърдите... болят, болят. Мрак. Няма... въздух... н-не, не мога да се предам.“

Тя се опита да засмуче още една глътка въздух.

„Не мога... да...“

19

Конете пред къщата за мъчения бяха неспокойни, цвилеха леко и мятаха глави. Дейзи, голдън ретривърът на Грег, не се отделяше от него, като редуваше тревожно пъхтене и високо скимтене.

-      Човече, виждаш ли това? - попита Пру с тих глас.

-      Да. Всички животни са уплашени. - Той погледна по-голямото момче. - Ти също го усети. Знам, че го усети.

-      Какво? - След като му бяха отказали забавлението, Ейдън се беше присламчил към Грег и Пру. Според него тревогата по радиото беше нещо чудесно! Той обичаше да бъде там, където има проблеми. Никога не се знае кога ще се отвори възможност за малко хаос. - Не усетих нищо.

-      Но аз усетих. Земята потрепери, точно както каза Кинкейд. Като... тътен, нещо вибриращо. Нали знаете? Както когато мине голям камион. Или когато голяма светкавица удари много близо. - Пру вдигна нос и подуши.

-      Какво правиш? - попита Ейдън.

-      Душа за озон - каза Пру. - Нали знаеш как мирише въздухът след светкавица?

-      Млъквай! - изсумтя Ейдън. - Светкавиците са електричество. Нямат миризма.

-      Напротив, имат - каза Грег. - Като отработени газове от кола през лятото.

-      Озон - повтори Пру, после поклати глава. - Не надушвам нищо освен сняг.

-      Аз не мога да подуша, защото е толкова дяволски студено - каза Ейдън. - Носът ми замръзна преди пет минути. Вие двамата сте бъзльовци, щом се оставяте Кинкейд да ви уплаши.

-      Така ли? - Пру посочи наляво от плъзгащата се врата на обора. - Погледни снега, Ей!

Грег веднага разбра какво има предвид Пру. Предишната нощ беше навалял пресен сняг, но вместо само нов пласт сняг, натрупан върху входната рампа, имаше дискретни хълмчета като миниатюрни планини от пресята пудра захар.

Вдигайки фенерчето си, Грег разгледа внимателно покрива. Оборът нямаше улуци и каквото се стопеше там, се появяваше като блестящи дълги ледени висулки - остри като окървавени зъби. Няколко се бяха откършили и сега се подаваха като сребърни ками от твърдия лед.

-      И? - Ейдън вдигна качулката си, пъхна облечените си в ръкавици ръце в джобовете на парката си и изгърби рамене срещу внезапния порив на вятъра. - Снегът се е свлякъл - каза, а гласът му беше толкова заглушен и далечен, че напомни на Грег за втори клас и за тенекиените кутии, вързани за канап.

-      Да, вярно, Шерлок - каза Пру. - Но защо да се свлече? Не е било достатъчно топло, за да се стопи, а и снегът не е мек. Висулките са като отрязани.

-      Плочите са се разтърсили толкова силно, че снегът се е свлякъл. - Грег плъзна светлината по покрива и видя покривните плочи, върху които вече нямаше сняг. - Също като при лавина.

-      Стига! - но Ейдън вече звучеше несигурно. - Какво може да го причини? Нещо като... земетресение? Това е лудост! Тук е Мичиган. Такива неща не са се случвали тук.

-      Досега - каза Грег.

ВТОРА ЧАСТ

КЪДЕТО СА ТЕЛАТА

20

Беше още едно стъпало - този път ляво, на мъж. А тези туфи косми, поникнали по палците? Беше очевидно: мъжът е бил свиня. Имаше ужасни мазоли - две огромни подутини на палеца, - толкова втвърдени пети, че можеха да се използват за шкурка, и изгнил нокът. Изглежда, човекът е бил стар, те всички бяха стари. Кожата беше на петна, суха като пергамент, с изпъкнали сини вени. Трошливите нокти бяха толкова дълги, че бяха като изкривени жълтеникави нокти на хищна птица. Питър не можеше да си представи как бе ходил дядката.

-      Трябва да убиеш пазачите - просъска Саймън.

-      Знам - каза Питър през бам-бам-бамкането. Проклетите камбани бяха започнали преди осем дни, точно след като гръмна мината на Рул, и просто не спряха. Гол като сойка, той седеше с кръстосани крака върху вледенения цимент в ъгъла на клетката си и се опитваше с всички сили да не се оглежда за Саймън. Нямаше смисъл. Малкият мръсник...

... халюцинация...

... беше бърз. А Питър безспорно не искаше да оглежда дълго другите, които се взираха в него от останалите девет клетки - Променени с искряши очи и с лица, притиснати в решетките като маймуни в зоологическа градина.

Единственото, което не правеха, беше да реват. Питър смяташе, че имаше поне шестдесет деца. Познавайки Фин, вероятно още много Променени бяха натъпкани в други клетки из лагера.

Това, което тормозеше Питър - освен Саймън, онова бам-бам-бам на камбаните и това, че е гол и се въргаля в собствените си лайна, - беше, че някои от тези Променени имаха имена. Познаваше тези деца и това го подлудяваше. Например в клетката точно отсреща това едро момче с неандерталско чело беше Лий Травърс - Горския път, третата къща отдясно. Подобната му на катерица баба по цял ден биеше лехите с онази злобно заострена мотика, независимо дали градината имаше нужда от прекопаване, или не.

Ами тази много красива брюнетка с очи на кошута в клетката отляво? Това момиче, което го правеше гладен по начин, който не можеше да скрие без дрехи? Беше съвсем сигурен, че това е Кейт Ландри - на шестнайсет, обичаше котки и - боже мой - тези устни, тези гьрди! Питър имаше проблясъци как двамата голи се мятат в снега...

„Престани! - дишането на Питър се беше учестило, устата му бе пресъхнала от желание. - Контролирай се! Мисли! Защо Фин е докарал точно тези хлапета? Техните приятели?“

-      Знаеш ли, вместо да мислиш за секс - каза Саймън, - трябва да търсиш начин да избягаш.

-      Разбирам това, Саймън - промърмори Питър, отвръщайки очи от много сочната Кейт - тези устни, тези гърди! На моменти друга идея се носеше в ума му, нещо направо от „Възходът на планетата на маймуните“: убий пазачите, отвори клетките и ги остави да излязат и да завладеят света! Или от „Вълшебникът от Оз“: „Летете, мои красавци! Летете, летете!“. Но първо секс. Много и много секс в снега, на цимента, навсякъде. Да хване Кейт, да я наведе назад и да я има, да я има, да я има...

-      Не си и мечтай! - каза Саймън. - Ще имаш късмет, ако не ти го отхапе за закуска.

-      Исусе, Саймън, млъкни, по дяволите! - Боже, не можеше да има и една добра фантазия на спокойствие!

-      Принуди ме! Имаш много по-важни неща, за които да се тревожиш. Например за мен и за Пени (да не споменавам Фин и това, че събира Променени), за децата от Рул и за мината, а ти можеш да мислиш единствено за това да се чукаш с някакво момиче? Нуждаем се от теб.

-      Да, знам. Спри, Саймън, моля те! - Стенейки, той се изтъркаля по корем далеч от очите на Кейт, от нейния глад, от своите мисли. Саймън беше като шип в дясното ухо на Питър, като онези игли, които използваха върху жабите по... Боже!... по биология в прогимназията.

„Виж кой сега е жабата!“

Шокиращо, но истина.

Мината в Рул беше взривена преди осем дни и когато Питър не пищеше и не вилнееше като побъркан заради камбаните, тези проклети камбани в главата му, тези бам-бам-БАМ... когато не правеше това, Питър или беше буден и сънуваше ужасни кошмари, които прилепваха като дъвка по подметка - вода и тъмно ветрило от морски водорасли, и лодката, и очите в камъка; или беше буден и не сънуваше, а мислеше здраво; мислите кипяха в тенджерата под налягане на черепа му: „Махай се оттук, Питър, махай се, махай се, трябва да се махнеш!“. Ако не намереше начин да се махне, умът му щеше да направи БУМ.

Нищо нямаше да остане освен един капещ червен чорап.

Защото там имаше нещо.

Да. Наистина. В черепа му. Тази червена... капандура зад очните му ябълки, лазеща по мекото розово сирене на мозъка му. Той мислеше, че може да е пропълзяла през някое ухо. Или през носа му. Не беше сигурен. Но я усещаше. Проклетията растеше.

Опита се да се отърве от нея. Веднъж използва ризата си. Спомняше си само откъси: задушаваше се бавно от собственото си тегло; грубата болка; онзи див, безумен момент, когато зрението му се замъгли, щом въздухът му свърши и дробовете му се спукаха; възелът - толкова опънат, че клупът се беше врязал в кожата му като тънка струна за пиано. Още десет, петнайсет секунди и щеше да пререже сънните артерии.

Затова му взеха дрехите. Сега се въргаляше гол като бебе в собствената си мръсотия, защото му взеха и кофата за изпражнения. Вината беше негова, но опитът си струваше. Суровото, първично задоволство да накисне Ланг - този предател - с воняща пикня и течни лайна... О, Господи, това беше добро!

Но тези камбани го убиваха. Бяха толкова ужасно силни. Когато можеше да мисли за това, Питър подозираше, че е водата. Добра проводникова система. Когато прозвучаха първите заглушени удари, той се опита да разпредели дажбите. Само глътка тук и там, докато езикът му не се удебелеше толкова, че залепваше за небцето, а дишането му не станеше твърде трудно. Накрая Питър пиеше, защото трябваше, и тогава камбаните просто гърмяха. Крещенето по Фин: ИСУСЕ, БОЖЕ, БИ ЛИ СПРЯЛ ТЕЗИ ПРОКЛЕТИ НЕЩА? - само му докара едно загадъчно дърдорене.

-      Не е ли очарователно, момченце, че хората, които най-много викат бог, най-малко вярват в него?

В пo-тихите, по-разумни моменти Питър разбираше колко изкушаващо беше да вижда Фин като луд съсипан стар ветеран от Виетнам, превърнал се във водач на милиция: зловещо интелигентен и садистичен кучи син, който гледаше на Рул като на трън в задника; човек, който беше организирал засада преди седем седмици, за да изкара объркването си първо върху Питър. Ако това беше единствената истина, тогава заключенията на Фин, методите и експериментите му щяха да са много по-лесни за пренебрегване.

Но Питър беше учил в колеж. Не беше завършил поради... причини, които имаха нещо общо с очи в камъка и оранжева вода. С Пени. И със Саймън. И с онази проклета лодка. Той не говореше за тези неща, нито за колежа, нито за нещастния случай. Дори Крис не знаеше. Нямаше смисъл. Но Питър беше изучавал консервационна биология, еволюция и застрашени видове. Някога бе имал големи идеи и велики мечти. Щеше да спаси света. Така че понякога Питър наистина разбираше Фин. Имаше някаква безмилостна логика в лудостта му, която един истински дарвинист можеше да намери за трогателна.

После отново: бам-бам-БАМ.

Питър не беше точно нормален.

-      Е, кога? - тормозеше го Саймън. - Ти просто си седиш на задника.

Това си беше чистата истина.

-      Малко по-сложно е от това - каза Питър, все още опитвайки да се сдържа, да запази тона си тих. - Дай ми малко почивка, Саймън! Става ли?

-      На кого говори, по дяволите? - това беше новият пазач: старче с отпуснати бузи, с лице като на хрътка и с дръжки от стомна вместо уши, облечено в стандартна маслиненобозава униформа. Нож на десния хълбок, кобур на левия, разтегателна палка на кръста. Стомната и другият пазач на смяна бяха зад едно обикновено дървено бюро, поставено пред дълбока камина, в която пращеше огън, чак в другия край на затворническата къща.

Един глас, който разпозна:

-      Убий ме, ако знам!

Вторият пазач, Ланг - „Предател, изсъска Саймън, разкъсай гръкляна му, избоди очите му и ги изяж като грозде!“, - се прозя широко и се протегна.

-      Винаги говори така.

Тези пазачи трябваше да са на петнайсет-двайсет метра, но все пак Питър чу всичко това високо и чисто въпреки камбаните. Беше станал като прилеп, прихващаше звуци: „сссс” когато остатъчна вода по някой пресен дънер изсъскаше и се изпареше, КРЪЦ-кръц от кожения колан на Ланг, когато той ходеше; дори скърцането на ботуши по снега извън затворническата къща. Понякога мислеше, че чува други много тънички гласове в главата си. Нищо отчетливо, по-скоро врява като от претъпкана гара с много висок таван.

-      Господи, така, както си говори - каза Стомната, - е малко призрачно.

„Призрачно. ХАХАХАХА!“ Не. знаеха какво е призрачно. Тези бам-бам-БАМ бяха призрачни. Да не спиш изобщо, беше призрачно. И старият кошмар, който виждаш, когато си буден - оранжева кръв в тъмна вода и лодката, и очите, които бяха дупки в камък, - това беше призрачно. Нещото, на което растяха електрически червени крила в мозъка ти, беше призрачно.

Изгледа как ръката на Ланг пропълзя в мазния сив шлем от изтъняла коса и се зарови там за едно хубаво драс-драс.

-      Шефът казва, че са халюцинации - каза Ланг, докато пърхотът посоляваше раменете му. - Трябва да преминат. Ако стане много шумен, иди и го цапардосай няколко пъти! Това ще го накара да млъкне.

-      Аз не съм халюцинация - прошепна Саймън. Гласът му винаги идваше от сляпата точка отдясно на Питър. Надявайки се да го хване, Питър понякога рязко се извърташе, но Саймън се изплъзваше като проблясване на живак.

-      Знам го - каза Питър, въпреки че една малка все още нормална част от ума му също прошепна: „О, да беее!“.

-      Къде е шефът все пак? - попита Стомната. - Няма го от седмица.

-      Знам, че съм истински - каза Саймън.

-      Ш-ш-шт! - прошепна Питър. - Саймън, моля те, бъди тих! Искам...

-      Последно чух, че шефът е взел група Чъкита. Иска да види как се справят - каза Ланг. - Каза, че се учат по-бързо, когато излизат в екипи, особено когато имат достатъчно в тях.

-      О-хо - каза Саймън.

Това привлече вниманието на Питър. Достатъчно в тях? Какво? Ланг и Стомната не говореха само за съкилийниците му. Тогава за кои? Фин имаше различни Променени? Колко различни? Помисли си за камбаните. Помисли за това колко добре чуваше всичко и за постоянната завеса на стария сън. Помисли за мръсника в черепа си. „И Саймън. Чувам някой, който знам, че не може да е тук. Ами ако...“

-      Исусе! Те и ние заедно - от това ме полазват тръпки. А какво става с онова нещо? С очите им? Като това, което става с него? - Стомната изкриви палец към килията на Питър. - Изкарва ми ангелите. Като нещо от филм.

„Чакай! Какво става с мен? - Пръстите му проследиха очертанията на очните му гнезда и хьлмчетата на затворените му клепачи. Очите му бяха толкова ожулени, че можеше да плаче кръв. - Очи, очи в мрака, дупки в камъка. Но аз имам истински очи. Освен ако и аз не се променям в нещо друго. Освен ако Фин е...“

-      Да, но ще се радваш, когато дойде времето. Още много от тях. По-добре едно Чъки да изяде куршума вместо мен - каза Ланг.

-      Може би - Стомната прозвуча колебливо. - Но ти казвам, ще отнеса шибаната глава на първия, който ме погледне накриво. Ами тези Чъкита тук и на другите места? Имаш ли представа какво иска шефът от тях?

-      Някои от тях той взема - каза Ланг. - Тези, които смята, че са по-умни, предполагам. Но какво ще правим с всички останали? Да пукна, ако знам!

„Фин има повече Променени, не само тези тук. Разделил ги е на групи: тези, които оставя на мира, и тези, които... дрогира?“ Питър можеше да си представи. Колко беше глупаво да повярва на Фин, когато дъртото копеле каза, че могат да се справят само с десет Променени наведнъж? Трябва да бяха минали повече от пет месеца, откакто нещата отидоха по дяволите. Милицията на Фин е била тук много преди това. Фин е бил подготвен светът да се разпадне. „Значи работи с Променените и върху тях по някакъв начин, не само опитомява неколцина като любимци. Подбира най-умните, най-бързите, най-добрите.“

Какво можеше да иска фин от останалите обаче - от тези, които бяха тук с него, Питър не можеше да си представи. Те не бяха храна - е, поне не за Променените, които убиваха, но не се хранеха един с друг. Какво можеше да е замислил фин за тези деца, много от които бяха от Рул?

Още една мисъл: „Той има мен. Той знае всичко за мен“. А дали Фин знаеше за Саймън? За Пени? Ами ако търсеше и тях?

„Успокой се, няма да ги намери! Никой не знае къде е Пени...“

-      Не знам - каза Саймън. - Фин има теб. Какво те кара да мислиш, че не може да разбере? Трябва да направиш нещо, Питър.

-      Направих, каквото можах. Запазих те жив. - Питър имаше чувството, че някой е пъхнал претоварения му мозък в блендер. - Загубих всичко заради теб.

-      Не - каза Саймън. И проклет да беше, ако не прозвуча като Фин. - Ти беше изгубен, когато реши, че Зоната е добра идея. Беше изгубен, когато излъга в полицията, не каза истината за нещастния случай, за лодката и за Пени.

-      Мислиш ли, че не знам? - Един крясък кипна в гърдите му. „Недей, недей, недей, не може да крещиш!“ Той захапа меката плът на бузата си до кръв. Болката беше ярка, но не съвсем достатъчна, не. „Крещенето не помага. Ако крещиш, те нараняват. Ланг ще те рита, ще те бие. Но няма да те убие. Така че това няма да свърши, докато ти...“

-      Тогава направи нещо, Питър! - каза Саймън. - Спри Фин! Направи ход! Направи нещо!

-      Млъкни! - Ръмжейки, Питър хвърли онова ляво стъпало през клетката си. - Млъкни, Саймън, просто млъкни!

-      Хей, хей! - каза Ланг.

-      Моля те, боже! - Стенейки, Питър се помъчи да се изправи, обви пръстите си около железните решетки, прилепи се до стената и се хвана здраво с юмруци за метала срещу поредната вълна от болка. „Не, не, не, Питър, не крещи, Питър, не крещи!“

Не за първи път се почуди колко дълго и силно трябва да удря главата си, за да се пукне черепът му и мозъкът му да се смачка като жълтък на яйце. Можеше да се приближи до решетките, където чакаха Променените. Да провре ръце и да придърпа Кейт по-близо, да я остави да забие зъби в гърлото му, да и даде да опита първа. Щеше да е свършило, преди пазачите да отблъснат нея и съкилийниците и назад. Но той беше страхливец, не можеше да се остави да умре. Не беше готов, а и трябваше да мисли за Пени и за Саймън. Имаше го и Крис.

Да брои, можеше да брои. Броенето беше добро нешо. ,Десет клетки, има десет... - Трескавият му поглед ги докосваше една след друга. - Пет от едната страна, една, две, три, четири, пет...“

-      Това малко прасенце отишло на пазар, това малко прасенце останало у дома, това малко прасенце имало печено говеждо... помогни ми, помогни ми, помощ,... бам- бам-бам...

-      Добре, това е доста откачено - каза Стомната.

-      Не, не, не, нененене - припяваше Питър, удряйки слепоочията си и клатейки глава напред-назад. - Осем... осем, осем, осем, осем дни от камбаните, но десет клетки, десет, десет, десет, десет малки прасенца, квик, квик, квик... - той чу гласа си да се издига в дрезгав фал- цет. - Квик, квик, квик, квикквикквик... не, спри! Спри, спри! - Питър не осъзнаваше, че подсилва думата с удари по челюстта си, докато кокалчетата му не се ожулиха болезнено.

-      Да направим ли нещо? - попита Стомната.

-      Ако започне да рови из очите си или нещо такова - каза Ланг.

-      Правил ли го е някога?

-      Само веднъж.

-      Спри! - изпъшка Питър, но вече не бе сигурен на кого говори. Трябваше да спре с това, да започне да се контролира. Удряше челюстта си отново и отново: по-силно, по-силно. Този път меката вътрешна плът на бузата се раздра от зъбите му. Устата му се напълни с вкус на метал и блатна вода - лодкama дълбоко в тъмното, - вкус, който той познаваше много добре. „Но това съм аз, това е добре, отрезви се той. Това е моята кръв, не е някой, когото е трябвало да изям...“ - Не! - Той се изправи рязко, сякаш някаква скрита пружина внезапно се беше разбила 6 кръста му. - Няма да мисля и за това. Ще мисля за нещо друго. Ще мисля, мисля, мисля. - Започна да обикаля килията си пред очите на Променените, но далеч от сграбчващите им ръце и... „Кейт, Кейт, Кейт, обикаляй, обикаляй, обикаляй. Брой, прави нещо, прави каквото и да е, но се стегни!“ - Стегни се, стегни се, стегни се, аз съм Питър, аз съм в килия, аз съм в лагер...

-      Ти си Питър, ти си в килия, ти си в лагер. - Саймън беше ехо, призрак от гробището на спомените на Питър. - Ти си в килия, това е ад, а аз съм Саймън и десет малки прасенца започнали да квичат. Квик-квик- квик...

-      Не те слушам.

-      Говориш с мен.

-      Не те чувам - изкрещя Питър през онова бам-бам-БАМ. - Исусе, моля те, остави ме! - Горната част на главата го болеше толкова много, сякаш някой бе пробил черепа му с тухла. - Моля те, боже, моля те! Защо не ме оставиш да умра?

-      Защото не ти е дошло времето - каза Саймън.

-      Но аз не мога да понеса повече. - Питър прокара език по горната си устна, обирайки един ред вече много позната ивица изсъхнал бакър и стара сол. - Моля те, Саймън...

-      Саймън? - попита Стомната.

-      Внук на Преподобния - отвърна Ланг отегчен. - Беше много близък с това хлапе.

-      Внук? Мислех, че Крис Прентис е внук на Йегър.

-      Той също, което е странно, защото старецът имаше само едно дете.

-      И как е станало това? - попита Стомната.

-      Да пукна, ако знам - отвърна Ланг.

-      Не ти е позволено още да умреш, Питър - рече Саймън. - Пени и аз имаме нужда от теб.

-      Не мислиш ли, че знам? - Вбесен, той се завъртя, опиша се да го сграбчи, но не хвана нищо, защото Саймън се изплъзна извън обхват. - Ти имаш нужда от мен, Пени има нужда от мен. Но не мога да ви помогна точно сега. Не разбираш ли? Дори не мога да помогна на себе си.

-      Коя е Пени? - попита Стомната.

-      Сестра му. Хората от Рул казаха, че била истинска красавица. Просто - Ланг сви ръце пред гърдите си - супер.

-      Млъкни! - Питър извърна глава толкова бързо, че хвръкна кървава слюнка. Но в сърцето си се зарадва, защото така можеше да мрази някой друг освен себе си. - Не произнасяй името на сестра ми! Дори не си го помисляй!

-      Беше заминала, когато аз дойдох. Чух, че може би е подивяла - пазачът продължаваше да говори, сякаш Питър не беше там. И това беше истина в известен смисъл. Ланг плъзна бледорозовата змиорка на езика си по зъбите, нацапани с черни петна от загниване и никотин. - Срамота! Истински хубаво е да покажеш на всички тези момичета какво може един мъж...

- Млъкни! - Стискайки решетките с две ръце, Питър сгъна лакти като шимпанзе. - Млъкни, Ланг! Ще те убия, ако не млъкнеш, млъкни, млъкни!

-      Така ли? Така ли? - Остъргвайки стола си назад, Ланг се пресегна към калъфа. С един замах на китката му шейсет сантиметра черна хромирана стомана прещрака на мястото си. Пазачът премина половината разстояние до килията на Питър, пляскайки желязото с остро метално дрънчене дан-дан-дан, което някак беше в синхрон с онова бам-бам-бам. В другите клетки Променените се свиха назад. - Ставаш корав ли, момче? Ще ме убиеш ли? Искам да видя как ще опиташ.

„Да! Давай, пръсни ми черепа, смачкай мозъка ми, убий ме, убий ме, убий ме!“

-      Давай! Давай!. - изви Питър. - Хайде, тъпако, хайде! Там си достатъчно смел, можеш да говориш как ще покажеш на момичетата що за мъж си, така че, давай!

Бузите на Ланг почервеняха.

-      Не мисли, че аз няма...

-      Ланг! - Стомната беше на крака. - Не мисля, че е добра...

-      Млъкни! - Напредвайки, Ланг удари желязото с едно свирепо БАМ. - Ти, малък пикльо...

-      Питър - беше Саймън, но и не беше. Спокоен и тих, този глас беше въпреки това мощен; ритник в стомаха, който му изкара въздуха. - Питър, недей!

И просто така Питър почувства как желанието му за бой се изпарява, оставя го без кости, слаб. Погледна надясно, където Саймън винаги се носеше извън погледа му, но ахна, щом въздухът внезапно се раздвои и Крис - блещукащ и сияен - се появи.

-      Питър. - Лицето на Крис беше яркобяло. - Спри! Не можеш да ги победиш така.

-      Крис? - Питър вдиша. Коленете му опитаха да се сгънат. Гледката го хвърли назад толкова силно, че ако не стискаше решетките, щеше да рухне на мръсния цимент. Крис не можеше да е тук, той го знаеше, фактът, че Крис беше... „Ами ако е мъртъв? Не, моля те, боже!“ Гърлото на Питър се стегна от мъка. Зрението му се замъгли и той стисна здраво очите си. - Крие, не може да си тук. Не може да те виждам. Не те виждам.

-      Така ли? - излая Ланг. Когато отново удари решетките, звукът беше много по-слаб и не нарани ушите на Питър толкова. Защо беше така? - Гледай в мен, когато говоря!

-      Отвори очи, Питър! - каза Крис. - Погледни ме! Нека ти помогна!

-      Не. - Питър трепереше, беше му студено, толкова студено. - Ако го направя... ако те виждам, значи си мъртъв или Променен и...

-      Виж ме! - каза Крис. - Чуй ме!

Не можа да се спре. Клепачите му се отвориха и той извика. Лицето на Крис беше тебеширенобяло, очите му не бяха черни, а шокиращо блестящовиолетови. Не трябваше да поглежда. Трябваше да закрие очите си. Ако продължаваше така, щеше да ослепее. Но се боеше, че ако погледнеше другаде, ако потърсеше Саймън или Кейт с очите като кошута, или Ланг, или дори Фин, гледката щеше да го унищожи напълно. Мракът имаше своя собствена ужасна светлина.

-      Виждам те. - Беше халюцинация, видение, призовано от трескавия му ум, защото нямаше нищо друго, никаква надежда. „Никога няма да се събудя от това, защото никога не спя.“ - Крис... Боже... помогни ми!

-      Аз ще ти помогна. - Ланг отново удари решетките.

-      Ще ти помогна. - Винаги спокоен, гласът на Крис бе хладна кърпа върху горещо чело, вода в пустиня. - Но трябва да слушаш. Трябва да ми се довериш и да правиш каквото кажа.

Крис не беше там. И той като Саймън не беше истински. Те бяха халюцинации. Бяха симптоми от миналото и неговият избор, и очи като дупки в камък, и черна вода, дълбока и спокойна като гроб. Това беше едно съзнание, раздвоено само срещу себе си. И все пак Крис беше гласът на разума, частица от ума на Питър, не по- голяма от стотинка, която се опитваше да се изрази и да му помогне да оцелее... „Слушай този глас, слушай го внимателно!“

-      Какво? - каза Питър. - Какво искаш да направя?

-      Отдръпни се от решетките, Питър! - рече Крис. Не им позволявай да те нараняват повече! Още не си достатъчно силен.

-      Вече не съм каквото и да било. - Бавна гореща капка се процеди по бузите му. - Не съм силен. Саймън е прав. Аз съм нищо.

-      Сега вече се учиш - каза Ланг.

-      Можеш отново да бъдеш силен - продължи Крис. - Ще бъдеш. Но трябва да си достатъчно смел, за да се откажеш от този бой засега.

-      Но аз ще падна - възрази той.

-      Само на пода. Довери ми се, Питър!

-      Оооох! - изстена той. Направи четири препъващи се стъпки назад, преди ставите му напълно да омекнат и да се свлече на коленете си.

-      Видя ли? - Ланг прибра палката. - Не можеш да оставиш малкото лайно да ти се качва на главата.

„Вече са се качили на моята.“ Свеждайки глава, Питър разтърка очи с юмруци като уморено дете и започна да се дави от насъбраната мъка и вина в един ужасен звук, който все пак някак, изглежда, караше тези проклети дрънчащи камбани да затихнат поне за малко. Или може би Ланг беше прав и каквото и да беше направил Фин, щеше да прерасне в нещо много по-лошо, ако изобщо беше възможно. Допускаше, че беше, и това го плашеше. Може би беше добре, че не можеше да спи, защото може би в съня си щеше да се промени. И какво щеше да бъде тогава? „Съжалявам, Крис, толкова съжалявам, толкова...“

-      Няма нищо - каза Крис, сякаш успокояваше малко дете, което си е ожулило коляното. - Ш-ш-шт, всичко е наред. Ти направи, каквото можеше. Не трябва да се предаваш.

-      Но какво направих! - Питър покри лице е ръцете си. „Боже, никога няма да ми простиш.“

-      Първо трябва да простиш на себе си - продължи Крис и халюцинация или не, Питър имаше нужда да чуе точно това. Много по-късно той щеше да се зачуди точно кой беше отговорил.

-      Помогни ми! - прошепна.

-      Помогни си сам! - беше гласът на Крис и не беше.

Беше малко от Саймън и не беше. Беше тих, спокойствие в центъра на буря, окото на урагана, мястото, където въздухът е неподвижен като стъкло, мехур извън времето. - Контролирай се! Намери място, където да се скриеш!

-      Място, където да се скрия?

-      Да, специално място, за което само ти да знаеш. Прати Питър там и ще те намеря отново! Чакай точния момент! - Пауза. - Сега яж, Питър! Прости на себе си и живей!

-      Добре - думата беше солена, а гласът му далечен. Изтривайки сълзите си, той се повлече на ръце и колене през изсъхналата урина и спаружените изпражнения по пода към стъпалото, което лежеше настрана като забравена обувка.

-      Давай! - каза тихият глас. - Прави каквото трябва!

-      Добре - каза отново Питър. Пънчето над глезена завършваше със съсирек, оскъдни парцали суров мускул и мишешкисиво сухожилие. Стискайки с предните си зъби парче увиснала кожа, Питър дръпна внимателно, експериментално. Първоначално имаше лека съпротива. Помогна си с ръце, оголвайки месото от стъпалото като препечени ребърца. Кожата издаде мек звук, който му напомни как майка му късаше стари памучни гащи на парцали за прах и Питър започна да дъвче.

Вкусът беше невероятно гаден - като загнил черен дроб, оставен да позеленее. Вкусът беше животът му.

-      Сега това - каза Стомната - е толкова шибано гадно, че нямам думи.

21

-      Имам да ти казвам нещо, скъпа. За онова обаждане. - Баща и бавно се оттегля назад, макарата прави трак-трак-трак, докато той дърпа рязко въдицата нагоре и надолу, нагоре и надолу. Рибките обичат кукичката да подскача. - За онова снощи.

-      Ъ-хъ? - Ели не слуша наистина. Лек бриз, все още хладен за ранния юни, шепне през ръцете и. Водата е толкова стъклена, че сякаш има друго небе, уловено под повърхността и. Трябва да се фокусира върху своята плувка, но вниманиято и се е отклонило към един мъжки гмурец, който се носи покрай далечния бряг. Когато накланя глава, тя вижда червения блясък на очите му. Повдигайки врат, гмурецът изкряква малко призрачно - това е звукът на езерото Гранични води в Минесота и на риболова с баща и - и както винаги праща тръпки по гръбнака на Ели.

-      Студено ли ти е? - Баща и плъзва ръка по рамената и. - Искаш ли моя пуловер?

-      Не - гушва се тя в него. Той мирише на сапун „Дав“ и на обгорен пясък, защото Ирак никога не се отмива. След първата си мисия баща и влезе под душа на дядо Джак с всичките си дрехи и екипировка, докато тя се бе курдисала на ваната, а дядо и се беше облегнал на касата на вратата, без да се усмихва.

-      Измих и изпрах всичко, преди да тръгна - каза баща и, пускайки душа с пълна сила, - но вижте това!

Водата рукна чиста и се оттече калносива, което я изненада. Дядо Джак беше писал статия във вестника за войниците, а баща и бе пратил видеофилм с пясьчна буря. На него цветът на Ирак изглеждаше ярко неоновооранжев, а не мъртво пепелявосив.

-      Две минути след като вземеш душ, отново си мръсен - каза баща и през течащата вода. - Пясъкът никога не се отмива.

Дядо Джак беше бесен с дни след това:

-      Всичкият този проклет пясък задръства каналите ми - но тя го хвана внимателно да събира пясъка в малък буркан като за сувенир.

-      Просто гледам гмурците - добавя тя. Иска и се баща и да не беше говорил. Тя най-много харесва момента, преди рибата да клъвне. Веднъж отнесена, стръвта вече е като нещо счупено, защото това, което става после, е въпрос на живот и смърт. Животът на рибата свършва просто така - само защото Ели е подмятала кукичка със сочен червей точно тази сутрин, когато тя е минала наблизо и е решила: „Хей, това изглежда доста интересно“.

-      О! - баща и замълчава. - Както и да е, онова обаждане...

-      Да? - От шубрака на брега внезапно излиза мама гмурец с две кафяво-черни пухени топки. Ели усеща вълнение. Сутринта е толкова спокойна, въздишката на вятъра е толкова лека, че тя може да чуе писукането на патенцата и мекото бухане на майката. - Виж! - прошепва тя. - Бебета!

-      А-ха. - Той стиска ръката и. - Скъпа, трябва да ти кажа нещо важно.

-      Добре. - Очите и са залепнали за писукащите пиленца. Бащата се носи плавно, докато майката се плъзва във водата, а бебетата я следват: пльос-пльос. - Какво?

-      Трябва да замина отново - казва той.

За секунда думите просто не стигат до нея. В другия край на езерото семейството гмурци се потапя под лилиите. Тя чува как някъде наблизо цопва риба, която е разбила повърхността, за да хване буболечка. Но вътре в нея всичко е станало мъртво и сиво като иракския пясък.

-      Какво?! - пита тя, изправяйки се бързо, сякаш тя е червеят на кукичката. Възрастните гмурци също извръщат глави, сякаш и те са стреснати от новината. - Ти едва се върна!

-      Преди шест месеца - казва той, очите му гледат водата и той подмята кукичката, сякаш животът му зависи от това. Баща и носи косата си войнишки къса и по бялата като коремче на риба кожа зад ушите и в основата на врата му е плъзнала червенина. - Трябваше да е година, но имат нужда от мен. Един от другите водачи и кучето му са били... те са извадени от употреба - начинът, по който го казва, означава, че са мъртви, но темата е табу, нещо, което баща и нарича лошо джуджу. Изразът „убит по време на акция“ носи нещастие. Ако кажеш „мъртъв“, все едно стъпваш на мина. Мъжете и кучетата не умират, те са „извадени от употреба“. - Мина е с друг водач, но аз я познавам, така че...

„Не тя е важна, а аз - това иска да каже Ели. - Тъпо куче!“ Сякаш баща и и дядо Джак са решили, че тя е като тази Мина, сигурно е време да пратят Ели при друг водач.

-      Кога? - и това не е каквото иска да каже, но споровете няма да помогнат. Погледът и отскача от него към двойника му във водата. - Все едно. Няма значение.

-      Две седмици. - Във водата двойникът на баща и отвръща на погледа. - Трябва да подредя някои неща, но можем да... - гласът му заглъхва. Тя дори не може да си представи какво е мислел, че може да каже, за да оправи нещата.

Тя не казва „добре“. Или „мразя те“. Или „всеки път, щом заминеш, все едно умираш, а аз съм толкова уплашена, сякаш и аз умирам“. Освен това първото е дребна лъжа. Тя загубва интерес към гмурците. Вместо това се взира в малкото водно момиче точно до нейния воден баща, който казва:

-      Колко още?

-      А? - Ели примигна назад от спомена за онази юнска утрин към тук и сега, през март. Изпълнено с високи облаци, следобедното небе беше с цвета на варен белтък. Когато вдигна поглед от синьо-черното око на дупката в леда за риболов, трябваше да заслони очите си с ръка. - Какво каза?

-      Казах, колко още? - Дългите мигли на Илай бяха заскрежени. Точици лед бяха полепнали по шала му и висяха от оръфаната му шапка като коледни украшения. Бузите му бяха червени като боровинки. Гушнал пушката си, той тропна крака с преувеличено потръпване. - Замръзвам. Как можеш да правиш това? - Той посочи с брадичка въдицата в голата и дясна ръка. - Пръстите ми щяха да окапят.

-      Защото не се движиш наоколо - каза тя и върна вниманието си към въдицата, като я подръпваше нежно нагоре-надолу, нагоре-надолу и подмяташе кукичката. Честно казано, ръката и се вледеняваше, а ноктите и посиняваха от студ. Няколкото пъти, когато с дядо Джак бяха ловили риба в леда, той винаги палеше огън на брега, за да може тя да се стопли с горещо какао, овъглени наденички и почернели сандвичи. Устата и се напълни със слюнка при спомена. Можеше да убие за сандвич. С горчица и сос. И със запечен лук.

-      Добре ли си? - Веждите на Илай, деликатни и с цвят на мед, се сключиха.

-      Да. - Тя се помъчи да спре въздишката. Нещо, което дядо и беше казвал, изплува: „Ако желанията бяха риби...“. Не беше добра идея да мечтаеш за каквото и да било напоследък. Само свършваш депресиран или разплакан, или и двете, а проклета да е, ако се разревеше пред Илай. Той беше сладък и въпреки факта, че беше на дванайсет, двамата се мотаеха заедно. (Джейдън ги наричаше „убийците“, което Ели просто не разбираше.) Но Илай можеше да е и малко глупав. Понякога тя мислеше, че трябва да пази него. Ели кривна глава към двете близки дупки, където беше заложила нанизите. - Можеш ли да извадиш тези? Трябва да разчупя заложените въдици, а след като имам около петнайсет от тези...

-      Аз? - Илай не си падаше по рибешката слуз, а Ели беше имала добър следобед: четиринайсет черни риби, всичките по двайсет и пет сантиметра.

-      Е - каза Ели, извръщайки поглед към брега и към търпеливите им коне, които чакаха под клюмналите клони на висока канадска ела. Наблизо няколко гарвана подскачаха по снега и вероятно се надяваха на пареща купчина рибешки черва, докато една строго изглеждаща чайка беше кацнала на върха на ледена скала. - Предполагам, мога да почакам. Ще ти трябва помощ със свредела.

„Да, значи аз нося цялата риба и такъмите.“ От друга страна, тя знаеше, че това, което Илай наистина искаше да избегне, беше прибирането на такъмите. По-точно, да избегне мястото, което беше близо до склада за такъмите. Дори конете мразеха онази част от гората. И тя не беше луда по нея, но не беше такова момиче.

-      Е - каза тя, изтегляйки въдицата и посягайки със заучена небрежност към един вътрешен джоб на парката. Извади оттам пластмасов контейнер и отвори капачето. В легло от дървени стърготини, затоплени от телесната и топлина, лежаха тлъсти бели личинки, всяка с дължината на върха на кутрето и. Тя нежно измъкна едно дебело момче от гърчещата се маса. - До-бреее - каза, промушвайки личинката с кукичката. Беше истинско прахосничество - тя вече беше набучила една. Но Илай имаше нужда да усети огън под задника си. - Ако искаш да изчааакаш и да ми помогнеш с такъъъмите...

-      Боже! - Устните на Илай, ярки като череши и твърде деликатни за момче, се изкривиха. - Мразя, когато правиш това.

-      Ам-ам - отскубвайки още една гъсеница, Ели млясна с устни. - Вкуусноо...

-      Гадост! - Илай се престори, че повръща, но се хилеше. „Веселяк“, би казал дядо Джак. - Добре, печелиш. Само спри! - каза Илай, навивайки стоманената верига с наниза и осем изпъстрени с черни петна риби, закачени през хрилата, от дупка в леда. - Гадост - каза отново, като държеше пляскащите риби на една ръка разстояние. Сивият помияр Рок долетя като куршум, следван неотлъчно от Мина. - Ръкавиците ми миришат на риба - оплака се Илай, докато развълнуваните кучета подскачаха в кръг около него. - Рок винаги мирише на риба. Седлото ми мирише на сардини.

Ели преглътна изръмжаване за убийствени пръдни, въпреки че дори и тя беше уморена от пушена риба. Виж, един хотдог...

-      Поне всички ядат.

-      И ти винаги миришеш на риба. - Илай издърпа втория наниз. - Колко още ще се бавиш, за да знам кога да се притесня, че си била изядена?

-      О! Ха-ха! Може би още час, час и половина - каза го просто така. Откакто загуби Алекс и светещия Мики Маус, Ели нямаше и най-смътна представа кое време е. - Не много дълго. Все още има достатъчно светлина.

-      Сигурна ли си, че ще се оправиш с такъмите?

-      Разбира се. Винаги се оправям - промърмори тя под нос, но повика Мина и накъдри една весела вълна.

Гарваните се напериха, когато Илай приближи брега, но щом подмина към коня си, без да спре, се вдигнаха като черен облак да го гълчат по пътя му.

Само на две въдици имаше нещо - рибките нямаха и двайсет сантиметра и тя ги пусна. С Мина, която припкаше до нея, тя окачи дръжката на стара пластмасова кофа за боя, която използваше за такъми, и се отправи по леда към дупки, дето беше издълбала тази сутрин чаак ей там.

Езерото беше много дълбоко и се подхранваше от поток някъде в западната част. Това значеше, че водата близо до потока беше много по-топла и езерото никога не замръзваше изцяло. Вместо това леденият чаршаф постепенно се превръщаше в парцалив кишав ръб, от който тя винаги стоеше на здравословно разстояние. Когато приближи далечната въдица, тя видя изправено оранжево флагче и почувства прилив на въодушевление.

-Добре - каза тя на кучето. - Там има нещо. След като взе останалата част от пътя на бегом, тя се отпусна на колене и започна да откача кордата. Когато я подръпна и усети колко е лека, въодушевлението и се изпари. - Ех, да му се не види! - Нещо бе грабнало стръвта и изчезнало. Тогава видя как единичната корда се беше накьдрила и разбра, че няма никаква тежест в края. Влакното беше скъсано надве. Нарочно беше използвала единично влакно. Беше много по-еластично и смекчаваше пораженията от кукичката, така че устата на рибата не се разкъсваше.

-      О, това е била една силна риба! - И голяма. Жълтият костур обичаше дълбоки води. Както и щуката. Имаше много месо в тези риби. - Може би трябва да използвам сплетено влакно - каза тя на Мина, която само облиза водата от пръстите и. - И да издълбая малко по-широки дупки, ако искаме да хванем тези големи момчета. Откопчавайки ножа си, марка „Лийк“, от неръждаема стомана, от джоба на панталона, тя освободи острието с отработено перване на палеца. В едно много мъничко тъмно килерче на ума си си пожела да можеше да покаже на Том и Алекс какво може да прави сега. Тя винаги си пожелаваше това.

„Трябва да престанеш!“ Тя използва острия връх на ножа, за да махне възела на скъсаното влакно, после хвърли въдицата в пластмасовата кофа. През последната седмица след случилото се с Крис тя беше мислила твърде често за Том и Алекс, много повече, отколкото беше добре за нея.

„Това е твоят дом сега, така че се справяй!“ Щеше и се да мисли за неща, върху които би могла да въздейства. Например как да хване повече и по-големи риби, които сънуваха бавните си зимни сънища в дълбоките води под по-тънкия и по-слаб лед на плитчината. Но повече дупки означаваха повече време, за да ги поддържа чисти с брадвата си. Хрущейки по снега към брега, тя обмисли проблема. Дядо Джак използваше гумените постелки от стария пикап, за да покрива риболовните дупки. Но да намери кола, можеше да е трудно. Исак, Хана и доста от другите деца някога бяха амиши и все още силно вярваха в бог. Всички места, на които живееха, бяха на амиши, а те не използваха коли. Но може би обикновен килим или парцалена черга?

-      Трябва да попитам Джейдън - каза тя на Мина. - Той е като Том. Нали знаеш? Поправя всичко. Помниш ли например онзи стар камион, който Том и аз...

„Спри!“ Потискайки спомена, тя избърса една бърза парлива сълза. Трябваше да престане с това тъпо връщане към Том и Алекс или към баща и и дядо Джак. Ръката и се промъкна към врата и намери кожената връв, на която висеше малък дървен медальон. Хана беше казала, че амулетът - някаква странна амишка или германска магическа джунджурия - ще я предпазва от зло и от тъжни мисли. „Ха!“ Беше просто обърнат знак на мира. Тъпо. Сякаш можеше да бърши работа при всички спомени, които все се измъкваха от онзи тъмен килер. Тези за Том винаги я подсещаха за Алекс и обратното. Всеки водеше до една и съща картина: Том, чието лиие беше изкривено в агония, докато снегът разцъфваше буйно в червено под крака му, а Алекс с ръце, оцапани с кръвта му, крещеше: „Копелета! Копелета!.“.

Амулети за добър късмет? „Ха!“ Пръстите и пуснаха кожената връв. Тя беше истински джуджу за лош късмет. Нейна беше вината, че простреляха Том. „Той каза, че се грижи за хората си, Алекс ме спаси от планината, а виж сега! Заради мен вероятно и двамата са...“

-      Неее! - тя спря стона със свита ръка. Още една бърза сълза се търкулна по бузата и. Сега и се искаше да беше задържала свирката на Алекс. Тъпо беше да я дава. Една свирка беше нещо, което можеш да използваш, не тъпо парче дърво с германска дрункулка на него. Свирката беше като част от Алекс. „Точно като писмото от майка и.“ Полагайки длан на сърцето си, Ели усети как пликът прошумолява в найлоновата си обвивка, сгънат в един вътрешен джоб. Не можа да спре Харлан да открадне родителите на Алекс. „Но взех писмото на майка ти, Алекс. Спасих го за теб.“

Както може би Алекс и Том щяха да спасят нея? Не че Хана или Джейдън, или Илай бяха толкова ужасни, но Ели просто не можеше да се отърве от усещането, че нещата нямаше да бъдат нормални отново, докато не се съберат всички заедно. Което водеше до свирката. Да даде на Тоб свирката на Алекс, беше отчасти импулс, отчасти умишлено. Той беше толкова болен и уплашен да не го изоставят. Тя се надяваше, че свирката - все едно самата Алекс - ще го развесели и ще го направи силен по същия начин, по който караше нея да се чувства по-добре и в същото време наистина тъжна. „Ще ми я върнеш, когато оздравееш“ - казала му беше тя.

Но в една скрита част на ума и - място, което тя не посещаваше често, защото беше твърде болезнено - се таеше друга идея. В нощта, преди да се появят Харлан, Марджъри и Брет, Том и Алекс бяха говорили за Рул. Ели помнеше шумоленето на карти и гласа на Том. Тя се беше опитала да отиде в Рул след Харлан, само че се беше загубила. Беше извадила късмет, че Джейдън я откри. Но след като момчето от Рул дойде и взе Тоб, Ели се надяваше, че докато го лекуват, някой ще намери свирката и ще я покаже на Алекс. (Защо някой би го направил, тя не знаеше. Беше глупаво. Но беше нещо като писмо в бутилка.) Тогава тя щеше да разбере къде да я намери и щеше да каже на Том, защото, разбира се, Алекс щеше да го е спасила, и те щяха да дойдат за нея... просто така.

Ако Том беше добре. Ако все още беше жив. Ако не беше като горкия Крис - момчето от Рул, което само се беше опитало да помогне.

Докато Хана не беше отишла и не беше сторила онова, което бе сторила, и вече нямаше как да го върнат обратно.

От небето дойдоха още силни печални викове, когато трио гарвани отлетяха от запад на изток, следвани от още шест. Още по-високо тя забеляза издайническото реене на няколко чайки. Намръщена, Ели обърна поглед назад към брега. Чайката все още беше там, но гарваните бяха изчезнали. Дълбоко сред дърветата проблясна нещо в светлозелено и един кедър, залюлян внезапно, разпръсна фина завеса от сняг.

-      Това е странно - каза Ели. Гарваните обичаха рибешки черва точно толкова, колкото и всичко умряло или умиращо. (Е, може би без човекоядците.) Това беше още нещо, което Джейдън беше казал: „Ако искаш да знаеш къде е отишъл еленът, който си ударил, не следвай кръвта! Търси гарваните!“.

„Но сега тях ги няма.“ Тя прокара очи по ниските клони и по заснежените вечнозелени храсти. Все още виждаше издуващия се облак от фин сняг. Там, където преди имаше много птици, сега беше останала само чайката. Което беше малко странно.

Със свредела на лявото рамо и с пушката 22-ри калибър на дясното тя грабна отново пластмасовата кофа и се затътри отново бавно към брега. Пушката беше марка „Савидж“, но Джейдън я наричаше „пукало“, което значеше, че не прави нищо, а само добавя тежест, но я караше да се чувства по-добре. Свределът и не беше петнайсет килограма като онзи на дядо Джак, но беше дълъг и неудобен за носене. По същество беше по-скоро копие, на чийто връх имаше две невероятно добре наточени остриета от неръждаема стомана.

Напред тя видя Мина да подскача след чайката. С тревожен грак птицата се вдигна от мястото си, направи кръг и пусна една дълга струя. Мина спря в последната секунда, но не достатъчно бързо. Струята в зелено и бяло се размаза по муцуната и и чайката размаха крила нависоко с един гръмогласен писък: „А-ха-ха-ха!“.

-      Да ти е за урок! - каза Ели, докато Мина просто изсумтя и се отъркаля в снега. Когато навлязоха сред дърветата, тя видя чайката обратно на скалата и можеше да се закълне, че птицата още се смееше.

Точно този имот беше огромен, вероятно някога е бил съставен от две и дори може би три ферми с много декари земя и много допълнителни постройки. Илай беше тръгнал наляво по гориста пътека, която щеше да го отведе обратно към къщата. Ели се отправи надясно с коня си - дребна калнокафява кобила на име Бела - по криволичещата пътека през гората от дъбове и високи лиственици. Напред в едно сърповидно оформено сечище пътеката се разклоняваше надясно и наляво. Един поглед към това разклонение и Бела се подплаши, изправи се на задните си крака и разтресе глава с дрънкане на метал и кожа.

-      Добре, добре, голямо бебе! - Ели слезе от коня и завърза юздите около един як дъб. Никой от конете не обичаше тази част от гората. Дясната пътека не водеше до нищо хубаво. - Куца работа! - измърмори тя мрачно. Подтичвайки до нея, Мина я погледна и Ели каза на кучето: - Обзалагам се, че ако ставаше въпрос за теб и за мен, те нямаше да се откажат толкова бързо.

Да, но когато Джейдън и Хана намериха нея и Мина, те не бяха ранени толкова тежко, колкото беше Крис. „Смъртно ранен“, беше казала Хана за Крис, което бе начин да каже „ранен толкова лошо, че не мога да го оправя“. Но може би имаше шанс. Крис можеше да е много силен или пък Хана можеше да е сбъркала. Това, че не опитаха, не беше честно. Том и Алекс винаги опитваха. Те щяха да се борят...

-      Знаеш ли, Ели, никак не е добре да мислиш за това. Само ще започнеш да се самосъжаляваш. - Тя изпусна мъчителна въздишка. Защо си спомняше Том и Алекс, баща си и дядо Джак толкова много днес? Не можеше да е заради риболова. Тя ловеше риба през цялото време. - Да, но ми липсват непрекъснато - каза тя, ядосана, че носът отново започваше да я сърби. Скоро щеше да се разврещи като малко дете. „Концентрирай се върху положителното, както казваше дядо Джак винаги.“ А Хана, Джейдън и Исак бяха мили. - Но не са Алекс. - Тя свърна по лявата пътека. - Те не са Т...

До нея Мина внезапно сигнализира с тихо, но отчетливо пухтене. „Опа!“ Хваната насред крачка, с единия крак над снега, Ели остана напълно неподвижна. В гърдите сърцето и се преобърна от тревога. Мина не гледаше лявото, а дясното разклонение. Не ръмжеше (добър признак), но ушите и бяха изправени, тялото и - вцепенено. Това не беше добре. Беше злe. Ръмженето беше нещо лошо, защото означаваше, че там има или непознати възрастни, от които тя нямаше полза, или човекоядци, от които имаше още по-малка полза. „А и това не беше тяхното време на деня все пак.“ Но нещо беше подплашило кучето. Какво?

От небето долетя още един рязък писък и тогава тя най-после чу това, което Мина беше доловила. По дяволите! Доколкото можеше да се досети, конят и вероятно се беше подплашил по-рано, защото беше доловил това, което тя не беше. Но сега Ели го чу. Звучеше като... гласове? И то много. Като претъпкан училищен двор в междучасие. И идваше някъде от дясната пътека. Наблюдаваше как Мина слуша. Кучето все още беше нащрек, но не ръмжеше. Значи... не е опасно? Вероятно не възрастни все пак, не хора. Не живи във всеки случай.

После я озари.

-      О, боже! - каза и едва не се плесна по челото като Хоумър Симпсън^1. Птиците. Гарваните. Затова имаше толкова много. Гарваните бяха мършояди, привлечени от смъртта. Беше както Джейдън каза: Ако искаш да разбереш къде е горкият ранен елен, гледай за гарвани! Беше напълно логично.

„Да, но искам ли да отида там?“ Защото сега имаше избор, нали? Някой трябваше да провери това. Щеше да и отнеме един час да стовари екипировката си, да се довлече обратно до коня си, а после да трамбова до къщата. Тя беше тук сега. Някой трябваше да избави горкия елен от мъките му, а тя трябваше вече да порасне.

Том щеше да го стори. Алекс също.

Като постави внимателно свредела напряко на ведpoто, тя свали пушката от рамо и освободи затвора. При този звук Мина завъртя опашка одобрително.

-      Да, по-добре да играем на сигурно, отколкото да съжаляваме. Така че, хайде! - Ели погали кучето си. - Да го направим бързо!

Вървенето не беше ужасно, въпреки че за Ели това не бяха нито любимата пътека, нито любимото място във Вселената. За десет минути шумът се усили и вече се различаваха грачене и крякане. Глъчката беше огромна като в планината в Уакамау, когато дядо Джак умря, а главата и щеше да експлодира. Този път обаче, вместо да затъмнят небето, лъскавите гарвани се бяха стълпили по дърветата.

„Еха!“ Нещо привлече вниманието и. Един студен пръст пропълзя по прешлените на гръбнака и. Нещо и подсказваше, че птиците едва ли са се събрали тук само за да чакат нещо да умре. Но каква ли беше причината? Тя сведе очи към снега. Последния път, когато тя, Джейдън, Хана и Илай минаха по този път, беше преди седмица. Междувременно беше валял сняг и тя видя, че следите им са запълнени.

Но видя и нови. Човешки следи.

„О, боже! - Едните бяха малки. Не много по-големи от нейните всъщност. - Дете? - Ръцете и се стегнаха около пушката. - Дете, ранено дете?“

Или можеше да е типът дете, което тя наистина не искаше да среща. „Не, не може да е човекоядец. Мина щеше да знае, тя винаги знае.“ Провери кучето, което все още беше нащрек, но поддържаше крачка. Отново не разтревожена, но определено и казваше, че нещо не беше съвсем наред. Вниманието на кучето беше приковано от нещо право напред. Ели също погледна в тази посока и се чу как изпуска тежко ахване.

Сечището беше малко и в средата му се издигаше сива варовикова сграда с покрив от плочи. Имаше два прозореца от двете страни на дървена плъзгаща се врата. Пред нея бе разположена рампа, която приличаше на широк изплезен език.

Магьосническите знаци, нарисувани върху камъка, бяха малко странни. Точно под стряхата имаше бели като кост звезди с по пет лъча, които минаваха около цялата сграда, а това бяха символи, които според Хана трябваше да изобразяват небесата. Над плъзгащата се врата имаше единична висока арка, очертана с черна боя и запълнена с пурпурна. Вътре в арката имаше три еднакви сини триъгълника. Предполагаше се, че арката е фалшива врата - врата на дявола, беше казала Хана, - направена, за да измами Сатаната да си удари главата.

Имаше и други магии. Нарисувани полуарки, направени в същия стил над и под всеки прозорец, тъй че, ако някоя вещица се опиташе да се покатери, щеше да се препъне в това, което Исак наричаше „крак на вещица“.

С тези магьоснически знаци на пръв поглед човек би помислил, че това е хамбар. Но това не беше логично, защото цялата сграда беше от камък, издигаше се съвсем самотна в гората и наистина беше доста отдалечена от всякакви полета и пасища. Нито Джейдън, нито Хана имаха представа какво е било първоначалното предназначение на тази постройка. Когато за първи път попаднаха на нея, тя беше съвсем празна.

На Ели обаче тези прозорци винаги бяха приличали на празни очни гнезда със странни пурпурни и сини клепачи. Ако оставеше очите си да се разфокусират малко, можеше да види и черепа.

Което беше съвсем уместно, като се имаше предвид какво се намираше вътре в момента.

Изглежда, нещо се беше пресегнало и привлякло тези гарвани, защото имаше стотици. Птиците се бяха наредили по плочите на покрива, крепяха се по дъските, стискаха стряхата. Още гарвани се рояха по снега или пристъпваха наперено по рампата като войници. Разстилаха се по сградата като вълнуваща се маса от ярки очи, блестящи пера и черни човки.

Гарваните знаеха къде живее смъртта.

Защото тази сива прилична на череп сграда беше мястото, където бяха телата.

1 Герой от анимационната поредица „Семейство Симпсън“. - Б.пр.

22

Осем дни след като взриви мината, в самото начало на март, като големи буреносни облаци пристигнаха гарваните. Том знаеше какво значат те. Постой около военна зона и ще научиш. Искаш да разбереш къде са телата? Огледай се!

Факт. Колкото е по-студено, толкова по-бавно се разлага плътта. Но също така е вярно, че най-дълбоките нива на мината са много топли, дори толкова горещи, че е невъзможно да се работи в тях без вентилатори и проветрение. Очевидно старата мина на Рул беше просто достатъчно топла, за да започнат труповете на хората да гният и пълни с газ да изскачат на повърхността на новото езеро като безброй балони от човешка кожа.

Въпросът беше кога да тръгне. Синди идваше всяка сутрин, така че това време отпадаше. Следобедите бяха по-безопасни, но трябваше да се предвидят стражите. Не искаше никой - особено Синди или Люк - да разбере какво прави. Щяха да се опитат да го спрат, да настояват да дойдат с него, а той искаше да е сам. Така че оставаха късните следобеди. Ако изчислеше времето правилно, със ските можеше да стигне доста бързо, да заобиколи пътя, който би го вкарал в полезрението на стражите, и пак да му остане достатъчно дневна светлина, въпреки че щеше да се върне след мръкнало.

„Кога?“ Всъщност въпросът не беше ли по-скоро дали ще се върне? Някога? Или никога? Защото в известен смисъл Том беше заминал, беше довършен, напълно изчерпан. Той не се беше чувствал така никога. Нито след Афганистан, нито след Джим. Нито дори когато бе прострелян и Харлан взе Ели. Не и след Джед и Грейс, когато си мислеше: „Да, убий всички врагове! Не е трудно“. Въпреки това, което каза на Люк, възможността да избере живот без никаква надежда да види Алекс отново, беше като да се остави на течението. Слагаш единия крак пред другия, докато повече не можеш да вървиш.

Независимо от това едно нещо бе кристално ясно. Очевидно тя беше там, в това езеро, заедно с всички останали мъртви.

И нямаше абсолютно никакъв начин Том да я остави на гарваните.

Беше участвал в Дългата разходка и преди. В Афганистан противобомбеният костюм винаги беше крайна мярка, когато роботите не вършеха работа или - както в неговия случай - трябваше да се направи избор между губещи ситуации. Така че бе вървял сам към смъртта много пъти. И все пак в този случай беше още по-лошо. Това щеше да бъде най-дългата и най-самотната разходка в живота му.

Езерото беше сюрреалистично. Задръстване от частично разложени тела, затънали в леда и почернели от гарвани. Изглеждаше, че Променените са вярвали в запасяването с продукти за черни дни. Или може би просто бе имало много гладни малки Чъкита на тази опашка за храна и е било по-лесно да се отскочи до обора за добитък, когато е трябвало да се намери нещо за кльопане. Имаше и много умрели Чъкита, които лесно се различаваха от другите мъртви, не само защото всички те бяха млади, но и понеже нищо - дори гарваните - не ги докосваше.

Том огледа през бинокъла езерото, прокарвайки внимателно поглед от лице на лице. Без да му обръщат внимание, птиците кълвяха празни очни ябълки, удряха с клюновете си по костите, скачаха от едно противно раздуто тяло към друго, сякаш играеха сложна игра на дама. Един гарван се подхлъзна при кацането върху заледения подпухнал корем на един възрастен мъж, преди да се оттегли на по-безопасно място върху носа му. Птицата намушка с клюн и отцепи парче от буза. Замръзналата зеленикава плът се откъсна със звук, който напомни на Том за накъдрен целофан.

Той гледаше как гарванът пъха месото в човката си и после в гърлото. Ако това беше Алекс, щеше да се спусне долу толкова бързо с бравото на Джед, че гарванът щеше да стане на облак от пера и червена мъгла и да иде в ада, преди да разбере, че е мъртъв. „Или може би е по-добре само да раня това нещо. После да го хвана и да го разкъсам.“ Можеше да види и това. Толкова подробно като прожектиран наобратно кадър, филмът се въртеше в ума му. Том виждаше как птицата се бори, а той стиска все по-силно и по-силно, докато не усети лекото тупкане на сърцето и в дланите си и хрущенето на костите...

Само че някак в ума му филмът се беше променил. Вместо гарван сега държеше момче за врата и то се опъваше и бореше, но Том го беше яхнал, душеше го и гледаше как лицето му става мораво. Той убиваше Крис Прентис за това, което беше направил. Това видение беше толкова реално, че Том можеше да почувства обезумялото драскане на ноктите на Крис върху ръцете си.

„Не можеш да се измъкнеш, Крис. Няма да ти позволя. Аз съм силен и ще те убия, ще те смачкам, ще те накарам да платиш за това, което си и направил...“

Един дълбок стон си проправи път през гърдите на Том. Боже, да убие Крис, щеше да е хубаво, щеше да е толкова хубаво и, Исусе, той го желаеше. Тази нужда да убие нещо беше нокътят на нещо ново, драскащо ребрата на Том, беснеещо да бъде родено.

„Но не мога да те пусна. - Измъкването на ума му от видението изпоти горната му устна. - Трябва да се държа.“ Притиснал трепереща рька към гърдите си, Том почувства двете плочки, които висяха на верижка около врата му. Едната беше на Джед от Виетнам, другата бе принадлежала на сина му Майкъл, който беше умрял в Ирак. Том стисна плочките по начина, по който баба му стискаше молитвената броеница. „Трябва да спра. Не мога да си позволя да се изгубя в това.“

Езикът го болеше там, където зъбите бяха пробили плътта. Той изплю събралата се в устата му кръв и видя как тя стопи снега сред приличащите на неправилни звезди следи, оставени от птичите крака. Много животни имаше насам всъщност. Погледът му се прехвърли на няколко издължени петпръсти следи, които трябваше да са от еноти, а после към една единична дълбоко през снега. От вълци вероятно. Те бяха достатъчно тежки и повечето глутници вървяха в индианска нишка. „Гарвани, вълци и еноти се тълпят за храна.“ В устата му отново се бе събрала кръв, която имаше вкус на ръжда, и Том се изплю. Много животни. Погледът му се плъзна по по-малка група отпечатъци, които изглеждаха почти като на куче. „Лисиците също са били заети.“ Нищо чудно. С всичките тези тела езерото на практика беше...

-      Шведска маса - прошепна той и при това мислите му се препънаха и спряха, защото внезапно разбра какъв тип следи нямаше.

„Чакай малко!“ Взривяването на мината беше като да ритнеш мравуняк. Много от Чъкитата бяха умрели, но останалите се бяха пръснали - вероятно се бяха отправили на север към Рул. Оттогава не беше имало активност при мината. Но той беше виждал военна зона. Оцелелите винаги се връщаха, за да спасят каквото могат. И въпреки това единствените човешки отпечатъци около езерото бяха неговите, в което нямаше смисъл. Цялата тази безплатна храна и нищо, което да спре Чъкитата да дойдат или по-старите да се върнат. Само че никой не беше го направил.

„Тогава къде са, по дяволите?“

Надигайки се върху плоския камък, той огледа брега надясно и наляво. Доколкото виждаше, изобщо нямаше човешки отпечатъци. Той обърна поглед право на запад. Слънцето вече беше на средата на пътя към хоризонта, слабата му светлина започваше да добива цвета на пресен съсирек кръв. Очите му докоснаха първо пълната с отломки плоскост, преди да се прехвърлят на повалените дървета. Нощта, в която взриви мината, Чъкитата бяха дошли от тази посока. В ума си той повтори това, което беше видял, докато мината се срутваше под краката им - тези момчета, черни като мравки, които се превиваха през преспите. Петима бяха дошли пеша, но двама бяха на ски. Накрая Чъкитата бяха открили огън и бяха прогонили него, Люк и Уелър от възвишението. Но това, за което Том не се беше замислял много, беше защо тези момчета изобщо се бяха отправили в тази посока. Защо тичаха към бедствието? И още по-интересно беше какво имаше тук, което липсваше другаде?

-      Алекс? - това беше точно, той можеше да усети туптенето, тръпката, която си проправяше път през вените му. - Господи! Не ви интересувахме ние. Бяхте дошли за Алекс, това трябваше да е. Стотици вкусни ястия, сред които да избират, но те бяха дошли за Алекс и само за нея. Но откъде знаеха? Свирката беше първата му мисъл, но той я беше чул, след като забеляза Чъкитата, така че можеше да бъде само...

-      Миризма? - думата излезе в облаче пара. - Подушили сте я? Боже мой! - Оглеждайки равнината, погледът му помете през снега от ляво надясно, следвайки естествената линия на земята и на потопа от чакъл. - Вие бяхте на ски. Качихте се на възвишението. Дойдохте право за нея, не се отклонихте, не се поколебахте, защото знаехте къде е тя... - Той трепереше, мислите му подскачаха като номерираните топки на тотото. - Слизате долу, взимате я, а после духвате бързо. Само насочвате ските си, заставате на линията на срива и се спускате надолу...

Думите се изпариха на езика му, когато погледът му беше привлечен от нещо източено, което стърчеше от малка планина отломки. Клон? Не. Твърде право. Какво беше това?

-      О, боже! О, боже! Моля те, моля те! - припяваше той, докато бавно настройваше фокуса. - Моля те, моля те, мо... - нещо нечленоразделно, бездиханно, не съвсем вик, изскочи от устата му. Сърцето му подскочи толкова силно, че го усети в зъбите си. - Боже! - ахна той. - О, боже!

Защото там - заковани в обсега на бинокъла - бяха черната дръжка и каишката за китка на щека.

23

През зимата, когато някой умреше, имаше три възможности. Можеше да погребеш тялото, да го изгориш или да го складираш. Погребението беше за предпочитане, беше нещо религиозно за Хана и Исак. За Ели беше нещо като „добре, все едно“. Но без багери нямаше начин да разкопаят достатъчно дълбоко за приличен гроб до пролетта. Плиткият гроб беше като покана за мършоядите и - никой не го казваше, но всички го мислеха - може би дори за човекоядците, ако изпаднеха в отчаяние. Или ако бяха като гарваните и можеха да ядат всичко.

Кремирането отпадаше. Исак просто не позволяваше. Отново онова религиозно нещо или може би бяха неговите и на Хана магически работи... Ели не знаеше. Единствените тела, които изобщо изгаряха, бяха на човекоядците. Но не бяха го правили отпреди Коледа, защото просто беше твърде студено и Джейдън мислеше, че всички човекоядци са заминали на юг, където остатъците бяха по-добри.

И оставаше складът - място, където в дълбокия мраз на Горния полуостров телата не можеха, нямаше да изгният. Без разлагане, без миризма, без мършояди.

И все пак сега над къщата на смъртта имаше гарвани.

* * *

-      Не разбирам. - Зашеметена, Ели направи предпазливо кръг, местейки поглед от редиците гарвани по покрива на къщата на смъртта към върховете на гората. Повечето дървета нямаха листа, а голите им клони бяха преплетени като пръсти на скелет. Някои от тях сега бяха натежали от птиците и се огъваха под тежестта им. „Откъде дойдоха всички те? Защо?“ Звукът, който издаваха гарваните, беше почти механичен, сякаш хиляди ножици се отваряха и затваряха рязко. Но птиците не изглеждаха опасни. Мина щеше да изръмжи или да излае, или нещо такова. А тя не беше разтревожена. Беше просто... любопитна.

-      Е, аз не съм - каза Ели на кучето. Това беше много плашещо. - Трябва да се върнем. Трябва да кажем на Джейдън... - Какво? Боже, всички онези гарвани бяха при къщата на смъртта, а тя беше уплашена до напикаване, за да погледне?

„Алекс нямаше да се подплаши. - Тя стегна захвата върху пушката. - Том щеше да отиде.“

-      Добре, хайде, Мина! Можем да го направим. - С туптящо сърце тя тръгна по пътеката, а кучето вървеше редом до нея. Отпред птиците се въртяха, отдръпваха и прииждаха към сградата като вълни на безспирно черно море. На ръба, където свършваше снегът и започваха гарваните, тя спря, после плъзна ботуш напред около петнайсет сантиметра. Птиците се завихриха настрани. Тя направи още една бавна плъзгаща стъпка, после още една, докато ятото първо се раздели, а после затвори редици, след като тя и Мина преминаха. Ефектът беше зловещ, сякаш се носеха през басейн от черен живак.

Спря при плъзгащите се врати. Не бяха заключени. Исак и Хана винаги казваха, че магическите знаци са достатъчна защита. Но за да влезе, Ели трябваше да използва и двете си ръце, а не гореше от желание да пуска пушката.

-      Не позволявай нещо лошо да се случи, момиче! - каза на Мина. Окачвайки ремъка на пушката на дясното си рамо, Ели обви ръце около дръжката от ковано желязо и дръпна. Вратата издаде неохотен писък, железните колела изстъргаха в метал, къщата на смъртта изпусна леден въздух, който миришеше на платно и борова смола. Сбърчила нос от силната миризма, Ели се извърна да провери птиците. В отговор гарваните килнаха глави, обръщайки черните перли на очите си към Ели, сякаш за да я видят по-добре. Внезапно уплашена да ги гледа твърде дълго, тя бързо отмести поглед и пристъпи от рампата в сградата, преди да си спомни - твърде късно, - че птиците могат просто да я последват. Но не го направиха. Тракайки с човки и грачейки, гарваните се струпаха точно на прага. И все пак нито една птица не протегна крило, нито скочи да я последва. А тя затвори вратата само за да бъде от сигурната страна.

Изчака малко, докато очите и се пригодят към внезапния мрак. Къщата отвътре беше огромна, почти като пещера с тези каменни стени, които се извисяваха до тавана от оголени греди, направени от същото тъмно дърво като плъзгащата се врата. Право напред, в центъра, имаше дървени палети, от тези, които фермерите обикновено използват за сено, наредени по три на дължина и три на височина.

Само че сега на тях имаше тела.

* * *

Ели знаеше реда. Телата първо се измиваха, след това в тях се втриваха ароматни масла и накрая се обвиваха в бял чаршаф. Хана винаги слагаше подсилена със заклинания малка торбичка върху гърдите на мъртвите, после зашиваше конопеното платно и слагаше върху него пурпурна петолъчна звезда. Тогава тялото се слагаше така, че главата, подкрепена от малка възглавница, да гледа на изток. Посоката беше важна - някакви дрън-дрън за рая и възкресението, - но Ели беше изключила. Баща и беше умрял далеееч на изток от тук и се беше върнал у дома в еквивалента на много малка кутия за обувки. Със сигурност нямаше да го види скоро да се върне към живота и да мине през вратата. Добре, това беше язвително. Но все пак...

След врявата отвън къщата на смъртта беше толкова тиха, че Ели чу как преглъща слюнката си. Доколкото знаеше, тук всичко беше наред. Е, ако не броеше телата. От умрелите деца там две бяха ранени от човекоядци. И оставаха пет, на които беше дадена отрова, защото бяха започнали да се променят. Предпоследното тяло беше на стареца с Крис - този, чийто врат беше счупен от люлеещия се боздуган.

-      Е, сега какво? - прошепна тя, защото не изглеждаше редно да говори по-силно. При звука на гласа и Мина неспокойно премести тежестта си и после направи няколко колебливи крачки към палетите. Ноктите и цъкаха по камъка. Ели мислеше, че може би трябва да повика кучето обратно, но после се сети: „Чакай! Виж какво прави кучето!“.

Очакваше Мина да подуши всяка торба. Но тя не го направи. Вместо това отиде право при краката на последния палет и тялото там - толкова тъжно, - преди да обърне поглед към Ели.

„Е? - изглежда, питаха кехлибарените очи на кучето. - Няма ли да дойдеш?“

Ели не беше осъзнала, че се движи, и дори не беше помислила за това, докато не усети ледената милувка на камъка под коляното си, докато коленичеше до Мина. Кучето не толкова се взираше в тялото, колкото... е, наблюдаваше го много, много внимателно. „Но какво търсиш?“ Ели остави очите си да пропълзят по издутината на главата, после се спуснаха надолу до издатината на стъпалата и пръстите. Нищо за виждане. Погледът и се върна на тънката палатка на пурпурната звезда върху гърдите на тялото. Нямаше представа какво означаваше този магичен знак или с каква цел Хана слагаше торбичките на врата на умрелите...

В следващата секунда мислите и избледняха, когато най-после видя нещо, което не трябваше да се случва, не можеше да бъде.

Когато звездата върху гърдите... помръдна.

24

Том нямаше истински спомен да е мърдал. Но сигурно го беше направил, и то много бързо, прехвърляйки се от ски на снегоходки и тътрейки се надолу с дълги помитащи крачки, за да се изтъркаля през снега, покрай скали и около повалени дървета. Имаше скок във времето - една странна запъваща стъпка, нещо като зацепване на повредено дивиди, и той вече беше на колене до щеката. Раницата му и бравото на Джед бяха сега на снега, а той трошеше ледени отломки с ножа си „Кабар“. Дъхът му излизаше на резки задъхани хрипове, докато мушкаше с острието, за да разкрие сребристото копие от фибростъкло, нашарено с весели бели снежинки. Когато освободи достатъчно, прибра ножа в калъфа на крака си, после обви с две ръце пластмасовата дръжка и дръпна бързо. Щеката се измъкна. Кръглият накрайник го нямаше, но твърдият метален край беше непокътнат. По дължината той реши, че може би е била използвана от момче или високо момиче.

„Трябва да е била от техните.“ Пот изби по бузите му и се процеди във врата му. Поглеждайки през рамо, видя подутина на земята зад себе си. Беше на линията на пропадане, както и щеката. Това значеше едно от три неща. В най-лошия случай щеката е била пометена дотук, докато собственикът и е бил още на възвишението. В най-добрия собственикът е бил със ски и е надбягал лавината, но е загубил щеката някъде по пътя.

„А има и нещо по средата.“ Той прокара очи по земята, търсейки издайническа издатина от счупена ска, може би дори от друга щека. „Той лети надолу на ските си, сърфира по снега, но тогава лавината го преобръща...“

Тази мисъл се закова на място, когато умът му регистрира нещо, подаващо се от снега може би на около два метра вдясно - малка кафява гърбица, която лесно можеше да се пропусне, защото приличаше много на камъче.

Само че не беше. Слънцето вече бе достатъчно ниско и светлината по искрящия сняг беше яркочервена като прясна кръв. Той знаеше точно каква беше тази кафява гърбица.

„Ботуш. - Дъхът на Том замря в гърдите му. - Това е върхът на ботуш, това е ботуш, това е...“

-      Не, не! Алекс, Aлeкc! - Разкъсвайки ръкавиците си, той напъха пръсти в тънкия слой хрущящ лед, въпреки че умът му крещеше, че не може да е тя, че това е лудост. Но тук беше щеката, а сега имаше и ботуш и те бяха дошли за нея, така че това можеше да е тя, може би, той трябваше да я измъкне, да я измъкне, да я измъкне, да я измъкне! Обезумял, Том загреба снега. След няколко минути се показаха връзките, после тънкият ръб на син вълнен чорап. Петата беше здраво вклинена в дълбоката цепнатина между два камъка и той можеше да познае, че тя е спряла под ъгъл, главата по-ниско от ботушите.

Освен ако не беше Алекс. Не беше ли този ботуш твърде голям? И глезенът... ,Дебел, твърде голям, но може би това е от чорапа и ъгъла, и...“

-      Не, ти си, ти си, трябва да си ти, знам го. О, боже, Алекс! Алекс! - каза той, пъхайки ръце в снега чак до лактите. Пръстите му се склкзчиха около нещо твърдо, вдървено. Крак и това беше нейният десен, позна по ботуша. Имаше тяло тук и то беше на Алекс, тя беше тук долу, знаеше го.

Освен ако... Огромна черна буца ужас кипна в гърдите му. Освен ако този крак не беше всичко, което щеше да намери. Нещо, достатъчно мощно, за да образува кратер във възвишение и да повлече чудовищен поток от сняг, скали и дървета, нямаше да се затрудни да разкъса човек на парчета, чупейки кости толкова лесно, сякаш са вейки, пръсвайки крак тук, ръка там.

Разкрачен над мястото, където мислеше, че трябва да е тялото и, той започна да блъска с юмруци снега, сякаш бяха пневматични чукове. Не смееше да използва ножа. Ами ако я наранеше, ако я порежеше? Снегът се разделяше на буци, сбити не само от налягането от инерцията на лавината, но и от собствената му тежест. Имаше и камъни, които, внезапно освободени, отскачаха встрани. Не можеше да спре, не би спрял, но, боже, искаше да спре. Знаеше, че трябва.

„Трябва да знам, не искам да знам... Това не може да е тя, защото ако е тя, за мен няма да остане нищо след това.“

Но трябваше да види, трябваше да знае. Той копаеше и изхвърляше тежки блокчета сняг, изравяйки този гроб, изсечен от лед и скали. Появи се извивката на бедрата и - първоначално просто като лек намек, след това се оформиха очертанията на торса, обвит в леден балон - мъхестозелена парка, издута от сняг, надиплена отстрани. Погледна бегло и продължи. По-късно, да, по-късно щеше да я освободи напълно, но сега трябваше да я види, да намери лицето и, лицето и, лицето и... Той заора през снега, като удряше, разбиваше и издраскваше пътя си към раменете й, после към врата, крещейки като побъркан: „Алекс, Алекс, Алекс, Алекс, Алекс?“.

Най-накрая - стори му се, че е минала цяла вечност, но всъщност стана за минута - всичко, което ги разделяше, беше тънък воал от сняг и лед. И точно тогава той спря.

„Не искам да видя това.“ Дълбока и силна тръпка на ужас премина през костите му. Малки червени следи от одраните му ръце бяха опръскали снега като захарни пръчици. Беше виждал такива хора - обвити плътно в метри превръзки, превърнати в груби анонимни мумии. Опитът да се намерят лицата им беше винаги най-лошото. Понякога мястото на кръвта помагаше - огромни ръждиви петна, просмукали се през марлята, за да бележат, че тук нещо липсва. Но най-лошите моменти идваха, когато това, в което се взираше, беше празно: без извисението на носа, без разширението на челото и дупки там, където трябваше да са очите. Най-лошото беше, когато нямаше нищо.

И сега беше така - сякаш Том бе закрепен над подплатен със сатен ковчег и гледаше надолу към тяло, толкова осакатено, толкова напълно унищожено, че погребалният агент е трябвало да увие тънък лен около лицето като последна добрина, като знак на милост.

„Моля те, боже, не може да е тя! Имам нужда да я открия, но няма да мога да понеса, ако това е тя.“

-      О, Алекс - каза той и използва мекото на дланта си, за да помете възможно най-нежно последните части от ледения покров от лицето и.

Пет шокиращи секунди по-късно той започна да крещи.

25

-      А-а-а-а! - крещейки, Ели замаха с ръце като Уили Койота, току-що открил, че пада от скала. Пушката и издрънча на камъка. Кучето изскимтя, когато Ели се катурна от коленете на задника си. Обезумяла, тя пропълзя обратно. Можеше да усети как устата и виси отворена, очите и се опитват да изскочат от местата си, а следващият писък си проправя път от стомаха и.

Това беше. Тя се махаше оттук. Гарваните, тази зловеща стая, пълна с мъртви хора, чувал, който мръдна... Вероятно там имаше мишка или плъх, или нещо друго, което ядеше очите на трупа или езика, или...

„Но няма миши изпражнения - каза един тънък глас от някоя по-разумна част от ума и. - Няма дупки в платното.“

-      Значи е м-м-малка д-дупка - каза тя.

„Студено е - каза търпеливо гласът. - Телата са замръзнали, забрави ли? Не могат да изгният. И не миришат.“

-      Да, но тогава защо гарваните са тук? - това беше глупаво. Тя спореше със себе си. Но се почувства по-добре да чуе собствения си глас. Сякаш се сдоби с повече контрол. - Все едно, че не са замръзнали, нали?

„Може би това е причината. Освен ако гарваните също не значат нещо друго“ - предположи гласът.

-      Какво? - Ели се намръщи. Как можеше гарваните да са нещо повече от това, което бяха? Тя беше на път да попита гласа какво, по дяволите, иска да каже, когато си помисли: „Глупачке, говориш със себе си. Какво мислиш ти, че имаш предвид?“. Нямаше никаква представа, а гласът със сигурност не казваше. От своето място до палета Мина я гледаше с озадачено изражение, сякаш се чудеше за какво беше цялото това нервничене.

„Звездата помръдна, нали? - Можеше ли да греши? Ели стисна очи толкова здраво, че видя светулки да изпълват мрака. - Може би беше облак или нещо друго.“ Фактът, че нямаше синьо небе, нито каквато и да било възможност да има облак, беше...е, това нямаше значение.

„О, я стига, голямо бебе! - отваряйки отново очи, Ели разклати ядосано глава. - Ти мина през гарваните. Отвори тъпата врата. Защо ти беше всичко това, ако ще се държиш като малко момиченце?“

Тя взе отново пушката, ръцете и трепереха много силно. Стисна ги здраво, за да изгони страха. Краката и бяха омекнали като преварени макарони, затова се издърпа към палета на ръце и колене, като си повтаряше наум отново и отновно като молитва: „Том може да го направи. Алекс щеше да го направи. Том може да го направи. Алекс щеше...“ Но държа очите си приковани към пода през целия път и не посмя да погледне към тялото в тази торба, все още не. Вместо това тя остави главата си леко да се опре в рамото на Мина по начина, по който тя понякога пъхаше муцуна в дланта и, когато искаше да бъде погалена. Кучето изсумтя във врата и, после прокара топъл успокоителен език по бузата и, сякаш за да каже: „Хей, няма нищо, Ели. Всички имаме право да полудяваме от време на време“.

-      Да. - Заравяйки лице в рамото на кучето, Ели обви с ръце врата му. После издиша и обърна очи към палета. Пурпурната звезда беше неподвижна. Както и конопеният чувал. Нямаше голям лош таласъм. Само мъртъв човек. Замразен.

Малкият глас внезапно се върна: „Да, ами птиците и Мина...“.

-      О, я мълчи! - Ели реши, че е било сянка. Въображението и. За секунда почувства абсурдно разочарование, сякаш паниката беше само начална емоция, нешо, което трябва да разкараш от пътя, преди да стигнеш до истинските чувства. „Както когато дядо Джак те заведе вкъщи и не ти каза за тате, за когото ти мислеше, че е в Ирак и няма да се върне още два месеца. Но тогава отвори вратата и там беше тате, а дядо крещеше: „Изненада!“, но ти беше толкова зашеметена, че се протегна да докоснеш бузата на тате...“ - За да си сигурна, че не сънуваш. Да си сигурна, че е истински - гласът и беше пресипнал. Тя заплака отново. Колко тъпо беше това! „Защо никога не може да стане нещо добро?“ Все още плачеща, без да разбира защо, тя положи ръка върху звездата, а леката издатина на торбичката на Хана остана точно отдолу. Тялото беше неподвижно, но...

„Не! - Тя примигна, сълзите и внезапно пресъхнаха. Ели отдръпна ръката си и я обърна, за да провери дланта като гадателка, която изучава линията на живота. - Не, това не може да е вярно.“

„Е - каза малкото гласче на ума, - можеш да провериш един от другите. После да сравниш, нали?“

-      Това е тъпо - но дясното и коляно изпращя в тишината, докато тя се изправяше и отстъпваше странично към друго тяло в горната редица. Травис, мъртъв - е, „отърван от нещастието“, както Хана обичаше да казва - само отпреди месец. Ели прокара длан по платното върху торбичката на Хана. Пурпурната боя на звездата беше надупчена от тънки цепнатини като пресъхнало корито на река. Травис беше неподвижен. Но Травис беше и много, много студен. Студен като камъка, като снега. Като лед. Както и Руди едно тяло по-нататък и госпожа Реймайер два реда по-нагоре.

„Всички са студени. - Връщайки се при последното и най-прясно тяло, тя положи ръка върху звездата. - Всички са ледени кубчета. Но това тук е...“

-      Топло. - Пиката на страха промуши гърдите и. - Ти си топъл.

Не беше пламтящо горещ или трескаво, нито дори нормално топъл като нея. Но разликата между неговото тяло и другите... „Това е истинско.“ Тя проследи с поглед как пръстите и изследват хълмовете и браздите на ребрата, сякаш слепец четеше гръдния му кош. По-надолу, точно под последното ребро, тя проследи парчето чвор от ясен, подготвено по някакъв шантав амишки магичен начин, което Хана беше поставила върху мястото, където онзи убийствен шип беше пробил гръдния му кош. „Наистина усещам това.“

Ръката и се върна върху звездата. Сега, когато си позволяваше да спре за повече време, тя откри много леко, но много отчетливо пърхане като пляскане на златна рибка в твърде голяма купа. Хана казваше, че когато мериш пулс, трябва много да внимаваш да не объркаш собственото си сърцебиене с това на другия човек. Затова Ели притисна ръка още малко по-плътно към гърдите на тялото. Рибешкото приплясване отново побутна дланта й, но този път по-силно, сякаш торбичката на Хана беше сърце, което се мъчеше да се изпълни с кръв.

-      О! - Ахвайки, Ели се дръпна отново и видя, че тя... че звездата се... - Движи - прошепна. - Ти наистина се движиш - думите звучаха твърде обикновено, но нямаше грешка.

Магическият знак се повдигна и спадна, но не нагоре-надолу - „навътре доброто, навън лошото“ - тип дъх, а бавно поклащане на вълна, сякаш нещо пълзеше там отдолу. „Животно.“ Можеше да усети как умът и сграбчва идеята. Мишка или дори змия, но не, не я притесниха дребни подробности като това, че змиите не излизат, когато е вледеняващо студено. Сигурно имаше животно вътре. Това беше единственото разумно обяснение.

„Но тялото е топло, Ели - каза малкият глас. - Не е замръзнало или леденостудено, то е...“

Ели загуби представа какво каза след това гласът. Защото от конопения саван дойде силен стон.

26

Не беше Алекс.

Том беше разчистил лицето на някакво момче. То сякаш се взираше през него и отвъд - в червеното зарево на това умиращо небе. Ако погледът имаше звук, то този на хлапето щеше да бъде тишина. Празните му очи с равния си и мрачен цвят приличаха на камъни в дълбока вода и бяха също толкова неподвижни. Почти избеляло на цвят, лицето на момчето беше замръзнало в смъртна маска: един безкръвен зяпнал писък. Може би просто се бе задушил до смърт, след като топка лед е заседнала в устата му като ябълка в печено прасе, а снегът е запълнил и двете му ноздри.

-      Неее! - изстена Том. Странна тръпка проникна дълбоко в костите му. В един по-нормален момент той може би щеше да се радва, че това не е Алекс. Всяка секунда, в която не я намираше, погребана в леда, разкъсана под снега или натрошена на парчета сред скалите, щеше да бъде още един миг надежда, че тя може да е жива. Онези Чъкита явно са имали време. Те бяха стигнали до нея, бяха я откраднали от него, бяха я отвлекли. Той отново потъна в усещането за земя, която сякаш се раздуваше, повдигаше и пропадаше с трясък. След миг Том дишаше тежко, трепереше и се взираше надолу през сълзящите си очи към мъртвото момче, а яркият пламък в гърдите му се взриви в крясък: - Боже, защо? Какво правиш, какво правиш, какво правиш?

Пред очите му почервеня. Не си спомняше да е вдигал камъка, който, както видя по-късно, беше нащърбен и дълъг като глава на брадва, напълно подходящ за работата. Но времето изпищя, запъна се и спря...

А когато се върна, се чу звук - груб, хрущящ и стъклен. Замръзналата плът на момчето се трошеше, лицето и черепът му се разбиваха на парчета. Или може би това беше умът на Том, който най-после се пръскаше, може би черното нещо отвътре го разпукваше широко, широко, за да бъде родено с вик на агония и скръб.

-      Не, боже, не, не, не! - Изправен на колене, ръцете му блъскаха, камъкът брадва цепеше въздуха със свистене, докато той смазваше и удряше, удряше и унищожаваше. - Мамка ти, мамка ти, мaмкa ти!

Защо спря? По дяволите, ако знаеше. Но този приток на маниакална енергия внезапно пресъхна, мускулите му станаха слаби и треперливи и той повече не можеше да издържи. Камъкът се катурна от пръстите му, а Том падна назад, потта се стичаше на вадички по лицето, врата и гърдите му. Боже, той гореше. Опипвайки парката си, той най-после успя да смъкне ципа и да се освободи от тази заплетена прегръдка.

Разбира се, че не беше Алекс. „Ти знаеше, че беше ботуш на момче, погледни глезена, погледни размера, идиот такъв! Как можа да пропуснеш това?“

-      Защото... - Той се задави, вдишвайки ледения въздух, който разряза дробовете му. - Ти искаш да е тя, Том. Молиш се да не е тя, но го искаш, имаш нужда от това, имаш нужда от нея и, боже, о, боже...

Полуделите му очи се плъзнаха по тялото - вече видя, че бедрата бяха твърде тесни. „А ръцете? Погледни ръцете, ръцете!“ Беше погледнал право през кокалчетата. Прилепнал до дясното бедро, точно под мястото, където парката се беше дръпнала, имаше кобур с истинско оръжие, което той би познал навсякъде: „Пустинен орел 50 АЕ“ - огромно оръжие за Чъки с големи ръце.

-      Губя ума си. - Стенейки, той се претърколи по корем и загреба снега, бялото ставаше розово, докато се отдалечаваше от пихтията, в която беше превърнал главата на това момче. Когато просто не можеше да продължи, той спря и се остави да потъне. Главата му пулсираше, напрежението разпъваше черепа му до крайност. Той долепи охлузените си и окървавени пръсти към слепоочията си и притисна. Под корема си можеше да усети как земята се отваря гостоприемна като гроб; снегът се топеше, превръщаше се във вода и крадеше топлината му. Капризният вятър се спусна от езерото, облиза потта от врата и от плешките му и изсуши влагата от косата му, така че той потрепери. Дъхът му излизаше на хрипове, а вкусът на снега по езика му беше горчив като бронз.

„Просто остани да лежиш тук и забрави! Остани достатъчно, за да заспиш, да загубиш съзнание и да замръзнеш до смърт! Или поеми проклетия изстрел, страхливецо! Един изстрел и ще можеш просто да се измъкнеш от всичко това.“ Не с бравото обаче. Нямаше да е редно да използва оръжието на Джед за това. Мъртвото Чъки обаче имаше игъл - истинско чудовище. Да, но пистолетът е бил под снега. „Механизмът сигурно е замръзнал. С моя късмет ще ми гръмне в ръката.“

Значи не и с игъла. И не тук. Някой от лагера накрая щеше да почне да се чуди и да дойде да търси, при това скоро. Най-вероятно Синди, която щеше да доведе Люк. Дори на гарваните и лешоядите щеше да им трябва доста време, за да го оглозгат до кокал. Не можеше да причини това на никое дете. Нямаше да е редно. Стенейки, той започна да се изправя в снега, докато вятърът въздишаше покрай дясната му буза. Беше се преобърнал и сега гледаше на северозапад. Мъртвото Чъки беше на два часа, поразената гора на девет. Ярки като лазер стрели от светлина напълниха очите му с горещи сълзи и той потрепна инстинктивно, вдигайки ръка. „Дори не знам какво е да живея като всеки...“

Той примигна.

Може би беше заради ъгъла и заради това, че беше се снижил в снега и гледаше в друга посока. Или може би беше толкова съсредоточен върху онази щека, а после и върху ботуша, че виждаше само това, което искаше, вместо това, което беше под носа му през цялото време.

Още един пистолет.

„Не! - Не можеше да повярва. - Не е възможно. Това е трик. Привиждат ми се разни неща.“ Той избърса насълзените си очи. Тази част от снежното поле беше невероятно надъвкана, изпръскана с камъни и дупки. Когато се замисли, снегът също беше натрупан много странно на няколко места, сякаш някой беше копал в него. Сякаш някой бе търсил нещо.

Но формата оставаше ясно очертана и непогрешима. Това, върху което се беше спрял погледът му, беше пистолет, заровен с цевта надолу в снега.

Беше достатъчна изненада. Но той се отърси от шока, след което се заклатушка нататък. Ботушите му се закачаха в скрити камъни и отломки, които се опитваха да го препънат. Достатъчна част от оръжието беше видима за него, за да разбере марката, много преди да падне на колене и да избърше думите „Австрия“ и „19“, отпечатани върху цевта.

Беше глок.

27

Ели не спря да помисли. Когато по-късно си припомняше станалото, не можеше да се сети как ножът се беше озовал в ръката и. Но в следващата секунда имаше проблясване на стомана и клъцване, когато острието проби плата, а после тя грабна платното и започна да пори с върха на ножа здравата тъкан колкото можеше по-бързо. „Внимателно, внимателно!“ Тя проби дупка, достатъчно голяма за ръцете й, после остави настрана ножа, хвана с пръсти от двете страни и дръпна. Чу се едно дълго „храаасс“, когато платното се разпра на две.

Ароматният въздух се изсипа навън. Подсилената със заклинания червена торбичка върху гърдите му, която не бе по-голяма от юмрука й, потрепваше като сърце, което се опитва да си спомни как да бие. Тялото беше напълно пашкулирано в този бял чаршаф, само че... материята не беше съвсем бяла вече. Тънки рубинени паячета бяха прострели краката си през плата, обвиващ бедрата и гърдите от лявата страна.

„Прясна кръв. Кървене... - Тя зяпна омагьосана, ужасът и отстъпи на нещо като благоговение. - Как може да има кървене?“

И тогава гръдният кош... се надигна.

-      А! - изцвърка като мишле. Тялото беше започнало да се тресе и да трепери, сякаш се бореше с чаршафа като пеперуда, твърде слаба да пробие пашкула. „Трябва да му помогна, трябва да направя нещо.“

Но чакай, трябваше ли? То... той беше жив или се връщаше към живота, а това беше откачено. Никога не беше гледала някой от филмите от поредицата „Мумията“, но лошите неща не ставаха ли точно така? Глупав човек се препъва в гробница или в нещо такова, намира каменен ковчег и си мисли: „Хей, я просто да отворим този приятел и да видим какво има вътре!“.

-      А после глупавият човек умира - прошепна тя. Мумията му изяжда езика, изтръгва му очите или нещо такова.

За части от секундата тя си помисли: „Бягай, бягай бързо, просто тръгвай!“. Можеше да си тръгне и да плъзне на място вратата, да пъхне пръсти в ушите си - „Тра-ла-ла-ла, не те чувам...“ - и да се престори, че не е видяла нищичко. Никой нямаше да узнае. Разбира се, когато се върнеха при пролетното топене, за да заровят телата, щяха да забележат, че платното е разкъсано. Щяха да видят кръвта. Но тя нямаше нужда да си признава. Защото ето какво - как тя можеше да знае, че точно това не се случваше с някои деца, когато се превръщаха в човекоядци? Не всички бяха завършили промяната, нито пък се бяха променили по един и същи начин. Така че, ами ако? Ами ако в секундата, в която тя отвореше този чаршаф, човекът там, който можеше вече да не е човек, я грабнеше и...

До нея Мина сложи лапа на рамото и и изскимтя неспокойно.

„Слушай, Мина! - каза малкото гласче от дълбините на ума и. - Тя щеше да знае, ако това е беда. Хайде, трябва да направиш нещо, Ели, и трябва да го направиш бързо, или той ще умре.“

-      Но той вече е мъртъв - каза тя кротко, по начина, по който в час предлагаш отговор, в който не си съвсем сигурен. „Освен ако не е мъртъв. Може да е станала грешка. Хана не знае всичко.“ И това я успокои достатъчно, за да спре мислите си да препускаш извън контрол като ботуши по гладък лед. „Мина знае, че всичко е наред. Тя иска да помогна. Мина винаги знае.“

По дяволите! Ели преглътна в опит да върне сърцето си, което се беше качило в гърлото и, на мястото му, след което потупа с ръце купола над главата на мъжа. От всички места, на които можеше да среже, това беше най-безопасно - вероятността да го нарани беше много малка. Тя повдигна част от чаршафа, мушна с ножа и сряза хоризонтално. „Той е мъртъв или беше мъртъв...“ Сега вече можеше да го чуе - ниско заглушено стенание, което не спираше. През прореза, който направи, Ели можеше да види черната коса и широката плоскост на челото му. Тя пъхна пръстите си под памучния чаршаф, дръпна силно и изсумтя, когато платът се опъна, но след това дръпна отново, тъканта поддаде и се съдра. Кожата му беше много бледа - почти като на личинка. Синьо-сиви петна украсяваха хлътналите места под затворените му очи. Устните му бяха тъмносини като умрели червеи след тежък дъжд. Устата му беше отворена и той дишаше тежко, гърдите му се повдигаха под чаршафа, острите връзки опираха в гърлото му.

-      Крис! Крис! - тя отново плачеше, разкъсваше чаршафа, плачеше и крещеше името му.

Той беше гол - нямаше никакви дрехи, - факт, който умът и регистрира бегло, като проблясване на нещо, което си подминал на пътя с много бърза кола. Гърдите му се напрягаха да засмучат въздух. Тя можеше да види как кожата му се изпъва между ребрата.

Но това, което я прикова на място и я накара да започне отново с тих писък, беше кръвта. Алени рози разцъфтяваха там, където Хана беше положила чвора, след като го беше благословила.

„Така не може да стане. - Тя видя, че раните вече не са груби или разкъсани, а накьдрени с новообразувана гранулационна тъкан^1. - Това е просто амулет, просто дърво.“

Цялото тяло на Крис потръпваше, сякаш беше пъхнал пръста си в контакт. Тя отметна чаршафа от бедрата му, а после от треперешите крака. По него имаше много рани - дълбоки срязвания и по-малки разкъсвания, дупки на всяка длан и пробождания в бедрата. Убийственият удар - истински чудовищното разкъсване, което беше подпечатало смъртната му присъда - беше минал надолу и разкъсал първо диафрагмата, за която Хана каза, че помагала при дишането, а после и черния дроб. Последният не беше нищо повече от голям кървав сак, който лесно се късаше от счупено ребро. Или в случая на Крис, който беше унищожен от тежестта на вратата и от един железен шип. Нямаше начин да се спре кървенето, не и от лоша рана като тази. Крис беше останал жив толкова дълго само защото беше млад и силен.

„Но сега има кръв.“ Тази ужасна рана лъщеше като червеното око на гмурец в разгара на лятото и все пак там имаше и ръб от розова плът като кожа на новородено. „Това е просто вуду. Няма такова нещо като магия, няма такова нещо.“

-      Крис! - Ели сграбчи лицето му и осъзна шокирана, че откакто беше започнал да диша, кожата му беше станала по-топла, а бузите му трескаво се оживяваха със свеж цвят. - Крис, чуваш ли ме? Ти...

И изведнъж очите му се отвориха. В същата секунда ръцете му се изстреляха, пръскайки тънки струйки нова кръв, и хванаха раменете и. Случи се толкова бързо, че писъкът и беше едва на половината път към устата и, когато той проговори:

-      Помощ! - думата излезе със свирепо пъшкане. Очите на Крис, огромни и черни, задълбаха в нейните и на Ели се стори, че той вижда всичко и нищо едновременно. - Моля те - изпъшка той отново, - п-помогни ми!

1 Незряла съединителна тъкан със зърнист сроеж, която се образува при зарастване на рани, язви и др. и кърви лесно при допир. - Б.ред.

28

Том може u да не беше съвсем с всичкия си точно в този момент, но знаеше, че това не е нейният пистолет. От една страна, нямаше предпазител на спусъка, а пък и този на Алекс беше „Глок 22“ - стандартен полицейски тираж с 15-патронен пълнител. Освен това Алекс беше затворник. Нямаше начин Чъкитата да и бяха оставили оръжието на баща и.

Този пистолет беше по-малък - „Глок 19“, но с разширен пълнител. Той прецени, че побира общо 19 патрона. Но все пак нямаше как да провери, нито дори да дръпне назад, за да свали патрона в гнездото. Тънък слой лед покриваше оръжието като вкаменена захарна глазура върху застояла поничка.

„Намокрил се е.“ Собствените му очукани ръце бяха вдървени от студ и той започваше да се тресе. Треперейки, пъхна дясната си ръка под лявата мишница, за да я стопли, докато се навеждаше обратно над мъртвото Чъки. Подпирайки задника си на скалите, той се сви в парката си, но разранените му ръце трепереха толкова силно, че не можеше да затвори ципа, и накрая се предаде. Трябваше първо да стопли ръцете си. Нахлузвайки непохватно ръкавиците си, той проучи възвишението от източната страна. Нямаше никакво съмнение - този глок е попаднал в линията на свличане и или е бил отнесен съвсем сам, или се е изплъзнал от собственика си, докато лавината е фучала надолу. Значи... този глок бе принадлежал на Чъки? Това беше очевидно. Беше видял как седем от тях си пробиваха път нагоре по възвишението, но едва бяха стигнали склона, когато Люк и Уелър го принудиха да тръгне. Значи - подготвени или не, - освен ако не бяха истински маймуни или тренирани рейнджъри като Уелър, който познаваше достатъчно добре въжетата и скалите, достигането до Алекс щеше да е отнело ценно време, с което Чъкитата може би не са разполагали. Така че не беше ли по-вероятно никой да не беше оцелял и други мъртъвци да чакаха, погребани под краката му? Разбира се. Беше намерил щеката. Това мъртво хлапе имаше игъл, а сега намери и глок. Вероятно под снега имаше пушки, ски и всякакви други неща. Само времето и пролетното топене щяха да покажат какви точно, освен ако не се върнеше с лопата и не разринеше цялото поле. Напразно усилие. Знаеше го. Това не значеше, че няма да го направи, но...

„Ледът. - Той плъзна палец по дръжката на глока, усети гладкото плъзване на ръкавицата. Проследи малка замръзнала сълза, която висеше от края на спусъка. - Ледът е сбъркан.“

Приклекнал над Чъкито, той усърдно се опита да измъкне игъла от кобура му. Не се изненада, че масивното оръжие бе заключено здраво и че не успя дори да помръдне предпазителя.

-      Но по него няма лед - промърмори, претегляйки игъла, тежък мръсник, в лявата си ръка. Значи оръжието не е било накиснато. - Какво, по дяволите, значи това?

Преди лавината водата беше под земята в мината и се издигаше. Сега имаше много лед, не само ледена покривка върху новото езеро, а също и замръзнал по скалите покрай брега. Но единственият лед тук долу беше крехка повърхностна коричка, а това се очаква от сняг, изложен на слънце и вятър.

Оставяйки игъла върху стомаха на мъртвото момче, но все още стиснал глока, той се надигна. Липсата на лед по игъла значеше липса на вода, но това не обясняваше как се беше намокрил глокьт. „Освен ако Алекс не се е докопала до оръжие. - Мисълта беше като златен пламък, но също така беше и достатъчно откачена, просто поредната лудост в този дълъг следобед на умопомрачение, но Том не можеше да се спре. - Това би обяснило всичко, защото би значело, че...“

-      О, Господи! - Той усети как един възел се разхлабва в гърдите му. Очите му запариха. „Стегни се! Не се опитвай да се прескочиш! Но може да е бил неин, нали? Алекс беше в онзи тунел и сигурно си е проправяла път към повърхността. Ако някой може да намери начин да вземе оръжие, това е Алекс и... Ами ако, ами ако...“ - Алекс! - Затворил очи, той кръстоса ръце, притискайки оръжието към гърдите си. - Алекс, о, боже, успя ли? Измъкна ли се? - „Или те отведоха? Така ли загуби пистолета?“ Той не искаше да мисли, че е най-вероятно тя да е тук, под снега, и да чака той да я открие.

Том не получи никакви отговори на въпросите, които го измъчваха. Само вятърът, носещ миризма на развала, въздишаше откъм езерото.

И тогава чу слабо проскърцване на камък зад гърба си. Просто цъкане отляво. Да кажем... на осем часа. Леко чукване, подобно на звука от ударени един в друг камъни, звук, който Том не беше предизвикал и който чу дори през оглушителното туптене на кръвта в ушите си, защото въпреки всичко той все още беше войник. Така че разбра.

Нещо бушуваше през снега и идваше бързо.

29

Трябваше да го измъкне оттук, и то бързо. Но как? Пъхнала голите си длани под мишниците, Ели потрепери от студ. След като първоначалният шок се беше оттекъл, тя започваше да усеща студа. Свали палтото си и го уви около гърдите му, след това свали платната, с които бяха покрити останалите тела, и ги натрупа върху Крис, за да го запази колкото можеше по-топъл. Той лежеше на палета съвсем тихо, очите му отново бяха затворени, дишаше тежко и дъхът му излизаше на колебливи сиви облаци.

Имаше само две неща, които тя можеше да направи - да остави Крис и да отиде за помощ или да го вземе със себе си. Първото беше най-лесно. Ще остави Мина да го пази, ще изтича обратно до Бела и ще галопира чак до къщата. Може би час, може би много по-малко, ако накараше туткавата стара Бела наистина да се затича.

Но имаше и проблем с времето, а и Ели не искаше да го изпуска от поглед. Тя хвърли неспокоен взор към прозорците. От посивялото небе можеше да познае, че онова, което доскоро беше ранен следобед, вече се стопяваше в късен. Можеше да имат късмет да дойдат до тук преди мрак, но трябваше да се връщат през нощта. Истина беше също така, че от седмици не бяха забелязвали човекоядци толкова далеч на север. Крис и онзи старец, с когото той пътуваше, онзи, смазаният от боздугана, бяха задействали капани, които не бяха привеждани в действие от цели два месеца.

„Значи трябва аз да го взема.“ Ели задъвка бузата си. Осъзна, че очите и са приковани върху гърдите му. Тя очакваше всяко трудно вдишване, като задържаше дъха си, докато купчината платна не се надигнеше отново. Знаеше, че очаква всеки дъх да е последният му като във филмите. Едно драматично изпъшкване и сбогом. „Трябва някак да го кача на коня.“ Но Крис беше твърде тежък, за да го вдигне. Очите и пробягаха по задълбочаващите се сенки, които хвърляха голите мертеци. Дори да намереше въже и да го завържеше около гърдите му или нещо такова, и да успееше да намери начин да прехвърли въжето през гредата, не беше достатъчно силна, за да го издигне и на пет сантиметра. Можеше ли да го влачи? Това изглеждаше възможно. Просто ще го изтърколи от палето, ще гледа главата му да не прави дрън-дрън по камъка, а после ще го извлече по начина, по който се дърпа малко дете върху шейна нагоре по хълм. Крис щеше да е много по-тежък, разбира се, но тя трябваше да се справи само със седем-осем метра. Сега тя беше много по-силна, отколкото през октомври, когато започнаха всички лоши неща. Яздеше кон, ходеше пеша с километри, влачеше свредели и такъми и се оправяше с пушката си без много проблеми. Значи можеше да го направи. Но качването му на коня беше сериозен проблем.

Ами птиците? „Ще го оставят ли да си тръгне?“ Извивайки глава, тя се заслуша, после долови металическото им бърборене. Още бяха там. Не бяха я притеснили, но може би това беше всичко. Птиците можеше да са - тя не знаеше - някакъв знак или нещо такова. Както Алекс беше казала веднъж, можеш да познаеш, че се задава буря, щом животните притихнат напълно.

-      Не мога да направя нищо - каза тя на Мина, която се облегна на крака и. Замръзналите и пръсти се заровиха в козината зад ушите на кучето. - Трябва да го опазя топъл и да го измъкна.

Ами ако останеше? Другите щяха да дойдат да я търсят. Вероятно скоро. Щяха да знаят къде да отидат. Бела беше вързана на разклонението. Тя можеше да стои мирна и да поддържа Крис топъл. Но можеше да чака дълго време. Никой нямаше да се разтревожи за нея още час, може би час и половина. Можеше да чуе Илай: „О, знаете каква е Ели, когато се захване да лови риба - може да стои навън цяла вечност“.

Изпод платното Крис нададе още един дълъг стон. Тя пресече стаята на момента, падайки на колене, за да проучи лицето му. През полумесеците на клепачите му можеше да види как очите му блуждаят. Крис сънуваше, и то лош сън. Дълбоки мрачни линии на страх и болка прорязваха носа и челото му. Може би сънуваше някакъв кошмар или че е мъртъв, което вероятно беше също толкова лошо.

Тя застана и потупа палета.

-      Мина, ела! - Кучето послушно скочи, като внимаваше да не настъпи Крис. Мина обърна очакващ поглед, но Ели поклати глава, сложи ръка на врата на кучето и го приближи до Крис колкото успя. - Само ти - каза тя, притискайки леко, за да подсили думите. - Долу, момиче! Легни! Искам да го пазиш топъл. - „И да го защитаваш, докато се върна.“ Мина не беше толкова голяма, колкото овчарка, но легнала по цялата си дължина, топлината на тялото и трябваше да помогне. - Остани! - каза Ели и вдигна ръка като регулировчик.

С леко скимтене Мина протегна врат и подуши пръстите и.

-      И аз те обичам, момиче! - каза Ели и млясна голяма целувка между ушите и. Обърна се да тръгне, но се поколеба. Придърпа кожената каишка от врата си и прокара пръст по обърнатия знак на мира. „За защита“ - казала бе Хана. Коленичейки, Ели нежно плъзна каишката през главата на Крис. Той беше момче, почти мъж, и вратът му беше по-голям, затова каишката прилепна, а амулетът едва стигаше до пулсиращата вдлъбнатина на гърлото му.

И тогава - не питайте защо - тя го целуна. Просто докосна с устни челото му така, както правеше баща и: „Обичам те, хлапе!“.

-      За късмет - каза тя.

30

Сляп късмет, това беше. С изтропването на камъка обучението на Том се върна. Реакциите му бяха инстинктивни като дишането. Бързо преместване на тежестта, замахване назад с лявата ръка, докато се завърта, глокът, посичаш нагоре и назад по стръмна траектория, защото се цели в брадичка, в буза.

Пропусна. По дяволите, дори не можа да види какво се опитваше да удари. Чъкито беше застанало точно на линията на залязващото слънце и идваше към него откъм сляпата му точка, за да го ритне. Единственото, което Том успя да види, беше сиво-бяла мъгла и две тъмни монети, когато Чъкито разгада движението му и се смъкна под дъгата на замаха му. Том премина в залитащо въртене, инерцията му го извади от равновесие, а глокът профуча в празния въздух. В следващата секунда Чъкито се метна ниско и силно, забивайки се в гърба на Том, обгръщайки го, избутвайки го в сляпо гмуркане.

-      Ъх! - Том усети как въздухът изскача от гърлото му. Ръцете му се стрелнаха напред, за да омекотят падането, и той си помисли: „Извий се, подложи юмрук и се завърти настрани!“. Ако паднеше по лице, всичко щеше да свърши бързо. Можеше да види края си: Чъкито скача, възсяда го, натиска лицето му в снега и го държи там, докато не се задуши. Или може би беше планирало просто да го избута да падне. Един добър юмручен удар, който да го зашемети, и Том щеше да прекара последните си трийсет секунди живот с ръце върху бликащия разрез на гърлото си, докато кръвта му изтича пулсираща, топла и мокра, а Чъкито гледа и чака устните на Том да пресъхнат. „Завърти се, трябва да се завъртиш, за...“

Опита се, наистина. Но две неща се случиха в бърза последователност като два светкавични удара. Първото беше друсване на десния му ботуш върху скрит камък. Том се препъна, десният му крак се сгъна в коляното. Чъкито го държеше толкова ниско около кръста, че лекото запъване щеше да е достатъчно да нагласи краката си и да избута гърдите на Том по останалия път надолу. Но той се опитваше да се претърколи и докато Чъкито беше добро, даже доста добро и знаеше как да предвижда и да се бие, то Том все още стискаше глока в лявата си ръка.

Пистолетът, нейният пистолет, му спаси живота, не защото можеше да стреля или да го използва като сопа, а защото ръката му беше стегната в смъртна хватка, а стегнатият юмрук е по-силен от отворената празна ръка.

Лявата ръка на Том прониза снега. Юмрукът му удържа, лакътят му не се сгърчи и китката му не се счупи. Болеше адски, електрически искри болка разтърсиха костта. Сумтейки, той застави ръцете си да останат изпънати, твърди като тръби. За част от секундата удържаше себе си и Чъкито на тръпнещите си ръце, а гърдите му се повдигнаха на стъпка от снега.

После моментът се изплъзна и Том вече се стягаше и мислеше: „Имам само един удар“.

Свивайки лявото коляно към гърдите си, той се изви, а после изстреля крака си обратно толкова силно и бързо, колкото можа, влагайки цялата си сила в единичен ожесточен ритник. Усети, когато ботушът направи контакт, по разтърсването в хълбока си и разбра, че беше улучил лявото бедро на Чъкито високо над коляното.

Беше перфектен, невероятно щастлив удар. С рев Чъкито се сгърчи вляво. Том прехвърли тежестта си и се хвърли надясно, избутвайки се с по-силния си ляв крак, като се бореше срещу засмукването на дълбокия сняг, докато се извърташе.

И все още държеше глока. В друго време и на друго място можеше да го е запокитил. Оръжието беше безполезно, докато пръстите можеха да стискат, да дерат и да изваждат очи. Но ако пистолетът се измъкнеше от него, да кажем, ако Чъкито го хванеше, с достатъчно натиск на замръзналия спусък той можеше просто да гръмне. Том не можеше да рискува. От друга страна, ако го хвърлеше, Чъкито можеше да тръгне след него. Да го остави да опита, можеше да е умно, начин да отклони вниманието му, така че Том да има време да удари с кабара. Все пак един нож никога не свършва патроните.

Но не можеше да го направи, не можеше да се накара да пусне глока. Този пистолет току-що беше спасил живота му. Беше поличба, знак, сякаш Алекс се бореше до него. Можеше да я усети във вкуса на адреналин по езика си, в кръвта, която тътнеше из вените му. Затова той задържа оръжието - и нея, - докато дърпаше ножа от калъфа му.

,Добре, хайде!“ Погледът му обходи обсипаната с натрошен камък плоскост. За един объркващ момент си помисли, че Чъкито беше заминало. Беше възможно. Един удар, засегнал перонеалния нерв над коляното, би могъл да извади от строя враг за време от порядъка на между половин и пет минути. Може би знаеше, че няма шанс, или се беше уплашило лесно. Но, боже, ако беше отишло да доведе на помощ приятелите си или още по- лошо - ако приятелите на Чъкито бяха вече тук, най- добре беше да си среже сам гърлото и да им спести грижите. Може би можеше да свали двама или трима, но без прилично оръжие...

„Чакай, бравото!“ Но пушката беше зад него, до раницата му и до онази шека, и той не искаше да рискува да надзърне. Освен това просто не вярваше, че Чъкито е изчезнало толкова бързо. „Е, къде е?“ Обезумял от паниката, която започваше да се катери по гръбнака му, той хвърли поглед на запад към гората. Щеше да мине поне още час, преди да се стъмни напълно, и засега имаше достатъчно рубинена светлина, но дългите сенки вече караха снега да посивява. И все пак... той беше сигурен, че в края на тези очукани дървета нещо помръдна. „Някой друг ли има там?“

Шъткащ звук отдясно на него, а после тихо изскърцване - звукът на заледен сняг, смачкан от натиск. Докато се извърташе, той осъзна какъв късмет имаше, че още беше жив.

Чъкито беше там, на снега, съвземаше се. То се беше стягало тихо през цялото време. Сега се беше изправило на крака, но през страха и объркването на Том му изглеждаше сякаш самият сняг беше приел човешка форма. Белият камуфлаж на Чъкито беше най-добрият, който беше виждал. Дори ботушите бяха обшити с бяло. Някъде по пътя бялата скиорска маска беше паднала. И вместо само тъмните монети на очите, които изглеждаха странно, Том видя устните му, извити в озъбване, и кафявата змия на плитка.

Защото това беше тя - на приблизително същата възраст като Алекс, но много по-висока и по-мускулеста. Той все пак беше по-тежък от нея, но предимството от височината му го нямаше, а тя беше бърз и добър боец.

И да, той имаше нож.

А Чъкито имаше два.

31

Гарваните не дойдоха към Ели. Вместо това се отдръпнаха от пътя и, както бяха сторили преди. Веднъж излязла от къщата и слязла долу, тя нагази сред килима от гарвани, мина покрай рампата и стигна до мястото, където тя се събираше с плъзгащите се врати. Нищо не знаеше за геометрията, но точката, в която рампата беше свързана с входа, беше над главата и. На последния и преглед педиатърът беше казал, че е средна на ръст: „Метър и двайсет и два сантиметра. Има още много да растеш в обувките си“. Каквото и да значеше това. Но Ели смяташе, че това, което беше намислила, щеше нистина да се получи.

Съкрати времето, което и беше необходимо, за да стигне до коня, от петнайсет на пет минути с тичане, но започна да усеща бодежи отстрани. Въпреки това и беше много студено и тя трепереше, докато потта между лопатките и и по лицето и моментално започна да попива.

-      Д-добре - каза тя на кобилата. Пръстите и трепереха, докато отвързваше повода. Лицето и беше ледено, а устните вкочанени. - Х-хайде, момиче! - Но Бела не искаше и да чуе. Запъвайки се, конят изпръхтя шумно и заби копита. - Моля те!

Ели изпъшка. Хващайки юздата, тя се опита да отпусне тежестта си. Животното оголи устни над жълтите си зъби и се извъртя в опит да захапе, докато приготвяше задното си копито за един бърз и решителен ритник. Дишайки тежко, Ели дръпна ръка точно в този момент и зъбите на коня щракнаха във въздуха. Успя да избегне и копитото, което профуча покрай главата и и заора в пластмасовата кофа. Кофата излетя към дърветата и въдиците се разпиляха по пътя и. По-тежкият свредел профуча в пълен кръг като пумпал по игрална дъска.

-      Спокойно, спокойно! - каза Ели. Събирайки цялата си смелост, тя се стрелна, хвана дръжката на свредела и успя да го издърпа обратно, преди Бела да си пореже някой крак. - Успокой се! Съжалявам, ясно?

Това беше лошо. Без кобилата щеше да се наложи или да чака, или да върви, а и двете не вършеха работа. „Забавих се твърде дълго, губим време.“ Беше ядосана, нетърпението бодеше кожата и толкова силно, че и се искаше да я обели, но се насили да почака, докато Бела тъпчеше и пухтеше. Трябваше да се справи с това. Зъбите и задъвкаха вътрешната страна на бузата. Как се успокоява кон? „Юздите са спирачки. Спираш беглец, като издърпваш главата.“ Но затова трябваше да е върху коня, а пък и кобилата не се опитваше да избяга. Проблемът беше, че глупавото добиче не искаше да тръгне. „Трябва да има начин да хвана главата и обаче.“ Замисли се за това, което знаеше за уплашените коне. Съвсем малко. Но имаше една книга... „Флика“? Не - „Черният красавец“. Пожарът. „Джеймс връзва шал около очите на Черния красавец.“

Ръката и се плъзна към врата. Беше оставила палтото на Крис, но беше запазила шалчето и вълнената наметка. Внимателно и бавно разви връзките, после надипли наметката и гънките на шала.

-      Добре, момиче - каза тя, като се движеше много по-бавно, отколкото и се искаше. Кобилата трепереше и можеше да се види как кожата и потрепва. Когато отново хвана оглавника на животното, Ели устоя на порива да дръпне или да направи нещо друго, освен да погали врата му. - Спокойно! - каза тя. Кобилата ритна и пусна една дълга и шумна конска пръдня. Ели продължи да я гали и да нарежда: - Всичко е наред, няма проблем, всичко е наред. - Когато конят се поуспокои и вече не тъпчеше с копито, Ели измъкна бавно шала, като помисли за секунда: „Само гледай! Това става само в книгите“. После се пресегна и обви шала около очите на Бела.

За нейно учудване кобилата не започна да тупа с копито и дори не помръдна. Ели можеше да види как напрежението се накъдря, а след това се оттича от мощните плешки на коня. Все още говорейки глупости, тя завърза шала леко под челюстта на коня.

-      Добре, да вървим! - каза тя, внимателно събирайки юздите и стягайки се за дръпването, което Бела със сигурност щеше да опита. Конят наистина дръпна, но само веднъж.

Това, реши Ели, беше добра поличба.

След пет минути механичното тракане от човките на гарваните се процеди през дърветата. Ушите на Бела щръкнаха, насочвайки се към звука като радарни чинии, които търсят извънземен сигнал.

„Не скачай, моля те, не се плаши!“ Ели задържа дъха си, но после си помисли, че ако тя не се уплаши, конят вероятно също ще остане спокоен. Гарваните се разделиха както преди - като вълни, отдръпващи се от брега. Ели поведе коня чак до мястото, където рампата се свързваше с вратата, и усети прилив на въодушевление. Седлото и беше наравно с рампата в най-високата и точка.

„Ще се получи.“ Прехвърляйки юздите през главата на коня, така че да увиснат на рога, тя изтича по рампата. Вратата се оплака и това накара Бела да извърне глава, но Ели вече влизаше вътре, където Мина, тупкаща с опашка, чакаше търпеливо. „Трябва.“

Вече обратно в къщата Ели отдели няколко секунди, за да долепи ухо до гърдите на Крие. Сърцето му подскачаше с глухо туп... пауза... туп... пауза... туп... Боже, това беше наистина бавно. Искаше и се да знае дали това е хубаво, или лошо, но реши, че дори редките удари са по- добре от никакви. Очите на Крис все още блуждаеха, но той вече дишаше по-леко, без да пъшка, а кожата му беше по-розова.

„Ще го влача.“ Беше решила. Грабвайки възглавниците от другите тела, тя измери с очи Крис и прецени мястото, на което той щеше да падне, после ги подреди в зоната за приземяване. Отърсвайки два от конопените чувала, тя ги постла върху възглавниците, след това се покатери обратно при момчето, подпря се на колене, пъхна ръце под мишниците му и го повдигна към себе си. Ръцете му бяха тежки, но отпуснати и висяха като краката на умрял паяк. Главата на Крис се обърна, после се отпусна и тя успя да види бавното, но стабилно туптене на вената на врата му. Петната под очите му сега бяха не толкова сиви, а по-скоро сини.

-      Добре - каза тя и го задърпа към края на палета на пресекулки, премествайки го, както изглеждаше, сантиметър по сантиметър, опипвайки с крак за момента, в който ботушът щеше да премине края на палета. Крис беше много по-тежък, отколкото бе очаквала, и тя се изпоти. Дъхът и излизаше на грубо пъхтене. Размахваща опашка за насърчение, Мина гледаше как Ели се придвижва заднишком към края с още едно силно дръпване...

Десният и крак се стрелна в празния въздух. Задъхана, тя усети как се накланя, когато тежестта на Крис се прехвърли върху гърдите и. Лявото и коляно, все още сгънато, за да го подкрепя, пламна с внезапна разкъсваща болка, когато тя се катурна странично от палета. Ели падна тежко по гръб върху възглавниците, под странен ъгъл като балерина, която прави много лош шпагат. Ударът изкара въздуха от дробовете и, а болката се втурна към слабините и. Крис тежеше твърде много върху гърдите и и се беше свил надве, въпреки че вече беше предимно извън палета, а краката му бяха леко сгънати в колената. Извъртайки се изпод него, тя запъна ботуши и се опита да стане. Лявото и коляно пищеше от болка, но тя все още можеше да се подпира на него и това беше важното.

,Добре, бързо, бързо!“ Издърпвайки краката на Крис по останалия път, тя го настани на конопената шейна и подпъхна останалите чували и палтото си около тялото му. После отиде при главата му, сграбчи краищата на платното и дръпна, като напъна с пълна сила. Той не помръдна много, но платното издаде един шъткащ звук, сякаш буксуваше по камъка, и не щеш ли главата му беше на петнайсет сантиметра по-близо до плъзгащата се врата, отколкото беше само преди секунда. Пухтейки и сумтейки, с ботуши, тупащи по камъка, и с Мина до нея, Ели го изтегли чак до вратата, която този път беше оставила отворена. Гарваните се бяха събрали на края, но се отдръпнаха като черен въртоп, когато тя плъзна платното на снега. Тук влаченето стана дори по-лесно. Докато теглеше Крис наляво към Бела, тя огледа седлото. ,Добре, плъзни го колкото можеш по-близо, после го претърколи по корем и ще трябва само да бутнеш, за да преметнеш гърдите му през седлото...“

Сякаш някой някъде беше щракнал копче: гарваните станаха напълно неподвижни и тихи. Рязка тишина, сякаш някакъв саундтрак внезапно е спрял. „Какво?“ За секунда Ели дори си помисли, че нещо се беше случило с ушите и. Но тогава чу пъхтенето на Мина, собствените си дрезгави вдишвания и тежкото бумтене на сърцето си. „О-хо!“ Фините косъмчета по врата и настръхнаха. Все още беше клекнала, но пусна платното и се изправи. Под ботушите и снегът изпусна тънки тревожни изскьрцвания. В своя пашкул от платно Крис издаде нисък стон.

Като един гарваните се вдигнаха в огромна тиха буря и полетяха във вихрен облак далеч от снега и от къщата на смъртта. Това толкова и заприлича на деня, в който всичко умря, че Ели вдигна ръце към главата си и изкрещя:

-      Не, не, не отново!

Не можа да се възпре. Но нямаше взрив от болка в главата и. „Значи не е това.“ С широко отворени очи тя отметна коса назад и проследи оттеглянето на гарваните. „Тогава какво? Какво би могло...“

До нея Мина започна да ръмжи дълбоко, един звук, който премина в озъбване.

„О... - Умът и не можа да изписка това „не“. С блъскащо в ребрата си сърце Ели прехвърли поглед от небето и от тези утихнали птици надолу към снега и към гората. - О, боже, много съм загазила!“

Защото там, в сечището, и в началото на пътеката, която щеше да отведе нея и Крис от къщата на смъртта към безопасността, стоеше едно момиче.

32

Тези ножове бяха истинска беля. Глокът в ръката му нямаше да стреля. Нито пък игълът. Бравото беше извън обхвата му. Том мислеше за сребърния проблясък в дърветата и се чудеше още колко Чъкита бяха там с готови ножове и какво чакаха. Освен ако това не беше просто начинът, по който те правеха нещата. Изпращат първо един нападател, после друг, за да уморят противника, а след това всички се струпват за убийството му като вълци.

За първи път се зачуди колко дълго беше чакало това момиче, колко време го беше гледало. Беше стоял на снега, изложен за... колко? За половин час? Поне за толкова. И през по-голямата част от това време той не присъстваше, беше твърде погълнат от видения, от спомени и от маниакалния трепет на нещо, толкова близко до лудостта, че би било много по-умно и лесно да го беше премахнала още тогава.

„Но тя иска да се бие.“ Беше отново на крака и, боже, беше се възстановила бързо. Страх заледи гърлото му. Тя не искаше просто да го убие. Имаше ножове, а се беше забила право в него. Трябваше вече да е мъртъв. Като си помислеше, тя вероятно можеше да се справи с пушка или с пистолет съвсем добре. Но момичето преследваше тръпката, забавлението от убийството. Кръвта.

„Има нещо нередно в нея, нещо различно.“ Тъй като тя беше Чъки, това беше омаловажаване. „Очите и. Има нещо в тях. Цветът... твърде тъмен е.“ Но тя беше толкова далеч, че той не беше сигурен, и това беше достатъчно, благодаря.

„Забрави лицето! Концентрирай се! Не губи от поглед ножовете!“ Том гледаше как тя започва да обикаля в кръг много бавно, движейки се внимателно от ляво надясно и, Исусе, не потъваше много. Той се обърна, влачейки крака, като не я изпускаше от поглед. Усети преместването на нестабилен камък под ботушите си и мрачно осъзна, че тя компенсира неговия по-дълъг обсег, като го кара да протяга ръката си по-далеч и извън целта. Том не знаеше какви точно са нейните ножове, но изглеждаха зли - от посребрена стомана, дълги и тънки, единично заострени, с много лек намек за извивка. Бяха истински бойни ножове, направени да режат и да секат. Те вече бяха в движение, косяха напред-назад, проблясвайки на залязващото слънце, а той се затрудняваше да следи движенията и на двете. Когато светлината станеше по-лоша, щеше да стане по-трудно. Стига да издържеше толкова дълго. Реши, че ще свърши доста бързо. Тя нямаше нужда от убийствена атака. Трябваше само да го среже няколко пъти, а после да отстъпи и да го чака да отслабне достатъчно или да му изтече кръвта.

Всеки войник знаеше бойните техники, как да се бори и как да убива, а част от основното обучение беше курсът с щик. Действителността беше много по-проста. Оцеляваше този, който успееше да удържи нападателя, докато приятелите му пристигнеха с пушки. За разлика от момчетата от Специалните сили и от Секретните операции, които бяха много добри в ръкопашния бой, Том знаеше само основните техники на боя с нож: „Покривай средата, защитавай лицето и врата, отклонявай с лявата ръка, мушкай силно и бързо, използвай тежестта си“. Ако можеше да се приближи до нея, щеше да успее да посече лицето и. Даже още по-добре - да пореже челото и и да остави кръвта да потече в очите и и да я заслепи. Но знаеше, че не е достатьчно добър за нещо такова. Ако се хвърлеше към нея, вероятно щеше да се набоде на ножовете и и да свърши нейната работа.

Едно беше сигурно обаче. Нямаше никаква причина да стиска глока. Ръцете му трябваха свободни. Но вместо да пусне оръжието на снега - умният ход, - Том направи нещо невероятно тъпо. Извивайки тялото си под ъгъл и задържайки ножа насочен към главата и, той пъхна лявата си ръка под разкопчаната парка, за да затъкне оръжието на кръста си...

И това леко движение беше всичко. Не беше съсредоточен и тя го знаеше. Видя я как се понесе напред ниско като бяла мъгла. Реакцията му беше непохватна, залитна тромаво, когато се опита да отстъпи назад. Дясната и ръка, която беше по-близо, замахна отвисоко. Той ахна, опита се да измъкне обратно лявата си ръка, за да парира удара, но твърде кьсно. Видя свиването на лакътя и, отчете маневрата.

Внезапно тя вече беше там, извивайки се под дясната му ръка, избягвайки ножа му. Острието и проблясна, сребърният му език срещу ребрата му - едно, две, три, зип-зип-зип. Не можеше да го проследи, изобщо не виждаше ножа, но на третото замахване почувства близва- нето на студа, когато дрехите му се разпраха, а после и едно злобно порване, което остави огнена линия през оголения му корем. Преглъщайки крясък, той се изви и се опита да се издърпа извън обсега и, но тя вече се изтегляше назад. Залязващото слънце окъпа кожата и в наситено червено като кръвта, бликаща от раната на корема му. Можеше да усети сълзенето и - топло и обилно.

„Тя можеше да ме убие.“ Студена пот се стече по лицето му, когато тя започна да обикаля в кръг отново с балетна стъпка, а ножовете и продължаваха хипнотичното си движение напред-назад. „Бях неин без съмнение.“ Лек тласък, извиване и тя можеше да гледа как кръвта му изтича. „Играе си. Иска да стане бавно.“ Пухтейки, той притисна лявата си ръка към талията. Бавен поток кръв беше започнал да си пробива път над хълбоците му и да капе на снега. Това нямаше да го убие, но ако го порежеше още твърде много пъти или ако решеше да натисне само малко повече, да го отвори и червата му да се изсипят, той никога нямаше да се задържи. „Трябва да направя нещо...“

Тя се размърда отново. Движеше се леко въпреки снега. Тръгна бързо напред, мушкайки с дясната си ръка. Действайки единствено по инстинкт, той се опита да я блокира със собствения си нож, което значеше, че трябва да се извие наляво. Докато тя изтегли забиването в перфектно изчислен финт, той осъзна твърде късно, че не само дясната му страна е изложена, но и че е изпуснал от око ножа в лявата и ръка. „Мамка му!“ Опита се да се поправи и да се обърне, но тя беше толкова дяволски бърза. Ножът и прокара срез от дясното му бедро чак до гърдите.

Този път от устата му изскочи вик на болка. Превит надве, той се опита да предпази торса си - глупаво, глупаво, глупаво! Това докара лицето му в зоната на замаха и, а тя беше вече там, ножът свистеше към главата му.

Това, което стана след това, беше просто рефлекс. Разгъвайки се, Том замахна с лявата ръка, за да се защити... и проклет да беше, ако глокът не беше още в ръката му.

Тя прецени траекторията му и се опита да се измъкне, но закъсня с част от секундата. Твърдата дръжка цапна носа и. Стана много бързо. Той не знаеше, че е улучил, докато главата и не отскочи назад. Яркочервен лигавник се запени по брадичката и гърдите и. Тя залитна, загубила равновесие, и изтръска глава като ранено куче, а кръвта и се разлетя на пръски.

„Хайде, хайде, мърдай, мърдай!“ Тя беше на по-малко от шест метра, когато той се хвърли напред. Беше решил, че, така или иначе, го превъзхождаше и щеше да го убие, ако я оставеше да диктува боя. Така че трябваше да се задвижи, трябваше да влезе отблизо, да се пребори със страха си и да овладее положението.

С рев той скъси разстоянието с три големи крачки. Тя изръмжа, а лицето и се сгърчи от ярост, заби крака в снега, за да отклони удара му с лявата си ръка и да го прободе с дясната, но обсегът му беше по-голям и поне този път Том направи правилното движение в точния момент.

Падайки на лявото си коляно, той вдигна лявата си ръка и изби ножа и настрани, а после заби кабара в корема и с всичка сила. Усети как острието проби дебела подплата и дрехи. За една ужасна секунда си помисли, че тя или има много пластове дрехи, или дори жилетка от кевлар. Но после усети как отскача, чу писъка и, почувства допира с плът и мускул.

Смъквайки десния си лакът, Том завъртя ножа, разкъса дрехите и нещо много по-пльтно и влажно. Все още пищяща, тя се изви назад в опит да се измъкне. Ножът отскочи в ръката му, когато назъбеният край закачи плат и много вероятно черва. Сега имаше две възможности и само две. Да продължи напред, да се възползва от предимството си и да я бутне по гръб в снега. Да я удуши до смърт и да удря черепа и с глока, а може би дори да вземе един от нейните ножове.

Или да пусне глока и да отиде за бравото.

Метна пистолета настрани. Не проследи движението му. После или щеше да го намери, или щеше да е мъртъв. Стискайки парката и, той я дръпна близо като любовница, напъна с всичка сила и заби ножа си в нея колкото можа по-бързо и по-набътре.

Тя отново изпищя. Ножовете и проблеснаха, той се наведе и сви главата и врата си. Единият нож. Вторият не. Първо парката, а след това и плътта на лявата му предмишница се разкъсаха за миг. Ревящ от болка и все още държащ я близо, той натисна с кабара още по- дълбоко, все едно Чъкито беше парче телешко, набучено на шиш за кебап. Кръвта от раните им се смесваше и той долавяше натрапчивата миризма на желязо. Стомахът му беше станал хлъзгав, гърдите и лявата му ръка бяха мокри. Преди тя да успее да замахне нагоре, той я избута силно. Тя отлетя поне на три метра и се срина като отпуснат вързоп. Ножовете излетяха от ръцете и и пробляснаха в снега, който първоначално изглеждаше розов, а после яркочервен, след като кръвта преля от корема и и се разля отстрани.

За всеки или всичко друго това щеше да бъде краят. Само във филмите лошият може да извади ножа от корема си и да те нападне с него. В истинския живот този малък номер никога не минаваше добре и не само защото болеше адски. Изваждането на ножа или на което и да било пробождащо оръжие беше чудесен начин да ускориш смъртта. Ножът може да среже артерия, но може да бъде и тапа. Издърпваш го и гледаш как кръвта го следва. А ако ножът беше назъбен като неговия кабар, ставаше още по-лошо. Зъбците се закачаха. Това беше целта. В допълнение към кървенето, което си беше само по себе си лошо, щом ставаше дума за коремни рани, беше напълно възможно да издърпаш и нанизани като наденици черва в същото време. Взводният медик веднъж му беше казал да си представи как някой обелва кожата на лицето му, а след това да го умножи поне по един милиард. Да си избодеш очите, би боляло по-малко, отколкото да си изтръгнеш сам вътрешностите. Такава болка би ти се искало да можеше да те убие.

Но това... нещо? Изглежда, не усещаше болка, не за дълго. Виж колко бързо се беше съвзело от онзи ритник! Сега Том зашеметен гледаше как тя обвива ръце около дръжката на кабара. Дори такова леко побутване на острието причиняваше болка - той можеше да го види в трепването на кървящите и ноздри, в стегнатата гримаса, в напрягането на врата, в извивката на гърба и.

„Боже мой!“ Какво беше това? Не можеше да е подивяло Чъки, освен ако нямаше разлика между новите Чъките, които се променяха сега, и тези, които се бяха променили веднага. Дивите не бяха организирани. Тя бяха луди. Не можеха да планират. Неговият приятел Джим не беше нищо повече от бясно животно. Значи това момиче беше нещо ново и различно. Почти имунизирано към болка и безстрашно до лудост. Умно. Машина за убиване. „Аз съм виждал това и преди, но къде?“

Тя дръпна...

И тогава, за ужас на Том... кабарът помръдна.

33

Ели се беше вцепенила. Вътрешностите и омекнаха, коленете и започнаха да треперят. Когато преглътна, чу остро пукане в гърлото си. „Пушката ми къде е?“ Не смееше да свали очи от момичето и да погледне, но не си спомняше да беше взела пушката, когато отиде за Бела. „Това значи, че е зад мен, все още в къщата на смъртта.“ Момичето само гледаше, което беше добре, зашото оставяше на Ели малко място да диша. „Освен ако няма други, които обикалят наоколо.“ Ръмженето на Мина беше преминало в широко озъбване и Ели рискува да плъзне очи надолу за бърз поглед. Вниманието на кучето беше заковано върху момичето. Значи или беше само тази човекоядка, или ако имаше други, те бяха достатъчно далеч, за да не може Мина да ги подуши. Ели видя също, че ноздрите на Бела се бяха разширили, кобилата рязко тръсна глава, когато подуши човекоядката. „Не, не, не, моля те, не бягай, глупав кон! Само чакай, чакай!“

Момичето чакаше нещо. Ели усещаше, че това е така, без да разбира защо. Погледът и пробяга по мръсната оплетена коса, която беше замръзнала там, където висеше под шапка, някога с цвят на сметана, но сега мръсно-сива. Не можеше да каже какъв цвят е била оцапаната и парка, но от врата на човекоядката висеше опашка от шал в цвят на лайм.

Този шал... Ели се замисли за момент за езерото, когато всички гарвани бяха излетели. „Този сняг, полюшването на кедъра и проблясъкът с цвят на лайм, който мислех, че е от бор...“ Момичето е било там. Беше гледала през цялото време, беше ги проследила, като се беше държала по посока на вятъра, за да не може Мина да я надуши? „Умно.“ Но защо да се показва сега? Защо не беше почакала още малко?

„Може би знае, че няма да има друга възможност.“ Тясното лице на момичето беше цялото в ъгли и сенки. Бузите му бяха хлътнали, а очите - потънали дълбоко в гнездата си. „Тя умира от глад, толкова е гладна, че не е могла да почака още една секунда.“

Но момичето не се държеше както трябва. Човекоядците се нахвърляха с огнестрелни оръжия, ножове, голи зъби, ръце. Нокти. Всички го правеха - устройваха засади, изскачаха от гората. Може би щяха да се покажат, след като я обградят, това се беше случило с Илай и сестра му, но това момиче беше самичко и само гледаше. На снега до краката и Крис изстена.

„Трябва да се махам оттук. Защо се мотая още? - Тя пъшкаше, част от ума и се вихреше в писък: - Бягай, бягай, бягай в къщата на смъртта! Затвори вратата, за да не може да влезе! - Тя можеше да го направи, да грабне Мина... - Ами Бела? Ами Бела? Ще бъде ли всичко наред с нея? - Да влезе вътре, да си вземе пушката и после да чака, да чака, да чака като заек в дупката си Илай и Джейдън да я намерят. Но Крис? Ами Крис? - Тя ще го убие, тя ще го изяде и...“

„Не можеш да позволиш това да се случи - беше малкото гласче от килера. - Мисли, Ели! Мисли, мисли, мисли! Тя наблюдава, не се движи.“

-      Защото чака другите - гласът и беше треперлив, хрипкав и тих, сякаш беше яхнал влакчето към истерията. Ако се оставеше, нямаше да може да се спре и щеше да затъне в паника. От другата страна на сечището главата на момичето се вирна, кривна се малко при звука на гласа и така, както Мина правеше, когато беше озадачена. - Знае, че не може сама да мине покрай Мина.

„Не дишай толкова бързо! Чуй се какво каза! Ако това е истина, значи все още имаш време.“

-      Ами ако не е?

„Мина ще те защити - гласът от килера беше много търпелив. Като дядо Джак, когато каза, че да, животът не беше честен, но не, нямаше полза от омразата. - Тя има зъби, знаеш.“

-      Това шега ли е? - изписка тя, после помисли: „О, и ако това не е тъпо!“. Но гласът от килера имаше право. Трябваше ли да вземе пушката?

„Не оставяй Крис!“ - не беше сигурна кой беше това, гласът от килера или нейният собствен, но знаеше, че е прав. Само трябваше да запази хладнокръвие, да остане спокойна като Алекс и Том. Нужни и бяха всички късчета самоконтрол, за да обърне гръб, но не можеше едновременно да претърколи Крис по корем, да го издърпа върху седлото и да гледа момичето.

-      Не и позволявай да ме пипне, Мина! - каза тя с писклив, уплашен глас.

Ели се наведе, пъхна ръце отстрани на Крис и повдигна - жалко бутане, защото силата и почти се стопи, както и гласът и. Крис беше голям, а тя беше такъв изтърсак. „Хайде, не бъди такова момиче!“ Но трябваше да опита два пъти, преди Крис да се преобърне по корем. Платното се плъзна, разкривайки бяло бедро и част от дупето му.

-      До-бре-е-е - изпя тя, мислейки, че никога не е виждала толкова много от момче no moзu начин. Затъкна торбите обратно на място колкото можа. - О, Алекс, о, Алекс, о, Т-том...

Забила ботуши, Ели стисна платното и издърпа Крис чак до края на рампата, толкова близо, че ръцете му увиснаха. Скочи долу, приготви се да чуе хрущенето на снега, ако момичето нападнеше, и се метна на Бела. После закачи левия си крак в стремето и заби петата на десния в рампата. Недоволен, конят се опита да отстъпи встрани.

-      Не, не, не, хайде! - Тя дръпна дясната юзда, за да обърне главата на кобилата. После се пресегна, хвана ръцете на Крис над лактите и затегли. - Тате, помагай! - каза тя, когато главата на Крис мина над седлото. - О, тате, тате, тате! - Продължи да дърпа, като използваше ботуша си, за да държи коня на място, докато издърпваше момчето върху седлото, прокарвайки ръце отстрани по тялото му, докато не го намести върху плешките на Бела. Раменете му висяха като твърде дълго одеяло.

Това сигурно беше достатъчно. За кратък момент се замисли за пушката, която все още беше вътре в къщата на смъртта, и се зачуди дали трябваше да затвори плъзгащата се врата. Хана щеше наистина да се ядоса, ако това момиче и неговите приятели влезеха вътре да похапнат. „По дяволите! Ще измъкна Крис оттук.“ Вдиша дълбоко и убеди Бела да се обърне. На седлото тялото на Крис се отмести, но не изпадна. Момичето беше точно там, където и преди - нито по-близо, нито по-далеч.

-      Мина, приготви се, момиче! - пръстите на Ели трепереха. Тя развърза шала на Бела, но не го махна. Прехвърляйки юздите в лявата си ръка, Ели се наведе напред през Крис и постави лакти от дясната му страна, за да задържи тялото му на място. Тогава с бързо движение на китката свали шала. - Мина! - В същия момент тя срита рязко коня, който се опитваше да се изправи на задни крака. - Мина, марш! Свободно!

Озъбено, кучето скочи от рампата в мига, в който Бела се приземи на крака с разтърсващ гръбнака трясък и хукна. Дъхът на Ели заседна в гърлото и и тя се друсна тежко на седлото. Тялото на Крис се разтърси и започна да се плъзга. „Не, не, не!“ Тя заби лакти толкова здраво, че усети ребрата му. „Дръж се, дръж се, дръж се!“ Можеше да види лицето на момичето отпред, което внезапно се стегна, гладният поглед бързо се смени с учудване, а после със страх. Момичето отскочи встрани, сякаш тайфун от мръсна коса и шал с цвят на лайм, когато Бела профуча покрай него. След това вече се бяха отдалечили достатъчно. Кобилата разриваше снега, Мина бягаше отзад, а дърветата се скриваха във вихрушка от снежинки, докато те препускаха с грохот по пътеката.

Протегнала врат, Ели хвърли бърз поглед назад. Човекоядката не тичаше след тях, нито се беше хвърлила по пътеката с приятелчетата си. Вместо това просто стоеше там и за Ели не изглеждаше дори смътно опасна. Единственото, което видя, беше едно жалко, самотно и парцаливо подобно на плашило момиче със зелен шал и за момент дори се зачуди дали то не бе някак различно. Но после Бела кривна вдясно и момичето изчезна.

„В безопасност, ние сме в безопасност! - мисълта порази Ели като пълната сила на слънцето, което внезапно прорязва облаците. - Успяхме! Аз, Мина и Бела, ние наистина успяхме.“ И то съвсем сами, без Илай, без Джейдън, без никой друг освен нея, Мина и коня и. Искаше и се да разкаже на тате и на дядо Джак всичко. Искаше и се да разкаже на Алекс и на Том. Искаше и се толкова силно, че можеше да усети историята в устата си, всяка дума, всяка сричка.

„Липсвате ми.“ Очите и запариха и след секунда усети как една сълза се спуска по лицето и. Или може би беше заради ледения вятър. Все едно. Поне веднъж всичко беше наред. Беше добър плач.

„Да - каза гласът от килера, - стига да не паднеш.“

-      О, замълчи! - Смехът и беше треперлив и малко слаб, когато тя прегърна Крис още по-плътно. „Дръж се, Крис! Всичко ще бъде наред, намерих те.“ И тогава Ели започна да припява, а сърцето и подскачаше с всяко надигане на копитата на Бела: - Намерих те, Крис. Намерих те, намерих те, намерих те.

34

„Тя ще ме пипне. - Ужасът на Том се втвърди в мрачна убеденост, когато момичето дръпна и ножът, зацапан с кръвта на Чъкито, започна да излиза сантиметър по сантиметър. - Тя ще го измъкне след пет секунди.“ Трябваше да стигне до бравото - последното му оръжие, единственото, което можеше да свърши работа. Ако тя отново се приближеше, той не мислеше, че ще може да я спре. Олюлявайки се на дясното си стъпало, Том се обърна и тръгна със странно клатушкане през сняг и отломки. Раницата му изглеждаше невъзможно далеч, а бравото още на километър отвъд нея и се отдалечаваше като при някакъв трик на камера. Той мислеше, че се движи бързо, но зрението му се замъгляваше с всяка стъпка, а главата му започна да се издува. Все още губеше твърде много кръв. Гърдите му бяха лепкави и мокри. Съсирена кръв охлаждаше хълбоците му. „Продължавай да се движиш, не припадай, не се проваляй!“

Отпред камъните, които маркираха гроба на момчето Чъки, приеха застрашителни размери и изпълниха зрението му. Залитайки към скалите, той едва не падна, но се подпря с дясната си ръка. Люшкаше се, но вече можеше да види раницата си, а зад нея и бравото. Когато се наклони покрай отворения окоп, ботушът му перна онзи камък топор, който беше използвал, за да размаже замръзналото Чъки на парчета, и Том се препъна. Вече напълно загубил равновесие, той се завъртя в полукръг и се помъчи да остане на крака. Но не можа и разбра, че пада.

Тя беше там. Идваше към него и порейки снега, му се нахвърли. Ударът беше като с чук върху гръдната му кост. Ужасен заряд, който Том почувства чак до гръбнака. Въздухът му изхвръкна със свистене. Наясно бе, че е повален, и падаше право назад, дробовете му горяха, а електрическият шок от удара си пробиваше път към мозъка му. През сивата мъгла, която минаваше за негово зрение, той видя как момичето се изправи, почувства капките от кръвта и по бузата си и твърдия натиск на коленете и, когато тя притисна раменете му. Пихтията, която беше оставил от онова мъртво Чъки, беше отляво и той видя как главата и трепва в тази посока, щом игълът проблесна на залязващото слънце.

За една откачена секунда той искаше да изкрещи: „Вдигни игъла, вдигни го, вдигни го, вдигни го, стреляй, стреляй!“. Беше самоубийствена мисъл, беше лудост, но тя беше върху него, а той беше отчаян, нямаше никаква друга възможност. Игълът нямаше да работи, щеше да се разпадне в ръцете и. Нямаше да я убие - това също ставаше само във филмите, - но ако тя опиташе и оръжието пръснеше шрапнели и куршуми, това можеше да му даде още малко време. Защото той нямаше нищо друго - нито въздух, нито оръжия. Бяха му останали много малко сили и нямаше никакви възможности.

За съжаление, пистолетът или не беше в неин стил, или не беше краят, който си беше наумила за него. Озъбена, тя притисна лявата си ръка под брадичката му. Мускулите на врата му инстинктивно се стегнаха, борейки се с безмилостния натиск. Той се опита да я отхвърли, но въпреки камъните дълбокият сняг не му даде предимство. Беше потънал толкова дълбоко, че бедрата и краката му бяха над него. Бореше се за живота си от еквивалента на вана. Вдигни някого за глезените и той няма да може да държи главата си над водата. Дръж го достатъчно дълго и ще се удави. Така че тя имаше избор: да го натисне дълбоко в снега и да чака да се задуши или да му изтръгне гръкляна. Той не можеше да се бори с нея вечно. Тя го беше яхнала, центърът на тежестта и беше точно върху гърдите му и ако той се предадеше...

„Ако се предам.“ Не точно мисъл. По-скоро нещо като последно ахване. Всичко стана наведнъж. Той спря да блъска и остави раменете си да хлътнат, а врата си да се протегне. Усети как коленете и се запънаха, когато тя започна да се плъзга, а центърът на тежестта и се промени. Загубила равновесие, тя се люшна напред.

-      А-А-А!!! - изпищя той, без да осъзнава дори, че писъкът е в устата му, докато не излетя оттам, а след това той вече се надигаше. Дланта на дясната му ръка, която се беше закачила в парката и, внезапно се освободи. Той я дръпна долу толкова бързо и яростно, колкото можа. В същото време вдигна рязко главата си. Чу се едно силно nyк, когато твърдата кост на челото му се заби в деликатния хълм точно над лявото и око. Разбра, че ударът е добър, когато почувства как окото и хлътва и цялото и тяло се вкоравява от шока.

Чъкито не изстена, нито изкрещя. Нямаше време, нито въздух за това. Зашеметена, тя тупна вдясно и той заедно с нея, като използваше тежестта си за опорна точка. Дори тогава - окървавена, ранена в корема, сляпа с едното око и вероятно изпитваща неистови болки - тя усети какво искаше да направи той. Успя да вдигне ръце с пръсти, извити като животински нокти, и замаха диво в опит да докопа нещо: парката му, ръка, каквото и да е. За негово облекчение, тя нямаше нож и сега предимството беше негово.

Бяха слепени като лъжици - гърбът и срещу гърдите му. В някой роман той щеше с лекота да счупи врата и.

Бързо прищракване, хрущене и готово. Но това, което по телевизията или на кино изглеждаше така, сякаш не беше нищо особено, беше измислица. Вратът е много по-силен, отколкото човек си мисли.

Вместо това Том пъхна дясната си ръка под брадичката и, после запъна с лявата си длан главата и, а с дясната хвана лявата си ръка малко над китката в захват, наречен „Кърваво душене“.

И усети нещо, което не беше на мястото си.

В класическия захват на задно душене осем до десет секунди притискане на сънните артерии, тринайсет максимум, бяха достатъчни за силен противник. За това време дори плещест, двойно по-едър от нея мъж с врат на бивол би изпаднал в безсъзнание.

Освен ако не е бил достатъчно умен да предпази врата си по някакъв начин.

Което, очевидно, това Чъки беше направило, защото около врата му имаше кожен нашийник с метална халка. „Исусе, кучешки нашийник?“ Обезумял, Том се опита да промени захвата, да премести ръката си по-високо, за да стегне точно под ушите, но двамата вече се въргаляха в снега и той се уморяваше, а захватът му започваше да отслабва. Тогава ръката му се хлъзна.

Реакцията и беше мигновена. Запъвайки се, тя протегна лявата си ръка нагоре и назад. Пръстите и се целеха в очите му. Той дръпна рязко глава надясно. Рефлекс, за който твърде късно разбра, че беше грешка и тъкмо това, на което тя разчиташе. Вдигайки десния си лакът, тя отправи бърз удар в ребрата му. Зрението му се замъгли от болка и той се отдръпна. Смътно усети как тя се извърта и разбра, че вече няма предимство. „Стани, измъкни се изпод нея, вземи бравото!“ Да отиде за пушката, би било грешка, защото значеше да и обърне гръб, но Том просто не виждаше друга възможност. Тя беше силна, а той не можеше да удържа вечно. Това, че дори беше помислила да носи нещо, което да предпазва врата и, беше изцяло ново ниво на лудост, а той не можеше да чака и да се надява кръвта и да изтече, защото коремните рани отнемат време - повече, отколкото той имаше. Избутвайки я наляво, той се пусна, претърколи се надясно и се завъртя на ръце и колене.

Само това успя да направи. Тя го изрита високо в кръста. Червена приливна вълна на агония профуча по гръбнака му и той изпусна едно сподавено „ЪГХ!“. Когато се опомни, беше по корем, гърчеше се, кашляше в снега и се опитваше да пропълзи настрани. Всеки нерв пращеше, мускулите му горяха. От гръбначния шок се чувстваше като мекотело. Примигвайки от внезапните сълзи на болка, той тръгна към раницата си и към бравото, но те бяха толкова далеч. Тогава забеляза нещо друго много по-близо, на по-малко от трийсет сантиметра от носа му...

Чу се скриптене на сняг, потракване на камъни. Слънцето беше зад него и той видя сянката и - черна и мастилена, която се процеждаше над снега и се просмукваше в плътта му. Тя идваше за него.

С див крясък той протегна ръка и хвана щеката, която беше само на стъпка от него, превъртя се по гръб, щеката изсвистя във въздуха и Чъкито вече не беше черна сянка, а червено-бяла ракета, която се изстрелваше...

Точно навреме Том сви ръце. Тя видя какво прави той, опита се да се извърти във въздуха, но не беше котка, а просто едно откачено и много умно Чъки, и се провали.

Тя се тръшна с писък надолу, а металният връх на щеката продупчи костта точно под гърдите и. Ударът беше с такава сила, че ръцете на Том едва не се изметнаха. По някакво чудо щеката от фибростъкло не се счупи надве, а удържа. За миг ръцете и краката на Чъкито останаха разперени и образуваха странна звезда.

„Да!“ Без да изпуска щеката, Том избута момичето на една страна. Това беше оръжие, което той нямаше да загуби. Не знаеше как се е изправил на крака, но в един момент осъзна, че е клекнал със събрани колене, а тя все още висеше като набодена на шиш. Краката и бяха запънати, а ръцете и - обвити около щеката в опит да се напрегне, сякаш бяха решили да играят някакво странно подобие на дърпане на въже. Останаха така за секунда, която изглеждаше като век.

В този момент той най-после забеляза какво не беше наред. Очите и бяха ужасно странни. Не само че бяха изпълнени с убийствена ярост, но бяха трескави и нервни, а зениците им бяха толкова разширени, че ирисите се бяха превърнали в много тънки тъмни рамки.

И нямаше бяло. Изобщо. Бялото на очите и не беше кървясало, беше пурпурно, сякаш очните и ябълки са били изгребани с лъжичка за грейпфрут, за да оставят оцапани изпълнени с кръв гнезда.

„Боже мой! - Гледката го смрази до кости. - Откъде дойде ти? Какво си?“

Сякаш в отговор устните и се оголиха назад в оранжево ухилване.

-      Исусе! - каза той. - Просто умри! - Повдигна я с цялата си сила и я метна на снега по начин, по който рибар би метнал нанизана на харпун риба на пясъка, а после отпусна цялата си тежест в едно убийствено мушване.

И тогава свърши.

Почти.

Той беше изчерпан. Адреналинът, който го беше поддържал достатъчно дълго, сега се отцеждаше заедно с кръвта му. Том можеше да усети как ставите му се опитват да се огънат. Целият треперещ, той се олюля назад, докато не усети изпъкналостта на камък под гърба си. Умората и загубата на кръв отнеха силите му и му стана студено. Подпирайки ръце на бедрата си, той се помъчи да остане прав, пое въздух и се опита да изчисти паяжините в главата си, докато чакаше умът му да се успокои.

„Трябва да се махна оттук, да се върна в лагера.“ Той нямаше медицински пакет, а щеше скоро да се стъмни. Кръвта му буквално парфюмираше въздуха, така че следващото Чъки можеше да се появи всеки момент. „Да съблека колкото мога от моите неща и да взема нейните. Този бял камуфлаж е напоен с нейната кръв. Може би няма да ме надушат. Но трябва да съм внимателен. Не мога да заведа Чъкита в лагера, трябва да защитя децата.“

Всичко това беше толкова странно. Купчина мъртви хора на езерото - изобилие от храна, но абсолютно никакви Чъкита, които да похапват от тях. Множество сочни деца в лагера - един изоставен чифлик на открито, множество паша и нито едно Чъки и там, сякаш лагерът съществуваше под купол, в невидимо силово поле. Той винаги се беше чудил на това.

Том се взря в мъртвото момиче. Беше виждал много трупове. Смъртта беше нещо, което разпознаваш само с поглед, защото тя краде - особено от очите. Нещо се изпарява. Очите на мъртвите са като прозорци на изоставена къща. Но я имаше и магията на бойното поле. Онези няколко момента, когато един раздразнителен паяк върви по врата ти, когато ужасът прояжда пътя си към гърлото ти и избльсква всичко друго. В такива моменти просто не можеш да повярваш, че мъртвите няма да се вдигнат.

Това Чъки беше такова. Дори в смъртта аленият му поглед, все още луд и маниашки, беше това, което остава с теб след кошмара.

„А аз съм виждал твоя тип и преди. Но къде? Какво си ти? - Една яростна тръпка го накара да ахне. Истински обезпокоен, той се обгърна с ръце здраво. – Откъде дойде ти?“

После, изскачайки напред в ума му като неволен тик: „Кой те създаде!“.

-      Полудяваш, Том - гласът му звучеше странно, но усещането беше добро. Имаше нужда да се чуе. - Това е лудост. Кой би могъл да направи Чъкитата по-лоши, отколкото са? И защо някой би го направил? - Това го накара да се разсмее, звукът беше сух, рязък и дълбоко в гърлото му, приличаше на далечния грак на онези гарвани. - Исусе, чуй се само! Ти беше в армията. Кой не би искал една по-добра машина за убиване, войник, който дори не знае как да се откаже? И кой, почуди се той, не би го тренирал?

„Гората. Черната мъгла. Онзи блясък.“ Той грабна бинокъла от парката си, благодарен, че не го беше обесил през врата си. Добър начин да свърши удушен.

-      Нямаш време за това - каза той, оглеждайки дърветата. - Имаш десет секунди, Том, а после наистина трябва да...

Но не му отне десет секунди, нито дори седем.

Нужни бяха само три.

35

Това беше много лошо. Синди беше разбрала, че Том е намислил нещо ужасно. Инстинктът и беше доловил, както би казала майка и, онова наистина колебливо чувство, че Том ще опита нещо наистина тъпо.

От втория ден след мината Синди ходеше да види Том рано сутрин, преди да отиде на наблюдателния си пост. (Който беше пълна скука, преди да стане ужасен. Не се виждаше нищо освен издълбани хълмове и онова голямо синьо-бяло око на езерото. Гледката оставаше неизменна много дълго време, докато не се появиха гарваните, и тогава... Е, тя беше на дванайсет, но не беше глупава) Понякога Люк я придружаваше, но той беше на четиринайсет, следващият по възраст след Том, и нямаше много време. Така че тя ходеше предимно сама и носеше храна, защото Том не ядеше достатъчно, за да задържи жив дори кърлеж. Очите му бяха хлътнали толкова дълбоко в черепа, че когато го погледнеше, и се струваше, че се взира в дълбоки мрачни пещери. Можеше да се загуби там. Никога не го притискаше и не говореха много, но тя не мислеше, че това е важно. „Просто бъди с него! - така щеше да каже майка и. - Напомняй му, че си още там, че го чакаш да се върне.“

На четвъртия ден, уморена от виждането си за цялата ужасна каша, което в общи линии се изразяваше с израза „Да дадем пространство на Том“, Мели внезапно попита: „Хей, имаш ли нещо против да дойда с теб?“. Какво можеше да каже Синди? „Не, чупката, дърта вещице!“ Боже, ако преди беше студено в тази кула, температурата падна мно-о-ого под нулата, когато очите на Том се спряха на Мели, която излизаше от отвора в пода. Всичко човешко у него изсъхна, докато остана само черупка, която по една случайност носеше лицето на Том.

Мели заслужаваше да и се признае, че опита. Беше мила, започна с „можеш да ми кажеш“, мина през твърдото „стегни се, войнико“ (но само Уелър беше добър в това), в отчаянието си дори пусна едно хленчещо „но ние имаме нужда от теб“.

На което Том отговори с няколко срички, всичките изсечени от лед: „Остави ме на мира!“.

Двайсет минути по-късно Мели затрополи надолу по пътя, откъдето беше дошла. Но когато Том обърна поглед към Синди, тя можеше да каже, че за първи път от дни воала го нямаше и той виждаше нея, познаваше коя е тя.

-      Не беше моя идея - каза му. - Тя се самопокани.

-      Знам. - Том направи пауза. - Няма нужда да си ходиш, Синди. Би ми харесало, ако останеш.

-      Добре.

Буца заседна в гърлото и. Том не беше се усмихнал. Нямаше хор от ангели, нито нещо подобно. Съществуваше само Том с неговото чудовище - черния юмрук около сърцето му, за който тя се тревожеше, че някой път може да стисне толкова силно, че да го откъсне напълно. Признанието, че ще му хареса тя да остане, беше начало. Беше място, откъдето да започне.

А сега... това!

* * *

-      И сте абсолютно сигурни, че никога не е споменавал за ходене в мината? - Мели изгледа гадно Синди, а после и Люк, седнал зад нея на грубо издяланата кухненска маса. Бяха направили лагера си в отдавна изоставен чифлик. Той имаше разнородна архитектура, която включваше стара двуетажна къща, кочина, краварник, силоз и шепа порутени допълнителни постройки, оградени от всички страни от просторни пасища и далечни могили, на които бяха разположили няколко наблюдателни поста. Само Уелър и Мели спяха в къщата, както и тези, които бяха болни или ранени. Към момента - „лоша новина, лоша, лоша, лоша“ - това беше Том, който бе напъхан в задната спалня на първия етаж на Уелър. - Не е дал никакво предупреждение?

-      Не - послъга Синди, а десният и крак подскачаше, играеше и караше масата да се тресе: наистина лош навик, който подлудяваше майка и. „Синди, изнервяш кафето“, казваше тя. Като се има предвид, че майка и беше детски психиатър, това говореше нещо. - Той ще се оправи ли?

-      Сигурна съм, че ще се оправи, и... моля те! - Мели положи ръка върху китката на Синди. Другата беше обвита около димяща чаша. - Не е лесно да попаднеш на кафе тези дни. Не искам да изгубя и капка.

-      Съжалявам! - Синди стисна длани между бедрата си. - Имаше ужасно много кръв. Беше доста нарязан.

-      Не всичката кръв беше на Том. Вероятно изглежда пo-зле, отколкото е.

-      Е, надявам се. - Люк беше толкова блед, че очите му изглеждаха оцапани със синя боя. - Защото ако беше малко по-лошо, щеше да е мъртъв. Каза ли Том колко е видял? Тръгваме ли след тях? Или може би трябва, нали знаеш, да се преместим?

-      Хайде да не избързваме, става ли? - Мели беше много добра в това да се хлъзга около въпросите. - Мисля, че най-важното, което можем да направим сега, за да помогнем на Том, е... - Тя се огледа при звука на тежките стъпки. - Е?

-      Добре се справяме - каза Уелър, но тонът му беше груб и замислен. Той винаги беше малко кисел, а плътната четина от посивяла брада, набола по бузите и брадичката му, само го правеше да изглежда пo-зъл. Като стара мечка с болен зъб. Синди мислеше, че Уелър ше бъде много пo-мил, щом мината бъде взривена, но колкото повече Том киснеше в кулата, толкова пo-мрачен изглеждаше старецът. От друга страна, като се имаше предвид овехтелият бинт, поставен от дясната страна на врата на Уелър, и това рамо... Е, тя също щеше да е в лошо настроение, ако някое Чъки беше хруснало от нея.

-      Добре като... - подсказа Мели.

-      Като „ще видим“. - Отправяйки се към тезгяха, където съскаше един туристически котлон, Уелър разрови в една картонена кутия. - Вие, деца, се връщайте в койките си! Най-добре за Том сега е да го оставим да почива.

От изражението на лицето му Синди мислеше, че Люк ще спори, но той само кимна и бутна стола си назад, при което се чу изстъргване по пода.

-      Само му кажи, че сме били тук, става ли? - каза той на Уелър.

-      Може ли да дойдем утре сутрин? - попита Синди.

-      Да видим какво ще ни донесе утрото! - каза Мели и потупа ръката на Синди по начин, по който човек потупва кутрето си, за да го окуражи да направи пиш. - Става ли?

-      Това изглежда ли ти добре? - Синди хвърли поглед към Люк, чието изражение се губеше в мрака, а после върна вниманието си към жълтия конус светлина, която фенерчето им хвърляше по пътя, и се заслуша в скърцането на обувките им по снега. Луната нямаше да изгрее още няколко часа, което я устройваше прекрасно. Всеки път, щом я видеше, не можеше да спре да мисли за нея като за някакъв ококорен зеленоок циклоп, а за нощното небе - като за клепач, на който е нужен цял месец да се отвори и затвори бавно.

-      Не - каза Люк. - Но не мога да разбера какво ме изнервя повече: че има Чъкита наблизо и още не са ни открили, или че Том едва не беше убит.

-      А защо не правим нищо по въпроса?

-      Освен да слагаме на пост още деца, които не могат да държат пушки ли? Да. Изглежда, сякаш...

Синди почака, после каза:

-      Сякаш Мели изобщо не е разтревожена.

-      А-ха. - Пауза. - Може би не иска да се паникьосваме. Баща ми беше такъв. Винаги се тревожеше, че няма да се справим, затова казваше, че нещата са наред, или измисляше нещо, което да отвлече вниманието на нас, тъпите малки деца.

-      Това ли е единственото, което те тревожи?

-      Не - каза Люк и въздъхна. - Те не го казват, но Том просто е извадил късмет. Трябваше наистина да е мъртъв.

Жегна я страх.

-      Но не е. Успя да се върне.

-      Повярвай ми, Синди, и аз се радвам колкото теб. Не мисля, че щях да понеса, ако... Но ако Том беше убит, тогава какво? Щяхме да сме само ти и аз, и Чад с трийсет други деца, всичките по-малки.

-      Уелър щеше още да е тук. Както и Мели - тя също не беше очарована, но те бяха по-добре от нищо.

-      Стига! Уелър дойде при нас заедно с Том. Преди да избухне мината, Мели все изчезваше.

-      При другите деца. Никога не заминаваше за дълго.

-      Но достатъчно дълго. - Той спря да върви и погледна надолу към нея. - Може да не си се чудила какво би станало, ако тя не се появеше отново, но аз съм. Тревожа се през цялото време. Например какво щяхме да ядем? Къде щяхме да идем? И това, което се случи с Рул? Лудост е да мислим, че ще отидем на поход където и да било. Само помисли! Аз и Том, Уелър и Мели и може би още двама-трима, които са достатъчно добри стрелци - това е всичко, с което разполагаме. Том никога не го е казвал направо, но според мен той мислеше, че да се тръгне срещу Рул, е лоша идея. Единствената причина да ни помогне изобщо, беше тя. Направи го заради Алекс.

-      Няма нужда да ми го казваш. - Зъбите и хванаха долната и устна навреме, за да задушат хлипа. Избърса нетърпеливо парещите си очи с юмрук. Само бебетата плачеха. - Да не мислиш, че сега няма да ни помогне?

-      Не. Ако реши да остане, ще ни помогне. Ще озапти хлапета като Джаспър. Нали видя какво направи Джаспър с кофата онзи ден? Имам предвид, да, имаме наръчници и онзи стар учебник по химия, който изкопахме. Аз го разбирам само донякъде, но наистина нямаше нищо в това, което прочетохме, в което да се казва, че термитната смес може да накара пластмасата да се запали.

-      Термитна смес ли? - Джаспър беше умно, нервно десетгодишно хлапе и пълен пироман с идея фикс към тръбните бомби, водно-импулсните заряди и всичко, което правеше бум.

-      Отнема време да се обясни. - Люк издуха бяло облаче. - Проблемът е, че Мели окуражава Джаспър да продължава. Има и други деца, които експериментират с напалм и коктейли „Молотов“1.

-      Но не трябва ли да се научим как да го правим? Как да се защитаваме сами?

-      А трябва ли? Не мислиш ли, че има нещо откачено във възможността да си отнесем главите? Тези неща, по които Мели толкова си пада... са опасни. Затова Том никога не ни позволява да гледаме как работи, затова не иска да ни учи какво да правим. На Мели, изглежда, не и пука.

-      Но... - Синди поглади устните си. - Тя е възрастна.

-      И? Помниш ли какво каза Том за чудовището вътре в нас и за това, че те кара да убиваш, защото се чувстваш добре? Видях как го направи Уелър. Той уби онова Чъки наистина бавно. Душеше го в снега и се усмихваше. Беше страшно. Не беше просто убийство при самозащита. Това, което Уелър направи, беше злонамерено. А сега Мели иска термитна смес, огнехвъргачки и двуостри мечове. Но как ще ни помогне това? Взривяваме неколцина, спасяваме децата, а после какво?

-      Ами... - започна тя и спря. - Не знам. Никога не съм се замисляла.

-      Да. Възрастните се грижат за мисленето. Ами ако ние искаме нещо различно?

-      Какво се опитваш да кажеш?

-      Чудя се - каза Люк - дали Чъкитата и Рул са единствените ни врагове.

1 Самоделна запалителна бомба, изобретена във Финландия в края на 30-те години на XX век. Обикновено представлява стъклена бутилка или друг съд, напълнен с гориво и снабден с фитил. - Б.ред.

36

-      Е? - намръщи се Мели. - Толкова ли е зле, колкото изглежда?

-      По-зле. - Пресягайки се за две емайлирани чаши, Уелър трепна от внезапното стягане в дясното си рамо. Проклетото нещо се схващаше, ако не се сетеше да движи ставата.

-      Нали каза, че можеш да се справиш с раните?

-      О, да. - Уелър не беше и наполовина лекар, но всеки войник, дори стара, разнебитена развалина като него, имаше представа от полева медицина. - Том е силен, той е млад. Трябва да оздравее. Дяволски късмет е, че нямаше ухапвания.

-      Той има късмет, че е жив. - Мели не беше висока жена, нито дори особено набита, но беше солидна като тухла. Също така беше свадлива и особено привързана към големи оръжия като онзи хромиран „Магнум 44“, който висеше високо на левия и хълбок. - Какво, по дяво- лите, е мислил? Да не се е опитвал да се убие?

-      Не мисля, че знае какво е преследвал, Мели. - Един поглед към Том в окървавения бял камуфлаж и към тези лоши прорезни рани и първият му импулс беше да набие малко разум в главата на момчето. - Просто трябва да му дадем време и малко пространство, за да преживее това.

-      Пространство? Стоя в кулата повече от седмица.

-      Остави момчето на мира, Мели! Става ли? - Уелър разтърси пакетчето, преди да го разкъса и да изсипе съдържанието в чашата. - Знам какво правя.

-      Дали? - На слабата светлина на котлона сивите и очи бяха като камъни, а устните и бяха пурпурни. - Защото започвам да се чудя, Уелър. Никой не е крайно необходим, нито дори Том.

-      Исусе Христе! Дано се чуваш! - Разгневен, той се обърна и подпря задник на кухненския плот. - Том е единственият по рода си в този лагер. Помисли какво са готови да направят Люк и Синди за него! Гарантирам ти, че никое хлапе няма да се жертва за теб или за мен.

-      Том е полезен само докато е придобивка, Уелър, а не отговорност. Последното, което ни трябва сега, е той да реши, че онова момиче е живо и че мисията му е да го проследи.

Уелър трябваше да положи усилие, за да не допусне раздразнението да стигне до лицето му. Защото точно това беше нещото, което Том мислеше и желаеше. „Там беше щеката, Уелър. Там беше глокът. Кажи ми, как бих могъл да пренебрегна това! Ако тези Чъкита са я измъкнали, ако има и най-слаба възможност тя да е жива...“

-      Защо не се фокусираш върху факта, че е излязъл от проклетата кула и че се върна? - Въпреки това Уелър си помисли, че този факт беше повече въпрос на късмет, отколкото на нещо друго. Ако онова Чъки не си беше показало лицето, Уелър не беше сигурен, че Том щеше да се върне. Можеше да си представи как момчето тръгва, търсейки знаци за това къде са отвели Алекс, което не беше чак толкова откачено, колкото звучеше. В това, което Том каза за цялото фиаско на възвишението в нощта, когато взривиха мината, и за начина, по който онези Чъкита продължаваха да идват, имаше много смисъл, по дяволите. - Точно сега той иска да говори, затова аз слушам.

-      Да, и се обзалагам, че ти си много отзивчив. - Очите и внезапно станаха като цепки. - Обеща ли да му помогнеш да я търси?

Беше малко объркващо, че тя стигна до това заключение толкова лесно.

-      Не точно.

-      О, за бога... - изпухтя тя. - Какво си казал?

-      Че когато свършим с Рул, ако има някакви знаци, някаква насока... ще му помогна.

Устата на Мели се откачи.

-      Тя е мъртва, Уелър. Той базира надеждите си на една щека и на пистолет, които дори не са нейни.

-      Виж, Мели, той не е толкова отнесен, че да не вижда, че това е лудост или поне твърде малко вероятно в най-добрия случай. Но ти не беше горе на това възвишение. Не носиш неговото тегло. Последното, от което има нужда, е да му натриваме носа или ти да се бъркаш, да четеш лекции...

-      Ще правя, каквото мисля...

-      Млъкни, по дяволите! - отсече той. - Мели, искам да ме чуеш хубаво. Том е войник. Той е умен и силен. Той е пo-смел и по-предан от почти всички, които някога съм познавал...

-      И достатъчно луд да отиде горе сам...

-      Защото все още има сърце за разбиване - изстърга Уелър. - За бога, Мели, помисли за една проклета секунда! Том не яде, едва спи. Той скърби. Намерил е пистолета и се е хванал за този малък мехур надежда, но това е нещо крехко, както и душата му, а аз няма да съм човекът, който ще я смаже. Знам, че накрая трябва да се откаже. Мисля, че той също го знае. Но хората го правят по собствен начин и когато са готови. Той още не е готов, но ще бъде. Този бой всъщност беше нещо добро.

-      Как стигна до този извод?

-      Няма нищо по-добро от малко преживяване, приближаващо те до смъртта, за да те накара да преоцениш достойнствата на живота - каза Уелър, но не се усмихна. - Момчето едва не си загуби главата днес и това го е изплашило адски. Сега той говори и това е добре. Но може да тръгне навсякъде. Ако го притиснеш твърде много, той ще се затвори обратно в себе си. Това прави Том: справя се с нещата по свой начин.

-      Като отива на езерото сам?

-      Да, да. - Тя го уморяваше. - Може ли да приключим с това вече? И трябва да го признаеш на хлапето, други момчета щяха да се свият в черупките си и никога да не излязат от нея след такъв бой.

-      Боже мой! - Погледът и се изостри. - Ти му се възхищаваш. Какво е той? Момчето, което винаги си искал да бъдеш, но никога не си бил? Или има нещо повече? Не ми казвай, че те е грижа за него! За бога... той е инструмент, Уелър!

-      Всеки ще ти каже, че трябва добре да се грижиш за инструментите си, ако искаш да ти вършат работа.

-      Не ми пробутвай твоите простонародни каубойски глупости! - изсумтя тя без следа от хумор. - И кога стана внезапната промяна?

„На възвишението. Когато я чух да вика и него да отговаря, а той едва не се уби, за да стигне до нея. Тогава осъзнах точно какво съм направил и че нищо, дори отмъщението, не заслужава това.“ Ако някой някога е трябвало да забрави миналото... Но той се съмняваше, че беше мъдро да сподели това с Мели, която беше положила свои собствени клетви за вярност, нито една от които към него. Обръщайки и гръб, Уелър разкъса второ пакетче. Ароматът на силното разтворимо кафе го удари в носа, както винаги. Това беше нещо толкова хубаво, че го болеше, щом си помислеше, че може да дойде време, когато това просто удоволствие също ще изчезне. Никой нямаше да изнася кафе на зърна или да произвежда разтворимо кафе за години напред, може би дори десетилетия.

-      Казвам само, че разбирам какво му е. Също така мисля, че е в наш интерес да се захванем с това, което го притеснява по отношение на Чъкито. Просто не съм сигурен, че ни е казал всичко.

-      О! - Той на практика чу как веждите и се извиват. - Какво, мислиш, премълчава?

-      Не мисля, че е съзнателно - каза той, потупвайки пакетчето кафе така, че гранулите да излязат в бавен поток. - Просто имам предчувствие. Мисля, че той знае нещо, но просто не може да го напипа. Разбираш ли какво казвам? Все едно да видиш някого в тълпата, за когото си готов да се закълнеш, че ти е познат, но не можеш да си спомниш името му, нито как сте се запознали. Все едно, мисля, че трябва да стоя с него известно време, да не го притискам, да го оставя да се успокои... И каквото и да го притеснява, ще намери начин да излезе наяве.

„С малко помощ, разбира се.“ Но Мели нямаше нужда да го знае.

-      Най-добре за него сега е да почива, после ще го пратим навън с децата. Те ще го закотвят по-добре от всичко друго.

-      А-ха. - Пауза. - Чудя се колко добре ще се разбирате с Том, когато стигнем до Рул.

Сърцето му пропусна удар. „Полека! Не и позволявай да те предизвиква!“ Той се опита да отпусне ядно щръкналата си челюст.

-      Да, какво се чува за това все пак? Колко още ще седим тук?

-      Не ти ли харесва да седиш тук?

Той разбърка, гледайки как течността се завихря и потъмнява.

-      Просто питам.

Още една пауза.

-      Трябва да чакаме.

Той обърна поглед.

-      Какво?

Тя го удостои с мразовита усмивка.

-      Ами, да видим! Ти си малко бинтован, Том е целият в рани и само няколко от децата могат да се бият. Съгласна съм, че след като Том се върна, е най-добре да оползотворим времето му правилно. Вместо да тича без цел и посока и да търси момиче, което е мъртво, по- добре да направи няколко бомби и няколко огнехвъргачки.

-      Но не затова чакаме - каза той. - Той разполага с много огнева мощ, която може да сподели с нас. Оттам взехме експлозива С4. Така че защо е забавянето?

-      Какво те интересува? Честно казано, мислех, че ще си облекчен. Всяка секунда забавяне е секунда повече, в която Том не знае точно колко си го излъгал.

Въпреки нежеланието си да се поддаде на емоциите, той почувства жегване от страх.

-      Не си спомням ти самата да беше особено откровена.

-      Вярно, но ти и Том сте като кръвни братя, а така внезапно... Замислял ли си се, че може да е по-добре, ако той никога не се оправи?

Той я погледна рязко.

-      Дори не си го помисляй!

-      Все някой трябва да помисли и за това. - Тя разпери длани, които бяха загрубели и закалени като всичко останало у нея. - След като Том открие истината, няма да се изненадам, ако не може да реши дали да те хвърли на Чъкитата, или да те убие бавно, много бавно.

-      Защо не оставиш на мен задачата да се тревожа за това?

-      Добре. Решението е твое... а може би не. Колкото до това кога тръгваме... - Тя сви рамо, после го остави да падне. - Правя каквото ми кажат. Той иска да чакаме.

Да чакаме какво? Това беше въпросът. Честно казано, идеята да се върне в Рул не беше привлекателна за него. Мели беше права. Уелър беше казал твърде много лъжи на твърде много хора. Той мислеше, че след като предаде Питър, който наистина беше виновен, и след като унищожи мината и убие всички скъпоценни малки Чъкита на Рул, това ще облекчи старата тъга, която просто не си отиваше. Или че ще накара лицето на сладката мъртва Манди най-после да избледнее. Но беше станало много no-зле. Не само че излъга, но и предаде Кинкейд, който беше приятел, за да може малкият пикльо Ейдън да върши дяволското си дело, докато Кинкейд пищеше и пищеше, жертвайки себе си, за да осигури малко време на Крис да избяга. И за какво? Ако студът не беше довършил Крис, Чъкитата щяха да го направят. Нейтън също и момичето - Лена.

„А сега Том се самоунищожава пред очите ми. И това също е на моята сметка.“

-      Е? - тя го откъсна от мислите му и Уелър срещна твърдия и поглед. - Можеш ли да го контролираш?

-      О, да - каза той. Не беше съвсем сигурен, а това изобщо не му харесваше. Пресегна се към кутията, за да потърси захар. - Последното, което ни трябва, е мъченик.

Тъй като беше обърнат с гръб към нея, той пропусна изражението и.

И щеше да съжалява.

37

-      Освен ако нямаш по-добра идея, най-вероятно е достатъчно да го държим заключен. Имам предвид, той не е пизрак или зомби, нито пък Лазар. - Джейдън прокара ръка през светлокестенявата си рошава коса. - Кучетата го провериха, знаем, че не се променя. Трябва да си поемеш дъх, Хана. Това, че хлапето е живо, не е чудо, нито Ели е супергерой.

-      Тя е влачила момче, два пъти по-тежко от самата нея. - Хана сръбна от анасоновия чай, превъртя горещата напитка около езика си, наслаждавайки се на аромата на сладко женско биле. Фактът, че напитката беше все още гореща, почти половин час след като беше сварена, бе почти толкова чудесен. Екипирана със собствена печка на дърва, тази спалня на втория етаж беше приятно топла и просторна, с обособено пространство за сядане. Беше също единствената стая, която можеше да се заключва отвън - нещо необичайно за амишки дом. Понякога Хана се чудеше дали предишните собственици са били принудени да държат побъркан роднина под ключ, както господин Рочестър беше крил лудата Берта^1.

„Само ако можем да удържим Ели да не лагерува в коридора.“ Малкото момиче не желаеше да изпусне Крис от поглед и беше спорило да се премести в стаята за болни. Слава на бога, Илай беше казал: „Ели, той не е домашен любимец“.

-      Познаваш къщата на смъртта - каза Хана. - Няма начин тя да е домъкнала Крие до рампата, още по-малко да го е вдигнала върху седлото. Няма нужната сила.

-      Което не го прави чудо. В критични моменти повече адреналин означава увеличен кръвен поток към мускулите и оттам - повече сила. Познаваш научните аргументи толкова добре, колкото и аз.

-      Така е, но науката не обяснява всичко. Ами гарваните? Гарвани и врани, и врабчета: това са психопомпи^2. - Тя беше довлякла някои книги от колекцията си долу и сега почука с пръст върху текста от един семинар за втори курс в „Енциклопедия за митове, магия и мистицизъм“. - Водачи, които помагат на душата да премине в задгробния живот.

-      И носят душа на новородените - сви рамене Джейдън. - Четох същия пасаж. Ангелите изпълняват същата функция. Казваш, че гарваните са върнали душата на това хлапе?

„Или са били привлечени да я отнемат.“ Тя се взря в чашата си.

-      Не знам какво имам предвид. Просто има толкова много въпроси, на които нямам отговори.

-      Което, повтарям, не превръща случая в чудо. - Джейдън я изгледа подозрително. - Знам, че ти и Исак правите амулетите и магиите, но нали не вярваш в това? Та ти си ходила в колеж.

О, тя можеше да му разкаже няколко истории. Амишките пау-уау^3 и народната магия бледнееха в сравнение със странните ритуали, изпълнявани от някои деца в училище, които бяха решили, че са уикани^4.

-      Но всяка симпатична магия^5 е основана на някои факти. Умът е склонен да търси загадъчното, така че...

-      Това, че имаме вродено желание да вярваме, че нещо е истинско, не значи, че то наистина е такова.

Тя можеше лесно да посочи, че трябва да има някакво еволюционно предимство на вярата или на преживяванията извън тялото. Стабилната наука беше език, който Джейдън щеше да разбере. Той не се противеше на Исак и Хана за магическите знаци, за торбичките и амулетите, защото не виждаше как биха могли да навредят. Освен това тя беше ботаник, а също така беше и чирак на Исак с достатъчно познания по физиология и биология, за да разбира кои народни лекове може наистина да помагат.

-      Добре тогава. Не е магия - каза тя. - Ти имаш ли теория?

-      Имам идеи. Мисля, че случилото се с него - Джейдън посочи с глава към леглото и момчето под купчината завивки - е плод на комбинация от щастлива случайност и много добър късмет. Има логично обяснение защо е оцелял. Просто не знаем какво е. Но това не значи, че няма научнообоснована причина. Все едно да кажеш за гръмотевицата, че е чукът на Тор^6. Много по-голям проблем е какво ще правим, когато се събуди.

-      Ако го направи. - Докато цветът на Крие се беше подобрил през последния час и руменината се връщаше в ноктите и венците му, очите му не показваха признаци на събуждане. Ако беше заспал. Тя наистина не знаеше. В тишината грубите му, накъсани вдишвания бяха много шумни, но нормални, ако сънуваше. Неравните пъшкания, които Ели беше чула, може изобщо да не са били дишане, не и в техническия смисъл на поемане на въздух. Беше нормално за хора на ръба на смъртта и за тези, които се олюляваха на ръба на дълбока кома, да дишат тежко.

„Само че аз вече го видях. Видях и чух как това момче умира, а сега се връща към живота?“

-      Ако? - Джейдън се намръщи. - Струва ми се, че каза, че той сънува?

-      Така мисля, но той е в това състояние от часове. Ели каза, че в къщата на смъртта е бил във фаза „бързо движение на очите“. - От нейния преглед стана ясно, че Крис не беше изпаднал в кома или в някоя друга форма на безсъзнание, описана в книгите, които бяха на нейно разположение. Във всеки един аспект той беше изпаднал в дълбокия сън на сънуващите мъртви - състояние, от което не можеше и нямаше да бъде изваден. Бог знае, че тя беше опитала: освети с фенерчето си очите му, бодна го с игла, крещя, пръсна ледена вода в ушите му. Нищо. - Тя не би трябвало да трае толкова дълго.

-      Но ти каза, че има хора, които получават епизоди от типа „бързо движение на очите“ през цялото време.

-      Тези, които страдат от нарколепсия, да. Това е най-близкото съвпадение. - Тя постави ръка върху най-горната книга от купчината: „Стандартно ръководство по клинична неврология“, десето издание. Солидността на релефните букви под дланта и беше успокоителна. - Това не е заболяване, не е истинска болест на съня. Нарколепсията е разстройство като диабета, при което хората са завладени от нужда да спят.

-      Но ти каза, че страдащите от нарколепсия имат наистина живи халюцинации.

-      Полусънни, да. Те не са истински сънища. - Тя защипа частица въздух между двата си пръста. - Случват се в много тесни интервали между съня и будното състояние.

-      Откъде знаеш, че той не е надрусан? Не са ли точно затова гъбите? - Джейдън посочи с пръст един ръчно подвързан кожен дневник. - Не да убият, а да ти помогнат да сънуваш?

-      Според оригиналната рецепта. Енциклопедията казва, че индианците от племето Оджибуе са пили отварата, за да помогне на душата да намери своя път към Земята на духовете.

-      Чрез видения, нали? И чрез странни съниша? Все едно да вземаш опиати?

-      Да, в малки дози. А по-големите убиват - каза Хана вече малко нетърпелива. Какво правеше формула, която използваше халюциногенни гъби, в стар ръчно написан дневник с амишки заклинания и пау-уау магии тя нямаше представа. Нито пък Исак. И двамата бяха предположили, че първите амишки заселници са приели някои местни обичаи. Но защо тази отвара от точно тази гъба? Докато старите обичаи включваха достатъчно количество чародейства и бяла магия, а повечето практикуващи бяха пенсилвански датчани, по правило амишите не си падаха по възторжени преживявания. Ако беше отново в „Хоугтаун“, тя можеше да се консултира с университетската библиотека, с базата данни на научния факултет и може би щеше да разбере причините, но... Тя изблъска идеята раздразнено. Желанията нямаше да я доведат доникъде. - Знам всичко това, Джейдън, но не е ли по-належащ въпросът защо Крис не е мъртъв? - „И какво го е върнало?“

-      Това е лесно. Дозата зависи от теглото, а ти е трябвало да налучкваш. Той вече е бил толкова слаб, че бързо се е отнесъл, и ти си решила, че си му дала достатъчно.

Тя вече беше мислила за същото.

-      Приемам това. Но помисли, Джейдън! Наистина е студено. Защо тъканите му не са замръзнали? Или, да кажем, че по някакво чудо вътрешната му температура не е паднала достатъчно. През цялото това време пръстите на ръцете и краката, носът и ушите му са били изложени на студа. Но той няма измръзвания. Раните му са наполовина зараснали. Как е станало това? - Тя не си направи труда да спомене лошо разкъсания черен дроб, който сам по себе си трябваше да е смъртна присъда. Той и колабиралите му бели дробове бяха основната причина тя да го отрови. Да го остави да се плъзне в съня беше последна милост.

„Изглежда, и за това си сгрешила.“ Което изкара наяве неудобните въпроси за другите деца, на които беше дала отровата. „Но ти нямаше друг избор. Те се променяха. Кучетата ти казаха. След като това стане, вече няма връщане назад.“ Доколкото знаеха. Като се имаше предвид ограниченото меню на човекоядците, за колко време можеше да се запази жив някой, за да се разбере?

-      В енциклопедията не пише ли също, че според старата рецепта на ведите, ако се добави мед, това те прави безсмъртен? - Когато тя го погледна, Джейдън сви рамене. - Виж, трябва просто да продължиш напред, приемам, че има научно обяснение за всичко това. Но никога няма да разберем какво е то без подробен химичен анализ и няколко дузини експерименти.

-      Значи приемаме това съживяване на доверие? - Тя не можа да устои. Да се придържаш към науката, когато правиш нещо подобно, беше като другото лице на бога.

-      Ха-ха! Да изградим хипотеза, става ли? Явно по някаква причина метаболизмът му се е забавил. Има прецеденти в природата. Много видове риби и насекоми могат да живеят доста добре и при много ниски температури. Те произвеждат глицерол, който понижава точката на замръзване на кръвта им. И преди да ми кажеш, че той не е муха или риба, ще ти напомня, че човешкото тяло също произвежда глицерол като вторичен продукт от метаболизма на мазнините. Ами ако точно тази гъба стимулира производството му? Тогава Крис би бил предпазен от измръзване. Тялото му се е охладило, но вътрешната му температура и състоянието на мозъка му не са довели до смърт. - Той посочи неврологичния текст. - Тук пише, че вкарват в кома пациенти върху охладителни одеяла и използват лекарства, за да понижат телесната им температура.

-      За да предпазят мозъка - каза тя, - знам. Но все пак остават много други ако.

-      Все пак това обяснение е по-лесно за приемане, отколкото идеята за чудо. Има и нещо друго, което не взимаме предвид. Може би той просто, сещаш се, е различен. - Джейдън потупа слепоочието си. - Нещо в мозъка му го е предпазило от отровата и я е превърнало в нещо друго. Имам предвид, помисли за нас! Трябваше да сме човекоядци, но не сме. Можеш да кажеш, че е чудо, но се обзалагам, че ако имаше учени, накрая щяха да разберат защо все още сме добре.

-      Ако останем така. Все още е възможно някои от по-малките деца като Илай, Ели и Конър да се променят. Всички можем.

-      Добре, да. Не съм във възторг от идеята да се събудя някоя сутрин с копнеж за бургер с човешко, но не мога да живея в очакване това да стане. Знаеш ли, мисля, че знам какво наистина те тормози? - Джейдън се протегна през масата и докосна нерешително лявата и ръка. - Уплашена си, защото смяташ, че си направила грешка.

-      Очевидно е, че съм направила грешка, а аз не обичам грешките. Когато греша, умират хора. - Тя обърна поглед към пръстите му, които бяха дълги, но вече загрубели и покрити с мазоли вследствие на дългите часове упражнения с брадвата и от юздите на конете. - А аз не дадох избор на Крис.

-      Той нямаше да вземе лекарството. Знаеш го – каза той нежно. - Освен това откъде знаеш, че не сме го спасили? Ами ако отварата е била точно това, което му е било нужно? Помисли за това! Може да е нешо наистина голямо. - Ръката му се отпусна върху нейната. - Може да ни помогне в бъдеще.

Тя трябваше да бъде внимателна. Бяха добър отбор. Това, че Джейдън искаше нещо повече, не значеше, че тя трябва да го окуражава - особено сега с появата на това странно момче, чието лице съживи куп други спомени, повечето от които много лоши.

-      Ако сме разбрали какво е станало. Това не е експеримент, който мога да направя отново, освен ако... - „Освен ако някой от нас не бъде ранен толкова зле, че би умрял така или иначе.“ След още един момент тя освободи ръката си и прикри движението си, като взе чашата. - Ами момичето? Това, което Ели е видяла?

-      Не знам - каза Джейдън. Тонът му се вкамени внезапно като лицето му. - Утре ще взема Конър и ще доведем Исак да погледне това хлапе. Докато съм там, мога да проверя другите, да видя дали някой не се е променил и измъкнал, преди да могат да... знаеш, да се справят с него. Просто се радвам, че момичето е било само. Не съм сигурен, че Ели щеше да успее да се измъкне, ако имаше и други.

-      Но какво е правило онова момиче там? Бяхме толкова внимателни. Насред нищото сме. Зимата няма да свърши още месец или два. Няма причина никое хлапе да се мотае там, където изобщо не е имало деца. И е била навън през деня. Джейдън, ами ако се адаптират или отново се променят? - Бог знаеше, че вече имаха достатъчно проблеми и без да трябва да се тревожат, че човекоядците ще превземат и дните им.

-      Не знам, Хана. Ако е така, не можем да направим много по въпроса. Нека го отбележим като поредната свръхестествена мистерия, а? - Той се отблъсна от маcaта и и се усмихна. - Или Божие чудо? Какво ще кажеш за това?

-      Недей! - Очите и се извъртяха към книгите. - Не ми се ядосвай!

-      Да се ядосвам ли? О, Хана! - Имаше кратка тишина, а после тежките стъпки на ботушите му, докато той се отправяше към вратата. - Иска ми се да можех, защото тогава щеше да е много по-лесно.

1 Препратка към романа „Джейн Еър“ на Шарлот Бронте. - Б.ред.

2 Психопомп - същество, дух, ангел или божество, което в много религии е отговорно за съпровождането на душите по пътя им към задгробния живот. - Б.пр.

3 Система от американски народни поверия и магия, която се асоциира с пенсилванските нидерландци. - Б.ред.

4 Уика - съвременно неопаганистично (новоезическо) религиозно движение. - Б.пр.

5 Магия, базираща се на правилото, че подобното привлича подобно. - Б.ред.

6 Бог на гръмотевицата в скандинавската митология. - Б.ред.

38

Вече два часа говореше предимно той. Разказваше истории от времето след Виетнам.

-      Разпарям си крака с триона и си мисля: „Няма начин да отида в спешното!“. Затова се замъквам при съседката си, която беше лекарка, и и показвам...

-      Н-някой... някой ги е н-направил.

Историята беше забравена и Уелър изостави отпуснатата поза. „Вече говорим.“ Беше настанил Том в койката си и сега забеляза, че очите на момчето са изцъклени, малко разфокусирани. Оставяйки собствената си чаша на пода, Уелър плъзна пръст по едната китка на Том и усети бавния му стабилен пулс. Том беше костелив орех, но дори той не можеше да се бори с два ксанакса. Алуминиевият им вкус беше прикрит със силно кафе и захар. „По-добре да живеем чрез химия.“ Мрачна мисъл, но съвсем подходяща.

-      Направил ги е? - Когато не получи отговор, Уелър разтърси леко момчето. - Том?

-      Ъ-ъ... - Той се разбуди и преглътна. - Ами... По-скоро като... - Том беше поставил чашата на гърдите си, но когато се опита да пие, тя едва не се изплъзна от отпуснатите му пръсти.

-      Чакай, дай да взема това! - Уелър нежно изтръгна чашата и я сложи долу до неговата. - Кажи ми какво видя!

-      Те са различни.

-      Повече от един?

-      А-ха. - Том кимна летаргично. - Момче в... в дърветата.

-      Момче. Чакаше ли?

-      Не. - Главата на Том се килна наляво, после надясно. - Гледаше. - Той облиза устни. - Трябваше да... да ме нападне. Бях пребит. Ранен. Ако бях взел бравото, вероятно щях да го очистя, но ако е имало още... не знам дали щях да се справя. Само че момчето... не го направи. То се... учеше? Не, не е точно така. Изучаваше. Може би дори... двамата бяха някак свързани.

-      Свързани? - това привлече вниманието му. „Мили боже, не ми казвай, че той е разбрал как!“ - Откъде знаеш, Том? Как така свързани? С момичето?

-      Да. Прос-с-с... усещане. Мисля, че имаше и други.

-      Още Чъкита? Там, в дърветата?

Том отново кимна. Кожата му беше по-бледа от превръзките.

-      Но ми се стори, че... видях и мъже.

Уелър усети как слюнката залепва езика му.

-      Какво?

-      Мъже. Стари. Поне двама, може би трима. Те...

-      Наблюдаваха - Уелър довърши вместо него. Стомахът му се вледени. - Може би оценяваха?

-      Или работеха заедно. Така мисля. - Измъквайки дяс- ната си ръка изпод дебелото одеяло, Том я задържа нестабилно пред лицето си, преди да я обърне бавно, за да покаже на Уелър мрежата от разрези и ожулвания. - Няма никакъв смисъл. Това момиче можеше да дойде за мен по-рано. Аз бях... - Очите му се завъртяха и отплуваха, после постепенно се фокусираха. Думите му станаха по-размазани. - Аз не... аз не внимавах. Т-тя се показа, едва след като...

-      След като си си порязал ръцете. Когато вятърът е сменил посоката и тя е уловила миризмата ти. - Това значеше нещо, което Том не казваше: че момичето, момчето, онези другите Чъкита и мъжете вероятно бяха дошли от някъде относително наблизо... и, по дяволите!

-      Нейните... нейните очи. Из-изчанчени. - Том потри бавно с ръка устата си. - Д-дрогирана.

Въпреки че се беше подготвил за това, думата го повали.

-      Дрогирана. Мислиш, че са и дали нещо?

Том премести глава в бавно преднамерено кимване.

-      Когато си извън з-загражденията... н-не спиш. Не можеш.

-      Защото има хапчета. - Уелър знаеше точно накъде отива това. Стандартният виетнамски мит беше, че всеки американски войник е някакъв откачен наркоман. Пълни глупости. О, той познаваше неколцина пушещи трева и други, които си падаха по хероин или пушеха хероин. Не беше вярно, че армията се стараеше това да се случва. Бащата на Уелър беше служил като пилот по време на Втората световна война, когато Военновъздушните сили са си умирали от радост да раздават малките хапченца: добрият старомоден спийд, който Уелър също беше използвал доволно някога. Случвало се беше да гълта таблетките като бонбони. Нямаше друг начин да останеш буден и да бъдеш нащрек. Това обаче можеше страшно да те прецака. Сривът, който настъпваше по-късно, беше толкова лош, че те караше да мислиш, че никога няма да можеш да се изкопаеш от дупката, в която си изпаднал.

Имаше и други хапчета, които правеха много повече. Те не само те държаха буден, но изключваха съня напълно. Уелър познаваше много момчета, които бяха се подложили на опити доброволно, като морски свинчета. По дяволите, самият той беше работил върху тях. За тези войници всичко беше за предпочитане, пред това да поемат риска, при положение че очакваната продължителност на живота на картечар в гореща точка беше около осем секунди.

-      Или намираш хапчета. Аз никога... бях твърде уплашен, че ще ме объркат по начина, по който армията... - Том спря рязко.

„Започваме. Ето за това беше всичко.“

-      Какво за армията, Том? Какво са направили? -Том продължи да мълчи и Уелър го притисна: - Във Виетнам имаше доброволци. Правеха експерименти. Не само с ЛСД, зарин или BZ^1. Говоря за наркотици, които те правят адски добър в убиването...

-      Мисля, че може да са опитали и това - прошепна Том. Излезе бързо, сякаш знаеше, че потъва, и трябваше да го изрече. - Защото трябва да останеш нащрек. Не можеш да се оставиш да заспиш. Живееш със спийд и със страха или само със страха.

-      Или си мъртъв.

-      Или сънуваш - каза Том. - Това е също толкова лошо. Сънищата... те превземат като спомени, докато не започне да изглежда, че си в бутилка, няма как да се измъкнеш, а сънищата и реалните неща... всичко се смесва. Затова психиатрите... те имат много хапчета. - Той се изсмя грачещо. - Наричат го „контрол на щетите“. Държат най-лошото за момчетата, които са близо до фронтовата линия, оставят ги да почиват, после им дават прилично ядене, а също така ги захранват и с всевъзможни хапчета. Затова вземаш това, което военните психиатри ти дават, а също и някои други неща.

-      Черен пазар?

-      Някои. Да. Но ако вземеш твърде много или от грешния вид...

-      Полудяваш.

-      По-лошо. - Петната под очите на Том бяха посинели като натъртвания. - Нищо не може да те спре. Потъваш в този... този бяс. А онова момиче... очите и. Кървави очи.

-      Какво? - каза Уелър рязко. - Имаш предвид кървясали, нали? Като при лош махмурлук?

-      Не. - Главата на Том се поклати, а гласът му се беше стопил като вода по водосточна тръба. - Не, не, не... нямаше бяло. Само червено и черно.

„О, откачено копеле, наистина си го направил този път.“

-      Виждал съм нещо подобно - каза Уелър. - Във Виетнам ги наричахме берсерки^2.

-      Така ли? - Устните на Том изтъняха в немощна гримаса. Очите му се затвориха. - Ние не.

-      Не ли? - Уелър почака, но нямаше нищо, дишането на Том се беше успокоило. - Том?

Той не отговори. Дълбоките линии, причинени от умора и от скръб, все още бяха там, но мускулите му се бяха отпуснали в съня. Това беше добре. Уелър беше научил повече от достатъчно, за да стигне до извода, че може би всички те бяха в истинска беда. Ако имаше възможност Чъкитата да бъдат манипулирани, имаше един човек, който беше достатъчно луд и достатъчно умен, за да го постигне, и Уелър го познаваше. Светът беше отишъл по дяволите преди почти пет месеца. Достатъчно време, особено ако си добре снабден, бива те в планирането, обичаш да експериментираш и имаш трениран ум. Бог му беше свидетел, че този мъж беше подхранвал и неговия глад за отмъщение достатъчно дълго.

„И какво, по дяволите, ще правя сега?“ Уелър плъзна ръка по челото си и изобщо не беше изненадан, че дланта му беше овлажняла от вкиснала пот. Цялата тази грозна работа беше излязла от контрол. Беше се променила в нещо, което той не разпознаваше. Той трябваше да се оттегли още след взривяването на мината. Просто да си събере багажа и да си тръгне. За бога, не беше ли отмъстил за Манди все още? Питър беше мъртъв, Рул едва ли беше много далеч от гибелта, а безценните им малки Чъкита бяха на път към дома. Не трябваше ли това да е достатъчно за него? Защото той беше получил своето отмъщение, но имаше и думи за... края на света. Откровения. „А аз дори не вярвам в тези глупости.“

Трябваше ли да се бори с това? Да направи нещо? Дали изобщо трябваше да се опитва? Да, той можеше да рискува и като войник на войник да каже на Том това, което знаеше. Но Мели беше права. Том беше на ръба, беше там от доста време и нямаше начин да се предскаже каква щеше да бъде реакцията му. А да се остави да го убият, докато се опитва да бъде честен, беше нещо, което нямаше да помогне на никого, при положение че дори той не беше сигурен за това какво се случва и не можеше да обхване цялостната картина. Всичко, което имаше, бяха късове и частици, предположения и съмнения. Щеше ли да бъде по-добре да се измъкне сега, докато все още имаше тази възможност? Да си изгради нов живот някъде, където не го познават, и да изживее времето, което му оставаше?

„Но тук има деца, които едва започват живота си. Има го и Том, който носи скръб, с която не би трябвало да се справя сам. И ние ги забъркахме в това.“ Без съмнение Мели смяташе, че и децата са заменими. Но Уелър просто не знаеше какво трябва да прави, кое беше по- безопасното и кое беше по-малкото зло.

Том внезапно пое въздух, сякаш току-що беше намерил нещо в тъмните ъгли на ума си и го влачеше към светлината. Когато Уелър погледна, очите на момчето отново бяха отворени и бяха толкова ясни, сякаш гледаше в чистата дълбока синева на Горното езеро.

-      Какво? - попита Уелър.

-      Зомбита - каза Том много ясно. - Наричахме ги зомбита.

1 Бойно отровно вещество. - Б.пр.

2 Берсерк - викингски воин, посветил се на бог Один, който преди битка изпадал в неконтролируема ярост. В сражението са се отличавали с изключителна сила, свирепост и безстрашие. - Б.пр.

ТРЕТА ЧАСТ

ТОЧКА НА ПРЕЧУПВАНЕ

39

Десет дни след лавината, в първата седмица на март, Алекс залиташе по пътя между останките от една полуразрушена хижа и трудно различима противопожарна просека някъде западно от мината и югозападно от Рул. Поне тя мислеше, че е запад-югозапад. След изминалите дни в следене на дирята тя имаше много грижи. Например да намери храна, преди да се превърне в такава.

Имаше прясна кръв в устата и и огромна цицина отзад на главата. Не и трябваше огледало, за да види отока под лявата буза, където Пъпчивия я беше изпердашил не толкова отдавна. Боже, беше усетила юмрука на хлапето като вилицата на мотокар.

Беше се отправила към заслона и към онази странна могила, която беше видяла по-рано, но на половината път дотам или беше паднала, или се беше спънала, не бе сигурна. Ботушите и вероятно се бяха заплели, докато вървеше слепешката през снега. След като падна, се остави да потъне, да се зарови, така че студът да свърши работата си: да прогори плътта и чак до мозъка. И може би да превърне чудовището в купчина пепел.

„Боже, моля те! Моля те, помогни ми! - Трябваше да се бори. - Не мога да се пречупя. Не мога да се предам. Трябва да остана вярна на себе си, независимо какво иска Вълка или какво мисли.“

Алекс започна да плува, да се влачи на ръце и колене.

Подобно на охлюв тя извайваше следа през снега по пътя си към порутения заслон, който се намираше близо до завесата от ръждясала пилешка мрежа. Ако Пъпчивия беше стискал още няколко секунди врата и, тя щеше да е мъртва.

Вече стоеше на колене пред могилата. Неравен от снега, хълмът беше висок около метър и стоеше от южната страна на заслона, където имаше най-много светлина и топлина. Тя се взря в могилата за около десет секунди или може би трийсет. От богатата тъмна земя се носеше аромат на глина. Миризмата и напомняше донякъде на изветряла бира.

А след това очите и се спряха на нещо малко и черно върху бяла кръпка.

„Не мисли, Алекс! - Тя проследи с очи още едно мъничко черно капаче. - Бори се! Трябва да се бориш. Просто го направи!“

Защото положението беше лошо. Наистина много лошо.

Преди десет дни:

Спомените и от станалото след лавината бяха смътен, несигурен колаж, разбираем точно толкова, колкото и някой лошо монтиран клип в YouTube. Това, което първо достигна до нея, беше едно ритмично люлеене като клатенето на малка лодка при мъртво вълнение. Гърдите и пламтяха, измъчените и бели дробове буквално изгаряха, въпреки че тялото и трепереше от студ. Умът и беше като завихрен в мъгла, докато тя се люшкаше напред-назад, напред-назад. А после отново пропадна, потъна в мрачните води на безсъзнанието. Вероятно беше успяла да изплува няколко пъти - като перископ, който изскача за един бърз поглед.

Накрая, докато се връщаше в съзнание, усети първо ръка, която обгръщаше тила и. След това започна да пада и се приземи върху... Легло? Лодка? Главата и се маеше, но също така се издуваше като балон, разширяваше се. Чудовището нарастваше и се протягаше, сякаш му бяха изникнали ръце, длани и пръсти и търсеше нещо, някой, когото да сграбчи. Тя беше много отпусната, почти спокойна, което беше странно, като се имаше предвид студът и непрестанният натиск върху гърдите й като от ток на здрав ботуш.

После нещо докосна леко дясната и буза. Опако на длан? А това пръсти ли бяха? Главата и се килна към спирала от аромат, който беше черна мъгла и нещо сладко, свежо... „Крис?“ Или чакай, не - ароматът беше дълбок, богат и миришеше на пушек. „Том.“ Усети го като мисъл, а после като въздишка, защото вкуси името му в замечтан шепот. „Том. Том?“

В следващия миг тя започна да пропада още повече, потъваше далеч от самата себе си, но издърпваше и него надолу с нея, вкусваше го - топъл, толкова топъл. Настоятелната уста на Том беше върху нейната, въздишката му погали върха на езика и, а желанието беше като гореща роза, която растеше в гърдите и. Странна течна жега пробяха през бедрата и и тя усети как гърбът и се извива, как сърцето и започва да тупти по-силно и по-силно. После почувства тежестта му върху тялото си, ръцете и бяха обвити около врата му, неговите се плъзгаха в косата и по лицето и, а тя стенеше в устата му: „да, да, да, да“, докато пръстите на Том проследяваха чувствителната кожа на врата и, изпъкналостта на ключицата и, преди да се плъзнат още малко по-нататък...

И тогава тя усети много странно дърпане.

Том... Цип ли разкопчаваше? Да, точно така и тя нямаше нищо против. Беше хубаво, тя го искаше. Тя почувства как горещината я изгаря, а в същото време и беше странно студено. Защо беше така?

Внезапно всичките и усещания и мислите и се плъзнаха и се отместиха като бавно преливане на кадри във филм. Вече имаше други ръце и различно тяло. Ароматът на опушено дърво и мускус отстъпи пред този на сенки и сладки ябълки, когато - „Крис, това е Крис!“ - устата му намери нейната. Моментът беше наелектризиран, точно както преди месеци през онази сутрин в Рул, когато тя и Крис се целунаха в шейната. Мъгла и мрак, и пожарът на желанието се сляха, когато ръцете им се сплетоха, телата им също.

Но въпреки това имаше нещо нередно. Алекс почувства придърпването, когато умът и се спъна в една подробност, която не беше на мястото си, и тя се досети. Беше миризмата - вече не на мъгла и ябълки, а на нещо зловонно и развалено. Тинестозелена гной наводни устата и. „Чакай!“ Задушавайки се, тя се отдръпна, гърлото и работеше, а мръсотията се спускаше надолу по него, вече не можеше да диша, не можеше да диша, не можеше...

-      Ъх! - Дишайки тежко, тя внезапно дойде на себе си, а съзнанието и се срина в една точка, когато тя се измъкна от съня и се събуди.

Вълка беше там, обкръжен с ореол, на фона на едно зашеметяващо яркосиньо небе. Не беше обвит около тялото и. Ръцете му не проследяваха бузите и ъгъла на челюстта и, а устата му определено не беше върху нейната. Но тя лежеше по гръб не в снега, а върху спален чувал, а пръстите му се бореха с част от парката и, защипана в зъбците на цип, и той се опитваше да я съблече.

-      Не! - Тя помръдна спазматично. Опита се да удари, но ръцете и тежаха като оловни тръби, а мускулите и бяха треперливи и неотзивчиви. Така беше и когато Леопарда дойде за нея в мината и... „Чакай! Нож. Ножът на Леопарда е у мен... Стани, стани!“ Тя седна рязко. Хванат неподготвен, Вълка се дръпна назад и се просна на снега, опасно близо до малък пращящ огън. С туптящо сърце тя шляпна непохватните си пръсти върху десния си крак и несръчно започна да търси канията.

Някой притисна с ръка дясното и рамо и я блъсна обратно. Падайки, тя вдигна и двете си ръце, преди Пъпчивия - момчето, което някога е било Бен Стимке - да сграбчи китките и. Той я притисна и остави тежестта си да се отпусне с тежко тупване, което изкара въздуха от дробовете и със сумтене. Ако мислеше, тя щеше да се извърти за ухапване или да подвие колене, но беше толкова паникьосана, че вместо това се издърпа назад, протегна врат и зъбите и изщракаха. Той дръпна рязко лицето си настрани, малко твърде далеч, и това беше достатъчно. Тя усети как натискът върху гърдите и намалява, разчете извивката на гърба му. Пъпчивия беше загубил равновесие и Алекс нямаше да има друга възможност. С вой тя заби коляно в слабините му.

Той изпусна едно „ъгх“. Сякаш беше дръпнала внезапно спирачка. Очите на Пъпчивия станаха кръгли като фарове, всичката кръв се оттече от лицето му. Алекс предполагаше, че дори е спрял да диша. После той се сгърчи, падна на една страна, ръцете му се притискаха към чатала, а устата му увисна отворена, за да изпусне едно странно, задавено „а-а-а“.

Веднага щом тежестта му освободи краката и, тя го избута напълно. Непохватна като рак се измъкна от спалния чувал. Тялото и беше наелектризирано, сякаш всички прекъсвачи по веригата са били пренастроени, а връзките - върнати към живот. Тя чу неясното тракане на вдигнати затвори, стърженето на метал и разбра, че другите, където и да бяха те - тя беше толкова уплашена, че беше изгубила от очи дори Вълка, - бяха вдигнали оръжията си. Не и пукаше. С ножа на Леопарда вече в ръка, тя се изправи с вик и ужасена изкрещя през сълзи:

-      Махайте се, махайте се, махайте се!

Освен Вълка и Пъпчивия, който сега стенеше и се лигавеше на снега, имаше още трима други: Марли - дългурестото хлапе с растите, което тя помнеше, и две по-малки момчета, вероятно второкурсници и очевидно братя. Еднакви чипи носове, еднакви свински очички. Косите им бяха или много тъмнокестеняви, или черни; и двамата бяха насочили автомати бушмастър към нея. По-високият брат беше нервак и ментовият съсък на безпокойството му се процеждаше през порите му. За разлика от него брат му беше по-закръглен, по-нисък, по- спокоен. Тя си помисли: „Бърт и Ърни^1“.

Вълка се беше изправил на крака. Изражението му - като на Крис от някой друг живот - беше напрегнато и съсредоточено, но не изтеглено в хищническото озъбване, което придобиваше точно преди да се прицели в следващото си детско меню. Секунда по-кьсно тя долови издайническия пукот, припламването на борова смола от огън, който гореше твърде буен и много жарък. Въздухът натежа като покривка, когато Променените заговориха на техния странен, неразбираем език. Заседналото в мозъка и чудовище се премести и се опита да подуши, сякаш щеше да се включи в разговора. Или само щеше да я вкара отново в главата на Вълка, както се случи в тунела, когато мината се срина.

„О, не, няма. - Устата и беше изтръпнала, сякаш в нея имаше работлив малък паяк, който беше оплел мрежа върху езика и. Дали Вълка я беше целунал? - Не, не, това беше сън.“ Или може би това искаше Вълка: той и тя заедно. Усещаше ново разгаряне на истерията, докато самоконтролът и се опитваше да се справи. „Не се е случило. Ти не го искаш, не го искаш. Беше чудовището, всичко това беше работа на чудовището.“ Беше ли се пресегнало към собствения си вид, когато тя се отнасяше и бавно се задушаваше под снега? Тя си спомни онзи странен момент, в който умът и трепна и отстъпи, и как тя беше видяла поле от сняг, счупени дървета и скали...

„И щека. Боже мой, не е било ярката светлина в края на тунела. Отново съм била в главата на Вълка. Той ме е търсил след лавината, опитвал се е да разбере къде съм под снега.“

Това беше единственото обяснение за това защо още е жива. Когато беше припаднала за последен път, а от смъртта я деляха минути, чудовището беше хлъзнало примката си и беше изпълзяло навън като черни филизи. Защото подобните неща се привличат.

-      Какво искате от мен? - гласът и потрепери. Ножът на Леопарда се разклати и тя го стисна с две ръце, за да го закрепи. Алекс беше изгърбена, беше и много студено и трепереше неконтролируемо. Косата и висеше на ледени буци, въпреки че парката и беше... суха? Как беше възможно? Дрехите и бяха още мокри. „Чакай, чакай малко! Дъхът и заседна в гърлото. Парката ми беше подгизнала. Как може...“

Погледът и се плъзна по дясната ръка и тя веднага забеляза защо тази парка беше суха. Тъмносивият цвят беше различен. Беше и твърде голяма, а маншетите висяха хлабаво около китките и. Издуваше се на гърдите и явно беше предназначена за някой много по-голям и по- мускулест от нея. Парката всъщност и напомни за полото на Том, което той и беше дал в Уакамау, след като я беше отнесъл кървяща, в безсъзнание и подгизнала в своя лагер, а после я беше измъкнал от мокрите и дрехи, за да я затопли.

Очите и се стрелнаха към Вълка, който вонеше на пот, сварени черва от енот и влажно желязо. Кръвта беше образувала коричка върху половината му лице. Онзи камък... Тя си спомни, че беше ударен. Беше достатъчно шокирана, след като забеляза това, а после осъзна, че той носи само обемист вълнен пуловер, върху който беше завързал вълча кожа. От жилките кехлибар в кожата тя разбра, че тази качулка е нова и замества онази, която Леопарда беше откраднал, когато Черната вдовица превзе глутницата.

Тогава тя си даде сметка, че Вълка и беше дал своята парка. Нейното мръсно бяло палто, все още мокро, беше разстлано върху скалите близо до огъня.

По-късно тя щеше да оцени и огромния риск, който Вълка беше поел. Денят, в който се беше събудила, беше ясен. Съдейки по струите силна светлина между дърветата, беше някъде към средата на сутринта, може би дори наближаваше обяд, а Променените бяха все още будни и все още се движеха. Хората на Вълка бяха нощни птици и само този факт трябваше да и подскаже колко отчаяни трябва да са и колко опасна беше настоящата ситуация. Мината я нямаше. Много Променени и затворници бяха мъртви, а тези, които се бяха измъкнали, бяха някъде наблизо и сигурно бяха гладни, а тя беше прясно месо. Ако някой от тях доловеше миризмата и, щеше да бъде равносилно на това да бие звънеца за вечеря. След като Вълка и екипът му са я извадили от ледения гроб, е трябвало да си проправят нови пътеки или да рискуват да бъдат надвити.

А Вълка ги е накарал да спрат и да запалят огън. Съблякъл е подгизналата и парка и и е дал неговата, за да я спаси от замръзване и от смърт. Беше точно това, което Том беше направил, което и Крис би сторил в същата ситуация. Вълка правеше каквото може, за да я запази жива и да я стопли.

-      Защо? - го попита тя. - Какво искаш от мен, Вълк? Какво искаш?

Алекс получи частичен отговор, когато Променените се приготвиха да тръгнат и Вълка и подаде зелена брезентова медицинска полева раница.

Беше виждала такава преди. Баща и веднъж беше прибрал нещо подобно в багажника на патрулната кола, защото ченгетата по подразбиране бяха първите, които се отзоваваха на местопроизшествие. Неговата не беше напълно оборудвана. Вътре имаше само най-основни неща, необходими да се запази животът на размазан човек до момента, в който пристигне линейката.

Тази раница беше много различна. Тя имаше хиляди джобове и капаци и беше заредена за всякакви ситуации. Имаше бинтове, марли, глюкоза на таблетки, спринцовки, ножици, няколко дузини пакети с антибиотици и дори специални марли за бързо сьсирване, които полевите медици използваха, за да спрат кървенето възможно най-бързо. Кинкейд би дал кучешките си зъби за нещо такова.

Тя беше наясно за какво се използва тази раница и вече се досещаше защо Вълка беше поел толкова рискове, за да я спаси. Той знаеше, че тя има основни познания. Все пак беше изял част от рамото и, а после я беше видял да превързва раната. Вярно, Вълка може би се беше привързал към нея, може би я искаше... Но за него тя беше и много ценен затворник - полева сестра с комплект умения, които можеха да се окажат много полезни.

На Горния полуостров зимите бяха дълги, не се очакваше пролетта да дойде още месец и половина. Дните бяха толкова смразяващи, че когато и да отиваха на лов Вълка и екипът му, винаги се заравяха дълбоко в чувалите си и във всяка дреха. Алекс спеше с ботушите, стиснати между коленете и, и с бутилка топла вода до корема, за да се предпази от замръзване.

Все по-често Вълка и хората му ловуваха и през деня, защото тогава оскъдният дивеч излизаше и се движеше наоколо. (Или може би Променените се променяха по други начини. Ако започнеха да владеят и дните... щеше да бъде лошо.) Толкова далеч от Рул вече нямаше спирки за презареждане като еквивалент на „Макдоналдс“, нямаше редовни следи от дивеч, нито пътека, която те биха могли да следват. Това значеше, че не можеха да разчитат на удобно стадо, което да подкарват от едната къща за забавления към другата. Така че вече нямаше купони, нямаше пиене, нямаше секс, нямаше разпускане в събота вечер.

Това се отразяваше и в липсата на редовни доставки за нея. Понякога ядеше, когато и те ядяха - в зависимост от това дали човекът, когото бяха уловили, имаше раница. Ако горкият човечец имаше такава, тя можеше да открие пастърма или овесени ядки, или сардини. Веднъж дори откри тънък пакет котешки лакомства, които обещаваха да поддържат венците в добро здраве и да изчистят всичкия гаден зъбен камък. „Хрупкави отвън, меки отвътре.“ Каквото и да станеше.

Най-често обаче тя не получаваше нищо, защото Вълка се връщаше с празни ръце. После тя премина на вкаменени изсушени шипки, увехнал папур и изсъхнали гъби кладница. И забравете популярните романи, в които героинята размишлява как ще изглежда суровият бор в краен случай. Ха! ХА! Пиенето на терпентин щеше да е по-лесно. Ако свареше кашата, ставаше, но Алекс не беше подготвена за това, което се случваше с водата. Тя ставаше ярко кървавочервена. Толкова подходящо. От друга страна, след като шипките и боровете съдържаха много витамин С, тя нямаше да умре от скорбут.

О! Ура!

Нещо ги преследваше през последната седмица. Животно, въпреки че Алекс не беше сигурна какво точно. Миризмата беше позната, но все пак мъчно определима и я караше да мисли за Призрак - нейния синеок ваймаранер - и за пътя за Рул, където беше видяла вълците и онзи жълтоок алфа мъжкар. Каквото и да беше това, не беше вълк, не точно. Тя все оше не го беше забелязала, но си отваряше очите, а носът и беше нащрек. Всяко животно, което беше гладно и достатъчно отчаяно, щеше да рискува да нападне човек. Или може би търсеше само остатъците? Имаше лош късмет, ако беше така. Хората на Вълка чупеха дори костите, за да изсмучат всичкия вкусен костен мозък. Ако не друго, то един полъх от качулката на Вълка трябваше да накара животното да избяга.

И това също беше странно. Вълка наистина носеше тази вълча кожа, но нито той, нито другите показваха, че са наясно с присъствието на това животно. Може би бяха твърде гладни, за да им пука.

И все пак. Това я плашеше страшно. И беше поредното нещо, за което да се тревожи.

Тя не знаеше накъде отиваха, нито защо. Но имаше нещо, което Вълка си беше наумил. Усещаше го в миризмата му, която сякаш казваше „семейство“. Алекс вдишваше „безопасност“ в сладък парфюм от люляци и орлови нокти, а това беше миризмата на баща и, изскочил от обитавания от духове таван на ума и. „Скачай, скъпа!“

И тя знаеше, че Вълка вече е бил на мястото, към което се бяха отправили, крил се е, лекувал се е и е чакал. Беше чакал идеалния момент да се върне и да я отвлече.

Тя предполагаше, че трябва да е благодарна, че не присъстваше в менюто на Променените и че Вълка я оставяше да тършува. Като се имаше предвид колко добре се справяха те - тоест никак, - новите му другари можеше да въстанат, да го убият и после да я изядат. Фактът, че другите деца оставаха с Вълка, беше мистерия, въпреки че в тежки времена отчаяните хора гравитират около водач, който поне им дава надежда. Предвид редките остатъци тя се съмняваше, че другите Променени се справяха по-добре. Том беше казал, че Наполеон разбрал нещо важно, а именно че армиите маршируват върху стомасите си, а най-добрите лидери са тези, които не само влизат в окопите със своите войници, но първо се грижат за тях.

Вълка, изглежда, разбираше това. Когато той и хората му успяваха да пипнат някой сочен, винаги се отдръпваше и се грижеше първо другите да ядат, преди да се обслужи с каквито оскъдни остатъци имаше. Значи Вълка знаеше точно колко рискована е ситуацията.

Което вероятно обясняваше защо, когато спяха, той винаги се вмъкваше между нея и другите, обгръщайки гърба и - близост, която караше гърлото и да се свива и пулсът и да се ускорява, когато кожата и не се опитваше да се откъсне от костите.

Сега, десет дни след като оживя, късметът и най-сетне се изчерпа. И тя можеше да обвинява само себе си. По това време вареше каша от бял бор, мечтаеше за храна и планираше убийство, затова не беше съвсем на себе си.

Настоящият им подслон беше мизерен - жалка двустайна купчина стареещи трупи с няколко разбити прозореца. Стените бяха толкова криви, че вятърът бе навял тънки преспи сняг през отворите. Застоялият аромат на алуминий и малката планина от смачкани консервни кутии я караше да подозира, че първоначалният собственик е идвал тук, за да се измъкне от всичко. Малко стрелба, много пиячка - какво да не му харесваш?

Съдейки по розовата светлина, която се пръскаше през непокътнатия западен прозорец, беше късен следобед. По навик очите на Алекс автоматично паднаха върху часовника с Мики Маус на Ели, все още на китката и - 7,13. Разбира се, това не беше точното време. За Мики беше винаги 7,13 - моментът, в който часовникът най-накрая беше приключил пътя си след цялата тази вода. Още минута под снега и тя смяташе, че също щеше да го е направила.

Все едно, да кажем... пет следобед? Вълка и другите трябваше да се върнат скоро, о, супер!

„Боже, дано носи нещо!“ Ужасна мисъл, но дори да я беше потиснала, това нямаше да помогне на този, когото Вълка преследваше. Внимателно отпускайки ножа в пробитото лагерно гърне, поставено върху жаравата в камината на хижата, тя разбърка кървавочервеното задушено от борова кора. Не можеше да живее от него. Това не беше храна, както и жълъдите. Разбира се, след като умираше от глад, беше по-добре от нищо. Не беше ли чела някъде, че можеш да изпържиш кората със зехтин и да добавиш щипка сол? Да, горският еквивалент на картофен чипс. При тази мисъл призрачна миризма на хрупкаво изпържени картофи с мазнина и сол изпълни устата и със слюнка.

„Хайде, престани!“ Това беше проблемът с глада. Всичко, за което мислеше, беше храна. Трябваше да се стегне. Тя го беше преживяла и знаеше, че се отправя към опасна територия. Тялото и я приближаваше с всеки изминал ден към едно много отчаяно място. Всеки път, когато се изправеше, главата и се замайваше. Понякога мислеше, че чудовището се е преместило долу и се опитва да прогризе пътя си навън през червата и.

„Всички гладуваме.“ Тя смушка бора, като се движеше много бавно, наясно с блесналия поглед на Пъпчивия, с настоятелната груба мъгла на глада му и с това колко отблизо я следеше неговият мозберг. Последното, което и трябваше, беше той да не разбере правилно внезапното и движение и да и пръсне мозъка заради скапано парче сварена кора. Като се имаше предвид колко беше прегладнял, можеше да го направи, а после да моли Вълка за прошка: „Да, шефе, знам, лоша преценка“. Гладът на Пъпчивия също смърдеше - аромат на ферментиращ плод. „Чудно, дали и аз мириша по същия начин.“ Никога не се беше замисляла много за това. Вероятно за Пъпчивия и за другите тя миришеше на недопечена пържола. „Хубав южняшки сос, сочна и недопечена, за да се топи мазнината, когато отхапеш...“

-      Боже, какво не бих дала за една пържола! - каза тя. (Вляво от нея долетя отговорът на Пъпчивия, беше полъх от аромат на гнило и глад. Нищо изненадващо.) Само ако Пъпчивия не беше бързал толкова да се върнат вътре! Навън беше забелязала пилешката мрежа и си беше помислила: „Градина?“. Тези смачкани тенекии не говореха в подкрепа на това, но си струваше да се провери. Тя би убила за сбръчкан стар картоф или съсухрен морков.

Също така близо до градината, срещу един заслон, имаше странна могила, която миришеше на пекарна. Купчина за компостиране? Беше възможно. Неща, които още не бяха изгнили - особено при този студ: огризани динени кори, вкоравени сърцевини на ябълки. Полуизядени царевични кочани. Банановите кори съдържаха калий. Тя би взела всичко, което можеше да намери. Щеше да го свари, да го глътне и да не му мисли много-много. Ами разнебитеният заслон? Хората оставят всякакви неща по чекмеджета, напъхани в раници, висящи от куки и греди или натъпкани в долапчета. Вкаменени закуски. Бонбони. Енергийни блокчета. Малки кутии стафиди и торбички с ядки. Само при мисълта какво би могла да намери, слюнката се събра на езерце под езика и.

„А там може да има и неща, които бих могла да използвам.“ Заслоните бяха чудесни места, на които да търси оръжия. Всичко би свършило работа, тя не беше капризна. Пирони, стар чук. Въже. Електрически кабели. Остриета за трион. Би било най-добре да намери пистолет, но и патрони за пушка биха свършили работа. Може да ги отвори, да извади барута и да направи гърмяши пръчки. Нещо.

Но трябваше да е предпазлива. Този път имаше повече свобода. Вълка я беше оставил да тършува и и беше позволил да задържи ножа на Леопарда. Нямаше начин да рискува това. Ножът и огнивото бяха единствените и инструменти за оцеляване. Без тях щеше да бъде мъртва, когато и ако успееше да избяга.

„Когато и ако? О, мечтай си, скъпа!“ Честно казано, в някои дни дори тя се дразнеше на себе си. Беше като да седи в „Титаник“: „Просто потъни вече!“. Тя винаги имаше охрана. И къде тогава щеше да скрие тези прекрасни оръжия? Ако я хванеха, можеше да се сбогува с малките си тършувания. Тогава щеше да умре от глад. Тя смяташе, че Вълка може би я защитава, но едва ли щеше да приеме добре налагането с железен лост. Ако изобщо можеше да го фрасне с такъв. Защото вече имаше нож. Това, че Вълка и позволи да го задържи след онзи първи ден, беше истинско чудо. Дали не трябваше да се направи на Принцесата булка^2, да се прокрадне през нощта и да резне няколко гърла? Да се пресегне, докато Вълка лежи и сънува своите щастливи, енергични малки вълчи сънища и да изтръгне сърцето му?

„Не. Събуди се!“ Тези неща ставаха само в същите онези книги, в които героинята набива сурова кора от бял бор. А това беше истинският живот.

Но тя имаше мотив. Имаше възможност. Знаеше точно къде са сънните артерии и колко дълбоко да клъцне. Ако го направеше бързо, можеше наистина да се измъкне. Все пак бяха само петима срещу един. И какво чакаше тогава?

„По дяволите, не знам. Фокусирай се върху това, което можеш да направиш, става ли? Като онази градина. Трябва да я провериш. - Въздишайки, Алекс прибра ножа. - Само ако имах възможност...“

Пъпчивия се взриви. Без предупреждение, без сигнал за тревога от чудовището, без никаква промяна в миризмата му - наистина, колко по-гладно можеше да стане хлапето? Той го направи бързо, в пълна тишина, изстреля се като ракета, която тя забеляза единствено с ъгълчето на окото си. Ахвайки, Алекс вдигна рязко ръката си нагоре, точно когато юмрукът му летеше към лицето и.

Ударът беше заслепяващ, заслепяваща бяла детонация в лявата буза, точно под окото. От устата и се опита да изскочи вик, но ръката му се стегна около врата и и сграбчи челюстта. Издърпвайки я рязко нагоре, Пъпчивия започна да я влачи през хижата.

-      Пъп... Б-б-бен! - тя изхриптя, докато се препъваше, загубила равновесие, сграбчила с ръце неговите. - Бен, н-недей! Сп-спри, спри!

Но Пъпчивия, момчето, което се беше наричало Бен Стимке, беше неутолима буря, беше в настроение за месо. Той я повлече през цялата дължина на стаята и я блъсна в стената. Главата и се удари достатъчно силно, за да замъгли зрението и. Беше като скок, спрян във времето. Челюстите и се хлопнаха. Болката изригна като червен блясък, когато зъбите и разкъсаха езика. Устата и се напълни с кръв. Давейки се, Алекс усети как ръката на Пъпчивия се премести и разбра веднага какво се опитваше да направи.

Паника обви мозъка и. Опитваше се да я убие, като я удуши, и тя още имаше шанс - коляно в слабините, удар с юмрук, може би да бръкне в очите му с пръсти. Но ако Пъпчивия затиснеше сънните и артерии в хватка, тя шеше да загуби съзнание за секунди и да умре за минути, при това с много по-малко врява.

Тогава си помисли: „Ножът“. Беше го прибрала в канията. Отпусна дясното си рамо, усука се и протегна пръсти. Беше отчаян ход, безнадежден, защото дори в безумието си Пъпчивия разчете позицията на тялото и. Бърз като пепелянка, той грабна ножа от канията и обърна острието, докато не насочи върха към лявото и око.

Кръвта и се смрази и тя спря да се бие. Можеше да види как щеше да продължи това нападение. Бърз проблясък на студената стомана и тя щеше да запищи, окото нямаше да го има, от ужасната дупка щеше да тече желе и кръв.

Те замръзнаха там, без да се движат, потрепвайки извън времето. Тогава Пъпчивия пое рязък подготвителен дъх и тя имаше време да помисли: „Не!“.

С оголени в озъбване устни той нападна. Ножът с бръмчене проблясна покрай лицето и, за да се забие в стената. От зелената кисела миризма, кипяща от кожата му, тя разбра, че колкото и Пъпчивия да искаше да изтръгне гръкляна и и да се натъпче с месото и - да почувства топлината му и кръвта и в устата си, - толкова му се искаше тя да страда. Беше я хванал и щеше да се наслаждава. Да се наслаждава с нея.

Алекс започна да се бори. Опирайки гръб в дървото, тя ритна, като се целеше в слабините на Пъпчивия. Но не беше както преди няколко дни в снега. Обхватът му беше толкова по-голям от нейния, че дори и дума не можеше да става за борба. Той се изви. Но това все пак и помогна, осигури и още няколко секунди, защото той трябваше да премести захвата си, за да се задържи. Щом той я пусна, тя успя да поеме глътка въздух с ужасното усещане, че диша през бързо огъваща се сламка, и това изобщо не беше достатъчно. Тя нямаше нищо, с което да се бори, и започваше да губи. Зрението и започна първо да се замъглява, после стана като проядено от молци.

Дълбоко в мрака чудовището се съживи като паяк, който пълзеше в пещерата на черепа и. Тя се премяташе в черния водовъртеж зад очите на Пъпчивия, гледаше как лицето и добива цвета на патладжан, как очите и се подбелиха и се показаха белите полумесеци. Краят на живота и се развиваше в миш-маш от образи: Пъпчивия я души, но само до момента, в който тя припада, после и позволява да се съвземе, влачи я по пода, оставя я да се събуди само толкова, колкото да го направи отново... три пъти, може би четири... със странния съдизъм на дете, което къса крилата на муха, преди да я размаже с крака си. Изчакваше я да изплува, да се върне в съзнание, за да почувства по-добре момента, в който зъбите му ще се стегнат около шията и, ще я разкъсат и кръвта ще шурне, за да измие бузите му с ярко, жилещо червено.

От... някъде... дойде тежко хлопване, което можеше да е по-рязко и силно, ако не беше памукът, запушващ ушите и. Секунда по-късно Пъпчивия изпусна едно внезапно болнаво „ъгх“ и натискът около врата и изчезна. Защо, тя не знаеше. Нещо ожули гърба и. „Дърво, стена... падам.“ Кашляйки, се приземи като купчина, увиснала като мокро пране. За няколко секунди тя се концентрира единствено в това да поема въздух през гърлото си, което беше твърдо като стебло на лале.

През мъглата, която минаваше за зрение, тя видя Вълка и Пъпчивия в другия край на стаята, изправени един срещу друг. Въздухът в хижата беше оживял, пукайки от жега, с парливото жило на убийство и студената стомана на яростта на Вълка. Кръв капеше от носа на Пъпчивия и той клатеше глава като бик. Приведен, със свити очи Вълка започна да обикаля. Пъпчивия се опита да го последва, но или беше още зашеметен от първия удар на Вълка, или просто беше отслабнал критично от липсата на храна, защото се препъна. Сграбчвайки шанса си, Вълка се спусна и нападна. Замаян, Пъпчивия се дръпна назад и се опита да се отмести встрани, но не беше достатъчно бърз. Забивайки се в него, Вълка обви ръце около кръста му и повдигна силно. Краката на Пъпчивия излетяха, когато Вълка го преобърна и го тръшна на пода. Главата на Пъпчивия отскочи от дървото с остър пукот. Крайниците му омекнаха, връзката между мозъка и тялото му примигна, когато Вълка се стовари върху него като скала. Стовари юмрука си като чук веднъж, два пъти...

Силен рев разтърси хижата. От мястото си на пода Алекс видя как Марли - дългите му плитки бяха все още заскрежени от студа - завърта дулото на мозберга от тавана, за да го насочи към двете момчета. Вълка и Пъпчивия замръзнаха в почти комична жива картина: Вълка възседнал гърдите на Пъпчивия, окървавеният му юмрук вдигнат за още един удар. Очите на Пъпчивия се подуваха и почервеняваха в маска от кръв. В комбинация с белезите от акне момчето изглеждаше сякаш кожата му е сдъвкана отвътре навън. Гърдите му бяха голям лигавник в червено. С всяко вдишване кръвта излизаше на мехури през разбития му нос.

Отляво на Марли бяха братята - Бърт и Ърни. От миризмата, която се носеше от зеления вързоп, който висеше от рамото на Бърт, тя разбра, че жената е била крехка и слаба, увенчана в плодов букет от гладуване, с много малко месо. Погледнато иначе, може би Вълка и екипът му бяха направили услуга на тази жена по същия начин, по който шерифите застрелваха елените, които бяха твърде слаби, за да осъзнаят, че са се залутали по средата на пътя през сурова зима. Ако беше това, наистина можеше да разбере гледната точка на Променените.

Уплаши я това, че можеше.

Вълка не уби Пъпчивия, нито го направи някой от екипа му. Това, което направиха, беше да го пратят да си събира багажа. Свита в ъгъла, с болки в гърлото и с пулсиращи бузи, Алекс остана неподвижна, докато Пъпчивия, който се движеше много бавно и сковано, навиваше спалния си чувал под бдителния поглед на Марли и мозберга му.

„Не ме забелязвай! - Тя обгърна коленете си още по-плътно. - Не ме виждай! Аз не съм тук.“ Малко вероятно. През всичкото това време тя мислеше за чудовището, за скока зад очите на Пъпчивия, за внезапното появяване на Вълка. Беше възможно той все пак да е бил наблизо и да е нахлул през вратата точно навреме. „Но също толкова вероятно е чудовището да има нещо общо с това, точно както под снега.“ И този път като тогава тя се бе люшкала на ръба на съзнанието, а чудовището се беше паникьосало. Нямаше да е за първи път и какво щеше да прави тя, по дяволите? Какво можеше да направи?

„Трябва да измисля нещо, за да държа чудовището под контрол.“ Сърцето и пулсираше. Мислеше за медицинската раница. Там можеше да има нещо за болката. „Не, запази разсъдъка си! Когато започнеш да го губиш, чудовището излиза.“ Тя изсмука кръвта от разкъсаната си долна устна. „Мога да се справя. Освен това наистина трябва да запазя тези неща за момента, в който ни потрябват.“

Само секунда по-късно тя осъзна какво беше помислила: „Ни?“.

„Спри, Алекс! Ще се побъркаш.“ В желанието си да намери нещо по-добро, с което да се занимава, тя се загледа в Бърт, който грабна зеления вързоп, издърпа го и изтърси найлоновата торба. Тялото на крехката жена се изхлузи в отпусната купчина като бяло оскубано пиле. След като Бърт разстла плата на пода, Ърни изтъркаля тялото върху него, после извади добре наточен нож с хубаво сребристо острие от калъфа на крака си и започна работа.

„Не гледай, Алекс!“ Борейки се с жилото на сълзите, тя отпусна глава върху коленете си. Въздухът разцъфна с миризма на мокро желязо, сурово месо, прясна кост. „По дяволите и чудовището! Ти винаги ще бъдеш Алекс, каквото и да става...“

Тя усети полъха на студения въздух, когато вратата се затвори зад Пъпчивия. В следващия момент чу колебливи стъпки, които идваха иззад нея. Дори преди той да коленичи, преди да почувства неуверената му длан на косата си, тя знаеше кой беше. За момент не помръдна, но не защото беше уплашена.

Алекс не помръдна, защото - бог да и е на помощ! - не беше уплашена от него. Изобщо.

Яростта на Вълка, онова стоманено парене, беше изчезнала. Беше останала миризмата на гнило и мъгла, пълна с газ плът и свежи ябълки и за секунда тя се отдаде на една много проста, основна нужда. За нея в този момент дори докосване на чудовище щеше да свърши работа.

„Толкова съм уплашена! - и изведнъж тя плачеше тихо, а раменете и трепереха. Беше и ядосана на себе си. - Престани, престани... никой няма да те спаси, ако не се спасиш сама. Никой друг не може.“ И все пак там беше Вълка и тя не се бореше с него. Може би трябваше. Но беше толкова изтощена. Тя почувства как ръката му се движи през косата и много нежно, съвсем внимателно, сякаш се опитваше да не я нарани повече, отколкото вече беше. „Не ме докосвай, не ме докосвай!“ Но тя го искаше, жадуваше за докосване, за нещо, което не беше удар, и си мислеше, че е затънала много. Остави пръстите му да преминат по ненаранената и буза, усети как палецът му обърса сълзите и, как проследи челюстта и. Когато повдигна брадичката и, тя също не се противопостави.

Лицето на Вълка - лицето на Крис - беше много спокойно. Бдително. Опитваше се... да разбере, мислеше тя. Тъмните му очи бяха приковани в нейните, сякаш се опитваше да види отвъд прозорците на ума и. Миризмата му беше трудна за разбиране, но беше лека и цветна - миризма на безопасност и семейство. Може би имаше дори частица жалост или състрадание.

-      Моля те, пусни ме, Вълк! - Тя трепна от парещото преглъщане на сол. - Не виждаш ли? Мястото ми не е с вас. Не съм една от вас.

Нищо не се промени в миризмата му. Може би не можеше, защото той не разбираше или не искаше да разбере. Но палецът му продължи да гали бузата и по начин, по който успокояваш малко дете или изгубено коте. Точно тогава тя разбра, че вече не плаче.

„Що за чудовище си ти, Вълк?“ Беше въпрос, който можеше да зададе на себе си. Какво беше тя сега? Какво беше това, което живееше в главата й, което можеше да направи тези неща: да скочи зад очита на Пъпчивия, да се пъхне в Черната вдовица, да се плъзне в Леопарда?

Да се пресегне към Вълка?

„Чудовището го иска. - Защото тя го искаше? - Не, не по този начин, никога.“ Каквото и да правеше чудовището, нуждите му бяха негови собствени, тя трябваше да повярва в това или можеше да използва ножа върху себе си.

„Но... ако аз мога да използвам чудовището? - Умът и забърса идеята леко, без да се спира върху нея задълго. Докосването беше нежно като допира на Вълка до бузата и. - Ако мога да контролирам кога и как да скочи чудовището? Или може би да го оставя да се опита да се пресегне към Вълка, да говори с него? Да се отпусна и да вляза във Вълка, за да видя себе си така, както той наистина ме вижда...“

-      Какво? - Тя се изправи рязко. - Какво, по дяволите, мислиш, Алекс? - гласът и излезе гневен и това беше нещо, което Вълка разбра, защото го видя как се сепна, усети как ръката му падна от лицето и. - Отивам навън. - Тя нямаше да избяга, не беше глупава, но трябваше да се измъкне от тази нещастна малка стая с миризмите на смърт и Променени. Подпирайки се на стената, се изправи на крака. За момент помисли, че Вълка ще се опита да и помогне. - Недей! - каза тя, прилепвайки се към студеното дърво. - Остави ме на мира! Не искам...

Тогава спря да говори, думите се стриха на прах в устата и, когато видя Бърт точно отзад, който идваше към нея...

С вечеря.

Ръката беше източена. Беше дясната. Нямаше много месо. Дрипави останки от кожа и жилести вени, събрани върху розовата буца на лакътната кост на жената, и - о, боже! - стоманената каишка на часовник бе още стегната около тънката като вейка китка.

Нещо, изглежда, прещрака в главата и. Тя се взря в ръката ужасена, но все пак толкова гладна, че мисълта сама изскочи на повърхността: „Ако няма друга възможност, ако е въпрос на живот и смърт...“

-      Не! - Преглъщайки един писък, тя избута Вълка и Бърт. Отвори вратата на хижата и се препъна в бронзовия блясък на залеза. Студът беше зашеметяващ: все едно да се блъскаш в стъкло, но не можеше да стои дори секунда повече в тази хижа. Разбира се, Променените щяха да се хранят, те трябваше да ядат. „Но аз имам избор.“ След пет-шест метра коленете и се вкочаниха, просто се предадоха, и тя се катурна върху снега. Зарови се, докато лицето, вратът и голите и ръце потрепнаха от студ. Накрая щеше да усети изгаряне, което беше добре.

„Изгори очите ми, стопи с поялник мозъка ми, каквото и да е!“ Тя провлачи главата си от страна до страна като куче, което се опитва да изчисти лоша миризма от муцуната си. „Не мога да тръгна по този път. Все едно да бях изяла Джак и да бях закусила с онези деца или да пусна чудовището на свобода.“

Без значение какво мислеше Вълка, какво искаше, тя трябваше да се бори. „Не мога да се предам, не мога да тръгна натам“. Зад себе си чу вратата на хижата да се отваря, почувства очите му, позна миризмата му. Но той само гледаше и не я последва.

„Аз съм аз. - Напред до заслона тя видя странна могила. - Аз съм аз. Аз съм Алекс.“ Проправи си път нататък, плъзгайки се през снега, докато не стигна до могилата. Коленичи пред нея, прокарвайки очи по неравния сняг, и проследи тъмна дупчица върху късче от лед. И още една дупчица, и още една. И още една.

„Бори се!“

Тя мушна и двата си юмрука в могилата чак до китките. Въпреки студа почти веднага една червена вълна изригна към повърхността и по ръцете и. Извадила длан, тя разгледа внимателно пръстите си, зацапани с кал и толкова много мравки, че кожата и се беше превърнала в черен гърчещ се килим. Много от тях носеха яйца и тънки млечни ларви в челюстите си.

„Направи го, Алекс! Просто го направи! Дръж се за мисълта коя си! Не ги оставяй да те пречупят!“

Преди умът и да може наистина да се включи и да я спре, тя заби два пръста в устата си и засмука. Мравките заляха езика и. Тя усети вкуса на пръст, грубото пукане на песъчинки и пенливия дъх на ферментираща земя, почувства тичането на много крачета, лекото убождане на челюсти, хапещи плътта и, но тя сдьвка и уби всички, преглътна ги и бръкна за втори път. И за трети.

Защото - да, положението беше толкова лошо.

1 Мъпети, герои от „Улица Сезам“. - Б.ред.

2 Princess Bride е фентъзи роман от 1973 г. на Уилям Голдман. Филмовата му екранизация от 1987 г. се превръща в култова класика. - Б.ред.

40

-      Сара, знам, че ситуацията е критична. Това странно земетресение изплаши всички... – Грег прекъсна изречението по средата, когато Тори, следвана по петите от Призрак, влетя в главния офис на църквата. - Всичко наред ли е?

-      Да, защо се забави? - Пру беше подпрял задника си на бюрото, все още отрупано с купчина ксерокопирани обяви за втори октомври. При положение че вече наближаваше краят на първата седмица от март, възможността да се състои продажба на амишки приятелски хляб и пай, предвидена за октомври миналата година, беше повече от съмнителна. - Кътър и Бентън ще се върнат след по-малко от двайсет минути, а Грег и аз трябва да сме излезли. Няколко кутии препържен боб осигуряват само толкова време.

-      Знам, съжалявам! Калеб е много болен. - Тори забърса с опакото на дланта си една меденоруса къдрица от челото си. Дългурестият ваймаранер на Алекс се отправи напряко към мускулестата немска овчарка, свита в краката на Сара. - Честно - каза Тори, - ако още едно хлапе реши да дъвче пластилин, ще изхвърля всичкия.

Грег направи физиономия.

-      Пластилин ли? Това нещо смърди.

-      Не и домашно направеният. Малките деца го направиха, когато още имахме брашно. Изглежда, и мирише като тесто за хляб. Обаче е много солено. - Тори подпря в ъгъла пушката си, „Ремингтън 870“ с гравиран цветен мотив на ореховата дръжка, и каза: - После трябваше да се измъкна на Беки. Искаше да знае дали ще се виждам с теб.

-      Какво? Как е разбрала? - изтърси Грег. Като видя смаяния поглед в очите на Тори, му се прищя да се ритне. Когато момичетата живееха с Джес, той пиеше толкова много чай, само за да е близо до Тори, че можеше да пусне собствен боен кораб. След бягството на Алекс и засадата съветът премести Тори и Сара в жилището на пастора. Това трябваше да направи отношенията им малко по-лесни, особено след като надзирателката на момичетата, една тежка старица на име Хамърбах, се катурна от удар. Но той, изглежда, винаги казваше грешното нещо.

-      Беки ме видя да отключвам вратата на балкона за хора, след като изметох мазето. Беше под олтара, каза, че играела на криеница. Но мисля, че проверяваше килера. Няколко деца се опитаха да влязат вчера.

-      Защото гладуват. - Слабичката по природа Сара потрепери. На дясното и бедро като черна издутина висеше в кобур един „Зиг Зауер Р225“. Грег се чудеше дали тя изобщо знае как да стреля с това нещо. Тя му върна празен поглед. - Трудно се живее само с разводнена овесена каша, царевичен сироп и фъстъчено масло, а понякога и жълъди. Вече изгубихме седем деца. Още няколко седмици и ще започнат да падат като старците.

-      Без лекарствата си тези старци щяха да ритнат камбаната и без това - каза Пру. - Кинкейд не може да направи нищо и за това. Хвани пневмония и сбогом! Ще бъде голям проблем.

-      Вече имаме достатъчно големи проблеми. - Сара нави една отпусната къдрица около пръста си. - Защо, мислиш, преместиха всички нас, Пощадените, в центъра на града? И получаваме малко повече ядене, отколкото всички останали. Но със същия успех могат да нарисуват и мишени на гърбовете ни.

-      Онзи „Спрингфийлд 30-06“? - каза Пру. - Мислех, че Грег ще се изпусне в гащите.

-      Човекът беше просто уплашен. - Грег все още мислеше, че могат да уговорят стареца, но пушката на Пру, „Рюгер Мини-14“, сложи точка на разговора. В спалнята му откриха това, което старецът защитаваше: клетка с три мършави дългоопашати папагала. От гледката на Грег му се доплака.

-      Но хората стрелят и стана по-лошо, откакто въведоха дажбите. Убиват коне, стрелят по кучета. - Сара разроши ухото на овчарката. - Джет и Призрак са все още живи, защото пазят децата, а Дейзи е твоя, Грег. Но ще дойдат и за тях накрая.

-      После ще се стигне и до хора, обзалагам се. - Изражението на Пру се помрачи. - Ще започнат с най-старите, които и без това няма да изкарат дълго.

-      Да ядем хора? Стига, осъзнай се! - каза Грег. - Това не е „Повелителят на мухите“1. Съветът няма никога да го позволи.

-      О, сякаш те са много наясно. - Пру обърна очи преувеличено. - Единствената причина да издържат толкова дълго е понеже имаше храна за всички и селото беше наистина спретнато, преди всичко да отиде по дяволите. Имаха Питър, тяхното момче чудо. Твърде стар, за да се промени, не достатъчно, за да оцелее, но все пак Пощаден. И дядо му е в Съвета. После се появява Крис, още един Пощаден, и, о, той просто случайно е внук на Йегър. Истинско Божие дело. И всички се успокоиха. Питър очисти Променените, изби ги всички. Хората бяха нахранени, чувстваха се в безопасност. Помните ли церемониите в неделя? Как Йегър ни благославяше и бълваше всички онези глупости за свещените мисии? Сега, когато ги няма Питър и Крис и нищо не влиза в селото, нещата се разпадат.

-      Тогава трябва да се махнем оттук, преди да ни изтър- гуват за храна или за нещо друго - каза Сара. - Или може би ще раздадат нас, момичетата, за награди. Начинът, по който зяпат някои като Кътър...

-      Кътър? - Нещо прелетя през очите на Тори, но когато тя не каза нищо, Грег погледна отново Сара. - Той е един от пазачите ви.

-      Да, спя много по-добре, като знам, че той държи ключовете. Не е направил нищо, но мога да чуя как се въртят колелцата. Ако можеше да измисли начин...

-      Ще уредя да го преместят другаде.

-      Накрая пак ще стане същото, без значение кой е на пост - гласът на Тори беше странно бездушен. - Преди никога не се тревожех. Когато Питър и Крис отговаряха за безопасността, те бяха невероятен отбор. Но сега? - Тя му хвърли трепкащ поглед. - Грег, вече не можем да разчитаме на възрастните. Трябва да се погрижим за себе си. Така че или ние поемаме контрола, или напускаме.

Грег вдигна ръце:

-      И къде да отидем? На изток не може. Много градове, много хора, тонове Променени. Ето защо Питър и Крис не искаха да патрулираме в тази посока. На юг също не е по-добре. Отвъд мината и близо до Айрън Маунтин започва да става наистина претъпкано.

-      Ако е останал някой. - Тори сбръчка нос. - И на мен не ми харесва на юг. Земетресението, което беше предизвикано от хлътването преди две седмици, беше много странно.

„Ако беше просто хлътване.“ Един пръст на безпокойство премина през врата на Грег. Вибрациите под повърхността бяха причината един от кореняците да каже: „Може да се получи споншанно самозапалване във въглищна мина. Но мината на Рул първо е желязна, после - за злато, а скалата е инертна. За да се срути тази мина толкова лошо, че да предизвика земетресение, са необходими силни експлозиви, при това много“.

Което повдигаше някои въпроси. Кой има достъп до силни експлозиви? И защо му е да го прави?

На глас той каза:

-      Значи остава запад. Уисконсин, Минесота...

-      Уайоминг - каза Пру. - Обзалагам се, че е доста празно.

-      Или отиваме на север, може би дори в Канада.

-      Орен е на север - каза Сара. - Крис и Лена тръгнаха на север.

Настъпи мълчание.

-      Те тръгнаха на изток - каза Грег.

-      Грег, Крис знаеше, че на изток е опасно, и е ходил в Орен. Така че, ако е жив...

-      Голямо „ако“ - каза Грег.

-      Да, и се обзалагам, че много ще се радва да ни види, като гледам как се е разбързал да се върне и да ни спаси - добави Пру огорчено.

-      Без значение накъде решим да тръгнем, трябва да вземем с нас четирийсет деца - каза Грег. - Ще са ни необходими фургони, храна, амуниции, коне. Все неща, които нямаме.

-      Ако вземем всички - каза Сара. - Но не е задължително.

-      О? - Пру повдигна вежда. - Има някой, когото искаш да изриташ от острова?

-      Да. Ейдьн, Лушън и Сам. - Сара сведе очи. - Не им вярвам.

Пру сви рамене.

-      Нямам нищо против.

-      Чакайте! Не знам дали трябва да е толкова просто - каза Грег. - Не избираме отбори за игра. Със сигурност и аз не ги харесвам, но нямам никакви по-добри идеи.

-      Не трябва да го правите - намеси се Тори. - Това, че Питър беше решил, че мъченията са нещо нормално, не значи, че те наистина са. Не се ли предполага, че затворникът би признал всичко, за да спрете да го измъчвате?

-      Хей, това не е честно - каза Пру. - Съветът също трябваше да одобри.

-      Което повечето от нас не знаеха, докато Крис не избяга. Ако мъченията бяха нещо толкова добро, защо са ги крили? - Вниманието на Тори остана приковано върху Грег. - Какво би станало, ако беше отказал?

-      Не знам. - Грег не искаше да разбира. Беше като да каже на директора, че върши скапана работа: „Боже, благодаря за мнението ти, хлапе. Получаваш наказание до края на живота си“. Колко лесно Йегър реши да хвърли Крис в затворническата къща, при положение че той му беше внук. Грег се изправи. - Трябва да вървим. Не е нужно да решаваме кого, докато не открием как и дали трябва да го правим сега. Все още е зима, за бога.

-      Не за дълго. Трябва да решим, и то скоро. - Когато Грег се наведе да закопчае парката си, Сара продължи: - Виж, ако не си с нас, добре. Но не заставай на пътя ни!

-      Какво? - сопна се той. - Сара, ако не си забелязала, аз не съм врагът.

-      Тя просто е разтревожена - каза Тори.

„А аз не съм?“

-      Не я извинявай!

-      Не виждаш ли, Грег? Всичко се сгромолясва. - Очите на Сара се напълниха. - Питър е мъртъв, а Крис го няма и всичко се разпада.

-      Мислиш ли, че не знам? - Червеният пламък на внезапен гняв беше като киселина върху езика му. - Нека ти кажа какво е да се разпадаш! Питър беше мой приятел. Единствената причина да не умра в онази засада е, че отидох до Орен с Крис. Не минава и ден, в който да не мисля как може би щях да мога да спася Питър. Ами Крис? Той ми се доверяваше. Ако беше помолил, щях да му помогна да се измъкне. Но не го направи, а сега го няма. Когато има решения, които Съветът иска да наложи, идват при мен и знаете ли какво трябва да правя сега? Да тършувам из дома на някакви старци заради слух, че имат няколко хамстера, които се мотаят наоколо. Затова не ти казвай, че нещата се разпадат, Сара! - Ако беше дръпнал ципа само малко по-силно, металът сигурно щеше да пусне искри. - Бях там, правил съм го, купих си даже скапана тениска.

Тори ги настигна, когато той и Пру вече бяха преминали наполовина нефа^2.

-      Тя просто е разтревожена.

-      Както и повечето хора наоколо - каза Пру.

-      Не се тревожи! - каза Грег още ядосан. - Не е голяма работа.

-      Напротив, голяма е. Виж, аз... - Очите на Тори изпърхаха към Пру, а после обратно. - Може ли да поговорим за секунда?

-      Ъ... добре. - Грег погледна към Пру, който само сви рамо и се отправи към олтара, зави наляво и се промуши през сводестия вход. Грег почака, докато чу тропота от ботушите на Пру по стълбите, после се обърна отново към Тори: - Да?

-      Не исках да бъда сурова с теб - каза тя и стисна леко ръката му. - Радвам се, че Съветът избра теб да заемеш мястото на Крис, а не Пру.

-      О! - Устата му пресъхна. Тори никога не го беше докосвала. Никоя друга не беше. Колко странно беше това да стои в църква c момиче, по което си падаше много, и при това въоръжен. - Аз не... ъ... - Той потисна кашлицата. - Не е като да съм имал голям избор.

Очите на Тори изглеждаха много сини - може би защото сега тя стоеше дори още по-близо отпреди.

-      Можеше да кажеш „не“. Но не го направи. Лесно е хората да се оплакват. Аз например тормозех мама, когато не ми позволяваше да стоя до късно. - Устата на Тори се разтегна в усмивка, толкова тъжна, че Грег почувства странен импулс да постави ръка на бузата и, както правеше неговата майка, когато той имаше лоша треска. - Сега, когато се грижим за всички тези малки деца, разбирам какво и е било.

-      Повечето дни бих дал всичко, само за да може мама отново да ми натяква за домашното или да ми вземе видеоиграта. Не мисля, че би ме познала сега.

-      Би те познала. Ти даваш най-доброто от себе си.

-      А ако това не е най-доброто от мен?

-      Тогава го проумей! - каза тя и преди той да разбере какво става, устата и беше върху неговата.

Грег толкова се стресна, че ахна. Сърцето му започна да бие силно и той си помисли, че може да припадне - чувстваше се толкова добре. Не знаеше какво да прави с ръцете си, не можеше да си поеме дъх и наистина вече не мислеше. Спряха, за да си поемат въздух едновременно, и той каза:

-      Т-тори...

-      Ш-ш-т! - прошепна тя.

Те помълчаха известно време и това беше хубаво. Това беше хубаво.

Поне имаше няколко момента, в които Грег не трябваше да мисли за това колко ужасен човек е, отправяйки се да убие горката стара котка на някоя баба.

1 Роман от 1954 г. на британския писател и поет Уилям Голдинг, който през 1983 г. печели Нобелова награда за литература. - Б.ред.

2 Издължено помещение (обикновено в храмове), ограничено от едната или двете си дълги страни с редове от колони, отделящи го от съседните помещения. - Б.пр.

41

Един час по-кьсно.

-      Иди да си починеш! - прошепна Тори и леко положи ръка на рамото на Сара. - Аз ще поседя с Калеб.

-      Не. Всичко е наред. - Сара се опита да се усмихне, но мускулите и бяха сковани. Чувство, което и напомни за времето, когато баща и направи алеята им, а тя изпробва колко дълго може да задържи маратонка в мокрия цимент. След милион години някой археолог щеше да открие малката розова обувка и да се чуди къде е останалата част от тялото.

-      Кое е толкова смешно?

-      А? - Сара трябваше да сложи ръка на лицето си. Устните и бяха толкова вдървени, че щяха да бъдат по на мястото си върху труп. - Нищо. Просто си спомних нещо. - До краката си тя усети как Джет скимти. Обикновено спокоен, той се бе изнервил, след като Грег и Пру излязоха. - Съжалявам за това, което казах на Грег. Не беше честно.

-      Не, не беше. - Тори покри с мокра кърпа челото на малкото момче. - Трябва да спреш да се самосъжаляваш. Питър липсва на всички ни. Аз всеки момент очаквам Крис да влезе.

-      И да ни спаси? - Тя се почуди колко лесно горчилката се върна. Кога беше станала толкова зла? Всичките тези вайкания и „горката аз“... Все още скимтящ, Джет се вдигна с мъка на крака. Тя разроши ушите му, за да успокои животното, а и себе си. - Съжалявам! Беше гадно. Просто, изглежда, не мога да открия равновесие, сякаш съм в емоционална люлка.

-      Не си единствената, на която и е трудно. Грег се опитва, а е и раним. Мислиш, че винаги съм толкова весела и разбираща? През повечето време се преструвам. Иначе бих прекарвала половината ден в плач, а другата половина в мечти за храна, която не мога да имам. Ще стана на осемнайсет след два месеца. Трябваше да мисля за колеж, как да вбесявам майка си и дали ще изглеждам като цепелин в роклята за бала. - Тори изстиска безрадостна усмивка. - Иска ми се мама да можеше да ме види. Винаги ми натякваше за теглото ми.

-      Е, искрена ли беше? За това как да се измъкнем, имам предвид.

-      Да. По-добре да го направим скоро. Пру е прав. Можеш да усетиш във въздуха колко ядосани са всички. Храната свърши толкова бързо, както и останалите запаси. Имаме много оръжия, но нямаме патрони и не е останал дивеч, който да ловуваме. Ще имаме късмет, ако не линчуват Съвета. Нещата започват да се изплъзват от контрол. - Тори направи пауза. - Помниш ли, споменах, че отключих вратата на балкона за хора? Това, което не казах, беше, че... Кьтър чакаше точно отпред. Часове преди да трябва да се появи.

-      Какво? - От нощните пазачи тя най-много не харесваше косматия набит старец, който беше дошъл в Рул с Ланг и Уелър. Другите възрастни мъже хвърляха по един бърз поглед, но Кьтър винаги зяпаше. - Защо не каза нищо?

-      Защото не е направил нищо. Престори се, че е трябвало да провери вратата. Нали знаеш колко е малка площадката?

Знаеше. Стълбите бяха тесни, по тях хористите трябваше да се изкачват до мястото над олтара. Площадката между мазето и светилището беше квадратна, не по-голяма от две изтривалки, поставени една до друга.

-      Той дали... знаеш... - тя не искаше да каже на глас „те опипа“.

-      Доста добре. Притисна ме бързо и успя да си измъкне доста добро опипване. Лицето му беше... опасно. Сякаш беше по-добре да не крещя или да се боря.

-      Наистина ли мислиш, че щеше да те нарани?

-      Честно казано, не исках да разбирам. Но имаше по-малки деца и си помислих внезапно, е... по-добре aз, отколкото някое от тях. Това сигурно звучи болно?

-      Не звучи болно. Ти си защитавала децата. - Сара пое замръзналите длани на Тори в своите. - Но има и нещо друго. Мога да позная. Какво беше?

-      Той каза, че ако не искам Пру или Грег да си имат проблеми, може да предпочета да съм мила с него. Затова аз... оставих го да направи едно добро, дълго, мръсно опипване. - Когато Сара пое въздух, Тори каза: - Недей, става ли? Бездруго се чувствам, сякаш съм пропълзяла през клоака. Но знаеш ли онзи боб, който Пру му даде? Кътър ми предложи кутията като плащане. Каза, че не е очаквал нещо за нищо. Че... че децата може да получат повече храна, ако аз, нали знаеш, направя повече. И знаеш ли кое е най-ужасното? - Очите на Тори се сведоха към скута и. - За секунда си помислих... „добре“.

-      Тори - Сара можеше да усети как киселината кипва в празния и стомах, - нямаш предвид това.

-      Не знам. - Тори сви рамене безнадеждно. - Може би имам. Децата са гладни. А ако Кътър реши да нарани Грег? Или Пру? Никой от нас не е в безопасност.

-      Виж, нека просто се върнем назад за малко! Още нищо не е станало. Ще говорим с Грег и с Пру. Ще измислим нещо. Знаеш ли какво? Бих пийнала малко чай. Ти искаш ли? - Сара се изправи толкова рязко, че сърцето и не можа да навакса и пристъп на замайване замъгли зрението и. Тя преглътна едно немощно вдишване, после още едно. - Лайка ли искаш, или лайка?

-      Лайка би било чудесно. - Тори успя да изкара една колеблива усмивка. - Виж, вече оставих Дейзи и Призрак при момичетата. Ще оставиш ли Джет при момчетата? Кучето подивява, когато не си наоколо.

„Не толкова, колкото се чувствам аз в момента.“

-      Разбира се. - Тя се обърна да тръгне с Джет по петите и. - Всичко ще се оправи, Тори.

-      Хубаво е - каза другото момиче, - че мислиш така.

Боже, мисълта за Кътър, който натиска Тори... Сара потрепера, докато вървеше под навеса, свързващ училището с църквата. От идеята и се прищя да сложи чаша белина в мозъка си и да натисне „изплакни“. Мисълта за гадните му мазни ръце върху нея или устата му...

-      Каква гадост! - Леденият въздух обгърна лицето и, докато тя буташе двойната врата към западния вестибюл. Право напред имаше две стълбища. Ако се тръгнеше наляво, имаше две възможности: или нагоре три стъпала до гардеробната, или дванайсет надолу до мазето. По десните стълби пък се стигаше до каменна вита стълба, която излизаше чак до камбанарията.

Сара включи фенерчето и тръгна по лявото стълбище. Църквата не беше любимото и място. Тръпки я побиваха от нея ден и нощ. Построена изцяло от светлосив местен варовик, сградата беше шумоизолиран куб лед, в който цареше дълбок мрак и каменно студен хлад. Следвайки светлината си, тя слезе в полунощния здрач на мазето, което нямаше прозорци. Пясъкът изхрущя като пистолет с капси под обувките и. Леденият въздух пареше кожата и. Мазето представляваше едно изключително мрачно общо помещение, което изглеждаше още по-мрачно от студа. Треперейки, тя сви наляво към кухнята - дълга и тясна обзаведена евтино стая. Шкафовете в цвят повръщано жълто бяха от добър шперплат. Подът и плотовете бяха на пръски. Мивката от неръждаема стомана с индустриални размери имаше две батерии, не че Сара помнеше някога от тях да беше текла вода. Всичката вода идваше от топенето на снеговете и те винаги държаха в готовност едно алуминиево котле с лед.

И точно докато тършуваше непохватно в един кибрит, тя го чу - много тихо, но ясно хрускане, като на пясък под тежки ботуши. „Какво?“ Сърцето и се стегна. Застана напълно неподвижна с незапален кибрит в ръка, после се отпусна надясно, за да надзърне по дължината на кухнята към затворения склад, където държаха под ключ оскъдните си дажби. Когато тежестта и се измести, тя отново долови пукането и хрущенето - пясък под краката и. „Чула си себе си, глупачке!“ Тя запали примуса и постави котлето с лед върху горелката. „Просто се уплаши.“

Разтърси ключовете си, отиде до склада, пъхна ключа в ключалката и го завъртя, но той не се превъртя, не се чу отключващото прищракване, а вратата се отвори. „А?“ Тя се намръщи. Вратата беше отключена? Това не беше правилно.

После си спомни какво каза Тори: „Когато отидох да помета мазето...“ Тори беше използвала задължението като извинение да отвори страничната врата, за да могат Грег и Пру да се вмъкнат вътре. „Но сега има пясък.“ Тя се замисли за това колко по-студен изглеждаше вестибюлът и пулсът и скочи още повече. Винаги ледена, църквата беше още по-мразовита, защото страничната врата беше отворена? Щеше ли да разбере? Не, не и ако не беше спряла да провери или да опипа уплътнението на вратата. „А мазето е ледено, което се връзва, защото ако вратата е отворена, въздухът има два пътя, по които да мине - нагоре в храма...“

Или тук долу, в мазето при нея.

Но чакай, чакай! Тори беше тръгнала след Грег. Беше ли споменала, че е заключила, след като момчетата си тръгнаха? Сара не беше попитала. Не беше нещо, което щеше да проверява, защото Тори имаше достатъчно здрав разум, за да знае, че винаги трябва да заключва вратата.

„Дори да я е заключила, нещо може да е влязло по-рано и все още да е тук.“

Не, това беше глупаво. Защо някой би се мотал в мразовитото мазе? Какво имаше тук, което го нямаше другаде? Ами, храна. Да бе. И това я накара да се замисли за нещо друго, което Тори каза - когато отворила страничната врата, Кътър вече бил там.

„О, боже!“ Ами ако Тори си беше направила грешно заключение? Кьтър имаше ключове. „Значи може би е бил там, за да краде храна. Лъжица фъстъчено масло тук, няколко бисквити там - кой би разбрал?“ Не брояха всяко зърно боб.

Може би просто трябваше да се махне оттук и да затвори мазето. Да, но това значеше да мине през тъмната призрачна обща стая към стълбите. Оттам единственият изход навън беше през страничната врата или през олтара по следващото стълбище. Значи може би беше най-добре да се върне по стъпките си, да мине направо в училището и после с момичетата да се заключат. Ако нещо дойдеше за тях...

„Тори има пушка помпа. Аз имам пистолет. Но тя не беше добра с оръжията, не ги харесваше. Добре, недей да се биеш с Торбалан! Заключи вратите, отвори прозореца и викай!“ Ако някой я чуеше. Беше късен следобед, който преминаваше в ранна вечер. Наоколо не се движеха много хора, а и не се знаеше дали някой можеше да и помогне. Малкото количество храна означаваше и много малко енергия...

Звукът отново се появи и този път беше no-груб, не просто пукане и хрущене, а тътрене като от тежък ботуш.

Тогава тя разбра. В склада нямаше нищо, което я дебне. Имаше нещо зад нея, нещо, което излизаше от черното гърло на общата стая.

И идваше право към нея.

42

-      Недейте! - Грег пъхна ботуша си между вратата и касата. - Не правете нешата по-тежки, отколкото трябва да бъдат!

-      Направили сте грешка. - От това, което Грег можеше да види през цепнатината, едно блестящо прилепово око, хлътнало дълбоко назад в пещерата на гнездото си, Верна Ландри изглеждаше така, сякаш изправена едва щеше да хвърли сянка. - Не знам кой ви е казал...

-      Ами, можем да поговорим за това - каза той, като се опитваше да внуши едновременно симпатия и твърдост. „Котка. Тормозя горката жена заради една котка.“ Винаги беше несигурно, трябваше да решава колко хора да вземе и дали трябва да са наистина древни или просто нормално стари. Този път се спря на шестима. Четирима Пощадени - той, Пру, Ейдън и Лушън - и двама старци: един наистина древен беззъбец с гръмовен глас на име Хенри и Джарвис, който беше просто обикновен старец и познаваше съпруга на жената, Честър. - Наистина искам да отворите вратата, госпожо Ландри.

-      Това е моята къща. Нямате право да влизате тук и да ми отправяте обвинения. -Това единствено пронизващо око щракна надясно. - Джарвис, ти взе всичката ни храна преди седем седмици.

-      Ами, Верна, виж, това е проблемът. - Бледият старец притежаваше онзи вид топчест врат, който Грег винаги беше свързвал с пуйки, но беше корава стара птица. - Честър все повтаря как получава разстройство, защото яде котешка храна...

-      Беше от дажбата.

-      Никой не дава котешка храна на хора. - Лушън плъзна змийския си език по устните. Сребърната му обеца примигна. - Котки, може би - провлече Лушън, - но не и котешка храна. До него Ейдън се изкикоти и затисна ноздра с палеца си, изсекна се звучно, огледа се набързо, а после изтри ръка в джинсите си.

-      Тя всичката отива за кучетата - каза Грег, несигурен дали иска да ритне Лушън в зъбите, или никога да не докосне нищо, покрай което е минал Ейдън. Може би и двете. - Е, откъде я е намерил Честър?

-      Добре - гласът на Верна се повиши леко. - Добре, да, имахме котка. Беше на Лиза, но избяга, когато тя... - Верна се смали, после отново се съвзе. - Все още имаме от храната.

-      Тогава трябваше да сте я предали последния път, когато обикаляхме от врата на врата. - Пру се премести малко по-близо и каза: - Съветът издаде заповеди веднага след засадата.

-      Добре, направихме грешка. Но намерихте ли котка тогава? Не. И защо сте си нарочили котките? Защо не кучетата и конете?

Ето затова Грег беше оставил Дейзи при Тори и Сара. Само това им трябваше сега - някакъв ядосан селянин да започне да стреля напосоки.

-      Моля ви, госпожо, това ще мине много по-лесно, ако просто отворите вратата.

-      Не и преди Честър да се прибере. Просто трябва да се върнете, когато той...

-      Направете го! - на Грег внезапно му бе писнало от цялото това нещо. Нека само влязат и излязат и да се свършва с това, за да може да се върне при Тори.

-      Свирят нашата песен - каза Ейдън. Движейки се с бърза странична стъпка около Грег, той и Лушън изритаха вратата като ченгета. Старата жена ги видя да идват, нададе слаб грак, но не успя да се премести достатъчно бързо. Чу се свистящ звук от разцепване на дърво, когато планката за заключване и веригата се отскубнаха от касата. Вратата се отвори. Грег чу про- тивно тупване и едно „ъгх“, когато главата на старицата първо удари дървото, а после прищрака във врата. Наклонена назад с ръка върху течащия си нос, тя започна да крещи задавено: „Нофът ми, нофът ми!“.

-      Имаш късмет, че още си е на мястото - каза Ейдън.

-      Шибаният Ей! - каза Лушън, но дали се съгласяваше, или коментираше мъжеството на приятеля си с чупенето на носа на старицата, Грег не знаеше и не го интересуваше.

-      Хенри, погрижи се да не отиде никъде! - каза Грег, прекрачвайки циврещата стара жена, а Хенри се заклатушка и затрьби с невероятно висок глас:

-      Верна, можех да ти кажа...

„Човече, мразя това!“ Крачейки покрай един килер под стълбите, Грег мина през коридора, притъмнял от мрака на късния следобед, и влезе в кухнята с Пру и Джарвис по петите. Без някаква причина скалпът му внезапно изтръпна и влудяващ сърбеж се появи във врата му. „Хей, нещо не е наред тук.“ Той имаше много странно чувство, че къщата е едновременно празна, но и обитавана. Хвърли поглед през рамо. Ейдън и Лушън се мотаеха, очите им блуждаеха по стените със снимки, по масите, отрупани с дребни джунджурии, и бяха готови да свият всичко, което намереха за интересно, на секундата, в която Грег, Пру или Джарвис не гледаха. Видя как Ейдън отвори килера под стълбите, надзърна, после продължи.

Нямаше нищо толкова неестествено. Той се намръщи. „Тогава защо съм толкова настръхнал? Нещо не е наред...“

-      Бинго! Купа за храна. - Пру посочи с брадичка една жизнерадостна жълта подложка за храна, пъхната в ъгъла на кухнята, зад масата и столовете. Кръгла керамична купа с нарисувани рибешки скелети и думите „мяу“ и „вкусно“ стоеше до алуминиева купа за вода, която беше наполовина пълна. Купата за храна съдържаше една-единствена гранула. - Не виждам котешка тоалетна.

-      Може да са я пуснали навън - каза Ейдън. - Може още да е там, освен ако дъртият дядка не е избягал.

-      Хей - каза Грег, чувствайки се неудобно от Джарвис, за когото също можеше да се каже, че е дърт дядка. Ейдън наистина трябваше да внимава какво говори. - Дръж си устата затворена, става ли?

-      Какво? - Ейдън успя да докара объркан вид. - Какво казах?

-      Нищо, хлапе - каза Джарвис натъртено, а после погледна към Грег. - Честър не би избягал. А тази врява, която вдигна Верна? Десет към едно, че котката е още тук.

-      Може би са я натикали в килер или нещо подобно - Грег забеляза един ъглов килер и отвори вратата му. Той беше напълно ограден и тъмен като рог. Грег извади фенерчето си и пръсна оранжева светлина по чамовия под. - Има чувал суха храна, няколко кутии консерви...

-      Какво? - Ейдън и Лушън попитаха едновременно, когато Грег затихна.

-      Чакайте! - Дървените подове в старата къща не бяха много чисти, но с малкото движение тук чамът беше много по-светъл и той забеляза една дъска, която изглеждаше протрита, а снадките и бяха по-широки, отколкото на останалите. „Сякаш е била подменена или подпъхната.“ Когато натисна, дъската се разклати. „О, боже!“ Беше го страх да се надява, но сърцето му затуптя малко по-бързо. „Може да имаме нещо тук, може наистина...“ Извади джобното си ножче и пъхна върха му в снадката. Острието премина лесно.

-      Хей! - повика той. Когато другите се стълпиха на вратата, той посочи: - Тази дъска е била отделена. Но нямам достатъчна опора, за да я извадя.

-      Ето. - Лушън извади от ножницата на кръста си мачете от черна въглеродна стомана, с което вероятно можеше да нареже бивол. - Опитай с това!

Грег напъха острието и го премести цели двайсет сантиметра през дупката, преди стоманата да цъкне. Метал?

-      Намерих нещо.

-      Сигурен ли си, че не е просто греда? - попита Пру.

-      Не е дърво. Усещам материала. Мисля, че това е тайно пространство под къщата. - Още пет секунди и Грег измъкна дъската, взря се и после каза: - О, мамичката му!

В конуса оранжева светлина, хвърлян от фенерчето му в това скривалище, бурканите проблясваха като съкровище от редки скъпоценни камъни. Малки стъклени буркани с ягодово желе, тъмнооранжев мармалад, желе от боровинки. По-големи буркани от половин и цял литър, целите пълни с мариновани моркови, аспержи, гъби, картофи и други зеленчуци, както и с плодове.

-      Еха! - каза Лушън, а Ейдън добави:

-      Да си го начукам!

-      Исусе Христе! - каза Джарвис като молитва. Напъхвайки се вътре, той се протегна през Грег и издърпа един голям буркан, плътно напълнен с плодове, плуващи в бистър сироп. На светлината прасковите изглеждаха като златни полулуни. - Имат всичката тази храна! Те имат храна!.

„Цариградско грозде“, прочете Грег на друг буркан, думите бяха изписани с нежни отмерени букви заедно с дата. Той никога не беше Вкусвал цариградско грозде, но звучеше извънредно добре. Стомахът му стенеше и под езика му се събра толкова слЬнка, че се уплаши да не започне да се лигави. „Кайсии. Череши.“ За да се разсее, той преброи бурканите.

-      Трийсет и седем. Не е нещо огромно, но...

-      Как да не е огромно! - Джарвис беше гушнал буркана с праскови до гърдите си по начина, по който преподобният Йегър понякога стискаше Библията по време на служба. - Трябваше да се сетя. Познавам Верна, откакто бяхме деца, това са вече шейсет години. Майка и консервираше като луда по цяло лято и цяла есен. Претърсихме тук преди шест седмици. Те бяха голи като мишки и тогава си помислих колко е странно. Изобщо не беше в стила на Верна, но бяха минали месеци, откакто всичко отиде по дяволите и си помислих, че може да са изяли всичко. - Лицето на Джарвис внезапно потъмня. - Но те все пак приемаха дажбите.

-      Задници - каза Ейдън.

-      Да, това не е правилно, не е, нали знаеш, честно - включи се Лушън. - Но не разбирам.

Пру изучаваше буркан яркочервени яйца, мариновани в сок от цвекло. Грег можеше да се обзаложи, че ако преди пет месеца някой му беше предложил да яде нещо такова, Пру щеше да му каже да се съвземе.

-      А защо старата дама изглежда така, сякаш гладува? - попита Пру.

-      Може би това са запасите им за спешни случаи - предположи Лушън.

-      Или може би ядат по малко от време на време. - Ейдън вдигна буркан мариновано брюкселско зеле. - Човече, някога мразех тази гадост, но сега? Няма проблем. Трябва да преровим останалата част от къщата. Трябва да преровим всички къщи, да ги разкъртим!

-      Чакай, чакай, не толкова бързо! - Грег започваше да се замайва. Поривът да отвори капачката на буркана с череши беше почти непреодолим. - Това е супер, но ние дойдохме за котката. - „Какви ги говоря?“

-      Майната и на котката! - Лушън грабна един буркан, в който плуваха рубиненочервени сливи. - Човече, можем...

-      Дори не си го помисляй! - Грег върна черешите, въпреки че за да ги остави, беше нужно усилие. - Хайде, подайте ги!

-      Почакай! - Лушън вирна лакътя си, като държеше буркана далеч от Грег, който хвана само въздух. - Ние нямаме ли думата?

-      Не. - Стомахът на Грег изпърха. От възела на объркване на лицето на Пру не беше сигурен дали накрая няма да се окаже сам срещу четирима. Може би дори срещу петима, ако се броеше изкуфелият стар Хенри. - Слушайте, разбирам ви, но не може. Не е честно към всички останали.

-      Майната и на честността! - В мрака татуировките на Ейдън изглеждаха като насекоми, прогризали пътя си навън през бузите му. - Пич, гладен съм. Ще си мълчим, няма нужда някой да разбира.

-      Старата жена ще знае - избоботи Лушън.

-      Можем да направим нещо по въпроса - каза Ейдън.

-      Не! - повтори Грег. - Единственото, което ще направим, е да предадем тези неща.

-      Ами ако не се подчиня? - каза Ейдън. - Можеш ли да ме накараш?

Поведението му беше като на петгодишен и Грег трябваше да прехапе бузата си. „Просто накарай един от тях да подаде буркан!“

-      Не можем да го направим. Хайде, момчета! - Той протегна ръце към Пру, за когото смяташе, че пръв ще омекне. - Подай ми го!

След една, както изглеждаше, много дълга секунда Пру бутна буркана в ръцете на Грег.

-      Ето! - каза той. - Вземи проклетото нещо, преди да взема да го счупя нарочно!

Поставяйки буркана обратно, Грег килна глава към Ейдън и Лушън.

-      Вие също. Знаете правилата. Делим храната. Така трябва да бъде.

Главата на Ейдън се завъртя към Лушън, чиито очи като на акула отскочиха към Пру, а после обратно, претегляйки възможностите. Момент по-късно Лушън сви рамене и тихо предаде буркана си.

-      Мамка му! - Ейдън хвърли неговото брюкселско зеле изотдолу и Грег го хвана непохватно, като едва не го изтърва. - Задник! Дано се задавиш!

-      Джарвис? - С препускащо сърце Грег погледна нагоре към стареца. - Хайде!

-      Това е буркан праскови. - Езикът проблясна по устните му. - Никой няма нужда да знае.

-      С теб съм, братко - включи се Ейдън.

-      Аз съм на седемдесет и пет шибани години - каза Джарвис, а после лицето му се свъси. - Съветът е загрижен повече за вас. Пощадените ядат по-добре. Вие получавате всичко.

-      Хей, майната му на това всичко, Джарвис! - каза Лушън. - Стомахът ми е празен.

-      Да - обади се Пру, - ние, Пощадените, се справяме толкова добре.

-      Всичко, за което моля, е един скапан буркан с праскови, за бога - каза Джарвис.

-      Джарвис - Грег се опита да преглътне камъка в гърлото си, - ние всички сме гладни. Но ти знаеш правилата.

-      Правила? - Очите на Джарвис се стесниха. - Много ви е лесно, когато са във ваша полза. Предполагам, върви с това, че сте личните любимци на Съвета.

-      Хей, хей! Кого наричаш любимец? - каза Ейдън. – Ние също предадохме нашата храна, нали?

-      Да, но защо? - Джарвис изгледа гневно Грег. - Защото Съветът ви дава привилегии? Ние ги поддържахме с години. Дадохме им нашите внуци. Оставихме ги да ги подредят и да ги застрелят, без дори да им дадат шанс да се оправят, да се върнат при нас. А сега трябва и да гладуваме, за да спасим вас? Деца, които не са нито от нашата кръв, нито от нашите семейства? По дяволите!

-      Добре, чакай! - Пру вдигна ръце с дланите навън. - Нека всички се успокоим!

-      Ами ако не искат да се успокоя? - Очите на Джарвис не изпускаха Грег. - Ами ако ми е писнало да приемам заповеди от Съвета? От хулигани?

-      Хей! - Челото на Лушън се набразди толкова дълбоко, че коричките по кубето му се скупчиха. - Внимавай с шибаните приказки!

Внезапно килерчето стана много претъпкано и твърде тъмно, а Грег беше оставил пушката си в кухнята. Както и Джарвис, но той носеше и пистолет в кобур. Грег хвърли поглед към кръста на стареца, после му се прииска да не се беше издавал така.

Джарвис го разбра.

-      Боиш се, че ще стрелям?

Преди Грег да може да измисли точния отговор - ако изобщо имаше такъв, - Пру каза:

-      Като се има предвид, че съм точно зад теб, Джарвис, би било наистина лоша идея.

-      Ти имаш рюгер, хлапе. - Джарвис се разсмя. Адамовата му ябълка се заклатушка в пуешкия му врат. - Ще продупчи направо. Отнасяш мен, отнасяш и него.

Чу се звук от метал, плъзгащ се по пластмаса, и Грег видя как гърбът на Джарвис се стегна.

-      Да, но тук няма куршуми - каза Ейдън и сигурно беше натиснал върха на ножа си малко по-силно във врата на Джарвис, защото старецът ахна. - Направих нещо подобно веднъж по биология с една голяма крякаща жаба.

-      Помня това упражнение - каза Лушън. - И как бързо се гътна жабата.

-      Никой няма да убива жаби и никой няма да стреля по никого. Сега ще взема ножа на Лушън, ясно? Всички да останат спокойни! - Бавно надигайки се от пода, Грег обърна дясната си длан навън, докато държеше острието на мачетето с лявата и се молеше Лушън да не го грабне толкова бързо, че да му отреже няколко пръста в объркването. Отзад можеше да види Пру, който държеше своя „Рюгер Мини-14“ опрян в главата на Джарвис, и Ейдън, чиито устни бяха изтеглени в хищническа усмивка, която Грег познаваше твърде добре. Лушън изглеждаше просто замислен, сякаш всички зъбни колелца прищракваха на място и всички гледни точки биваха обмисляни. Това беше някак още по-плашещо.

-      Ето какво ще направим - челюстта му беше толкова стегната, че Грег едва изкарваше думите през зъбите си. - Майната и на котката! Ще съберем тези неща и после всички ще си тръгнем заедно. Отнасяме всичко в складовете за храна и повече няма да се тревожим за това, нали?

-      Далеч от очите, далеч от ума, а? - Джарвис се изкикоти горчиво, звукът бе като пукане на слаб лед. Вече не изглеждаше много алчен. - Мислиш, че е толкова лесно?

-      Хей! - Зъбите на Ейдън се оголиха в ръмжене. - Да не заплашваш нас, горките малки хулигани?

-      Ейдън, дръпни ножа! - Очите на Грег се плъзнаха към Пру. - Ти също. - След една дълга секунда лактите на Пру се отпуснаха и Грег чу щракането на предпазителя на рюгера. - Ейдън! - повтори Грег.

-      Да, да - каза той, но от начина, по който трепна бузата на Джарвис, Грег помисли, че малкият плъх все пак е успял да го пореже.

-      Добре - каза Грег. - Трябва ни нещо, с което да отнесем тези консерви. Пру, ти и Джарвис потърсете калъфки за възглавници!

-      Откъде да знаем, че няма да пъхнеш буркан в джоба или дисагите си, докато ни няма? - каза Джарвис. - Защо трябва да ти вярваме?

-      Защото можете. Джарвис, моля те, ние сме на една страна - отвърна Грег.

-      Така ли? - попита старецът. - И коя е тази страна?

43

„Мърдай! - фините косъмчета по брата на Сара настръхнаха от внезапен прилив на ужас. - Нещо идва, мърдай, мърдай!“

-      Не! - Дишайки тежко, тя се стрелна като уплашен заек и скочи към вратата на склада. Ключовете издрънчаха по плота, но тя нямаше време да ги търси, а само толкова, колкото да се измъкне. Вратата се отвори със зверски трясък. Докато Сара прелиташе през нея, усети пръсти, които забърсаха косата и. С див вик тя се завъртя на пета и се мушна към вратата, за да я затвори, фенерчето й трепереше бясно и прокарваше широки цепнатини, изрязвайки рафтове в тъмнината, но тя го изпусна. То издрънча на пода, оранжевият лъч примигна и угасна. Вече напълно сляпа, тя се хвърли през мрака, замахна рязко, усети дървото под ръцете си, натисна вратата и тя се затвори със силно хлопване.

В безопасност, беше в безопасност. С повдигащи се гърди тя се облегна назад, като запъна вратата с тялото си, очаквайки да усети тупването. Но нищо не се случи. Нямаше удар. Нямаше думкане на юмрук. Нямаше ритници.

„Барикадирай вратата!“ Без ключовете не можеше да я заключи, а това можеше да е единствената и възможност. Тя познаваше мястото около склада достатъчно добре, за да се ориентира в тъмното. Свободно изправени и предимно пустеещи метални рафтове отдясно и отляво. Единствените с някаква храна по тях бяха вляво от нея. Трябваше да грабне рафта отдясно и да го издърпа пред вратата. Освен ако не си бе въобразила всичко това. Тя пое един свистящ дъх, задържа го и се заслуша през грохота на сърцето си. Въздухът миришеше много слабо на фъстъчено масло, но тя не чу нищо. Значи нерви? Не, тя беше усетила посягането към косата и. Освен ако и това не е било допир, роден от ужас.

„Усещането беше толкова истинско. - Може би умът и и играеше номера. - Защото съм напрегната, прегладняла, изтощена...“

Въпросът беше какво да прави. Можеше да остане там, да барикадира вратата. Но примусът гореше. Накрая ледът щеше да се стопи и да изкипи. Дори да оставеше настрана загубата на гориво, пламъкът щеше да прогори дупка през гърнето и щеше да стане пожар.

Тя се ослуша отново, притискайки ухо към ключалката. Още нищо. Ако решеше да излезе, щеше да й трябва светлина. Което значеше, че трябва да си вземе фенерчето от пода и да се надява, че все още работи. Сара се отпусна на ръце и колене. Песъчинките я одраха през дънките. „Добре, накъде?“ Тя се беше завъртяла към вратата, когато изпусна фенерчето. По звука, който се беше разнесъл при падането му, Сара можеше да определи, че то се намира някъде отпред - грубо на десет часа. Движейки се внимателно, тя прокара треперещата си дясна ръка по студения под. Все очакваше нещо да се втурне по кожата и. Паяк, може би. Но никой самоуважаващ себе си паяк нямаше да си устрои работилницата тук, а освен това беше твърде студено. Пръстите и обраха още мръсотия, и то много, което беше странно, защото Тори беше ужасно педантична към хигиената. Но пък Кътър я беше прекъснал същия следобед. Така че може да не беше помела изобщо.

Сара се промъкна напред, ръката и се движеше насам-натам като метален детектор, както и се стори, цял час, но по-скоро беше не повече от минута, преди пръстите и да докоснат студена метална тръба, която се опита да се изтърколи, фенерчето. Тя го грабна, изправи се на колене, пусна една дълга въздишка на облекчение и натисна с палеца си металното копче.

Конус жълта светлина разпръсна мрака и пред нея се разкри гол метал, тухла и...

-      Не! - думата изскочи от гърлото и в момента, в който две огромни ръце се стрелнаха към нея от мрака. Едната се спря върху челюстта и и затисна устата и, а другата продължи към косата и, сграбчи я и дръпна рязко, сякаш беше дълга връв. Главата и отскочи назад, излагайки шията и, и тогава тя залитна, изгубила равновесие. Срути се върху леденостудения под, краката и се изкривиха под мъчителен ъгъл, а ударът изкара въздуха от дробовете и. Ужасена, подивяла не само от страх, но и от нуждата да диша, тя размаха ръце, а фенерчето, което още стискаше, фучеше наоколо. Усети как то удари кост, а солидното тупване разтърси ръката и. От плътния мрак над нея дойде приглушено грухтене, едно дълбоко и гърлено „ъх“. Ръката в косата и се стрелна рязко като риба, която се опитва да изскочи от мрежа, после потърси опипом нейната мятаща се китка, откри я и я прикова надолу. Ужасна стрела на болка пробяга през лакътя и и тя отпусна хватката си. фенерчето отново се изтърколи на пода. Но този път светлината не угасна, което въобще не беше милостиво.

-      Тихо! - изръмжа Кътър. Отпускайки се върху гърдите и, той доближи лицето си толкова, че слюнката му опръска бузите и. Стисна китките и с едната си ръка и ги закова на пода. - Мъпчи, освен ако не искаш да прекърша малкото ти вратле още сега!

Тя не крещеше, нямаше въздух за това. Клатейки диво глава настрани, се напрегна, измъчените и дробове свистяха, а кръвта туптеше в слепоочията и. Дишането и беше толкова трудно, все едно върху гърдите и имаше цяла планина и тя се опитваше да я избута. Успя да поеме още една глътка въздух, сбръчквайки нос срещу странния аромат, носещ се от плътта на Кътър: мазен лук, мазна пот... и фъстъчено масло.

-      Ох! - Ако можеше да отвори устата си, щеше да го ухапе. - Махни се!

-      Ще крещиш ли? - Когато тя поклати глава, той дръпна ръката си. - Ние двамата трябва малко да си поговорим.

-      Няма з-за какво да г-говорим - заекна тя. - Ти... ти кр-крадеш х-храна от малките д-деца.

Очите на Кьтър се свиха.

-      Взимам моя дял. Взимам това, което е мое.

-      Ти п-получаваш дажби. - В този момент Тори трябваше вече да се чуди къде е. Щеше да слезе да провери, вероятно с някое от кучетата. Дори да не вземеше куче, Тори имаше пушка. Ако можеше да накара Кътър да говори още малко... Боже, къде беше другият им пазач, Бентън? Освен ако и той не беше в играта. - Всички сме на дажби.

-      Но вие, децата, получавате повече. Запазват най-доброто за вас. - Кътър беше отгледал огромна сива четина за брада, толкова гъста, че в нея като нищо можеше да живеят разни неща. - Ние поемаме всички рискове, а трябва да сме благодарни за купа разводнена доматена супа?

-      Моля те! Само ме пусни! Няма да кажа нищо. - По някаква причина очите и се спряха на капка фъстъчено масло, което беше полепнало върху кичур заплетени косми вляво от устата му. На лошата светлина петното изглеждаше като изпражнение на плъх. - Може да вземеш моите дажби. Може просто да ги вземеш.

-      Така ли? Ами ако искам повече? - Той натърти думата, гласът му отново беше в ухото и, а вонящият му дъх пареше бузата и, но въпреки това тя никога не беше усешала такъв студ в живота си.

Сърцето и спря да бие.

-      Аз... нямам нищо друго. Моля те, просто... Няма да кажа на никого, обещавам.

-      На кого ще кажеш? На Съвета? На гаджето си, на онзи Пру? Ами ако аз ти кажа как някое хлапе мисли, че може да ме купи с мизерна кутия боб? Мислиш ли, че хората ще се заинтересуват как тези момчета прекарват времето си с такива красиви момичета? Питър е едва от седем седмици в гроба, а ти вече си намерила някой да те топли.

-      Не. Аз... - Езикът и залепна за небцето. - Не е каквото мислиш.

-      О, имаме добро въображение. Е... ти харе-е-есваш Пру? - той провлачи думата, гласът му беше ленив, въпреки че тя усети засиления натиск на бедрата му. - Харе-е-есва ти какво прави той?

-      Не. Той просто... - Тя се напрегна срещу теглото на Кътър. - Моля те, пусни ме, пусни...

-      Ето какво искам аз! - Устата му, устните му, дебели и студени, и влажни като червеи, се провлачиха по шията и. - Искам от теб да си толкова мила с мен, колкото си с този Пру.

-      Не! - тя отново се задъхваше, опитваше се да сдържи сълзите си. - Моля те! Ще викам.

-      Ако викаш, ще кажа как тези момчета бяха тук и няма да има значение какво сте намислили и колко мил е Пру. Ще бъдете наблюдавани. Но ти не ги искаш и без това. Искаш мъж, а аз мога да бъда ми-и-ил. - Бедрата му се притиснаха с внезапен здрав тласък, дъхът му се накъса, докато плъзгаше коляно между краката и. - Мога да съм сладък за нещо сладко.

В следващия момент тя усети как тялото му се повдига, свободната му ръка се спуска и започва да опипва талията и. Тя изпусна кратък остър вик:

-      Не! Н... - Устата му се притисна върху нейната и тя се задави, когато той пъхна дебелия си език между устните и и облиза зъбите и. Опъвайки се, тя се опита да го захапе, но той обви свободната си ръка около врата и и стисна толкова силно, че всички вериги дадоха на късо.

-      Харесва ти да съм груб?. - гласът му беше накъсан, лицето му се давеше в кръв. - Ще ти покажа колко груб мога да бъда. Ще ти покажа как един мъж...

Тя чу силен удар - експлозия на дърво върху тухла. Погълната от ужас, Сара си помисли, че умът и беше прещракал. Не бяха ли говорили за това в часовете по здраве? Как мозъкът може да изключи, да бъде другаде, да се скрие? Но после усети как Кътър се надига с изненада, видя как очите му се разшириха от уплаха и си помисли: „Тори” .

-      Исусе! - започна Кътър. - Н...

Нещо, по-точно някой, профуча покрай главата и. Блъсвайки все още викащия Кътър по гръб. Каквото и да беше това, главата му се стрелна веднъж по начина, по който змията напада плячката си. Чу се силен разкъсващ шум като разпаряне на мокра тъкан и после Кътър просто се мяташе и бълбукаше, двете му ръце се опитваха да спрат внезапно избликналите червени струи от гърлото си, което вече не беше там. Кръвта му се пръскаше по цимента на големи алени петна. Промененият - непознато момче - го възседна, но само за секунда.

Това, което стана след това, почти разби съзнанието и.

Поставил ръка на челото на Кътър, Промененият потопи нокти право в гърлото му. Сара не можеше да види лицето му, но краката на стареца се стегнаха, ботушите му се разтресоха, сякаш беше сложен на електрически стол. Гърбът на момчето се опъна и се чу още един от онези силни звуци като разпаряне на мокра тъкан. Кътър все още се тресеше в смъртния си танц, когато Промененият впи зъби във вдигащия пара кървав гръклян.

На пода Сара започна да пищи.

44

Грег спря коня си и слезе пред кметството - тежка двуетажна сграда от кафяв камък, увенчана с часовникова кула. Върза кобилата за парапета от ковано желязо и развърза издутата калъфка за възглавница в морскосиньо от седлото. Докато прехвърляше импровизирания чувал на лявото си рамо, съдържанието подрънкваше - бурканите се удряха един в друг. Отне им доста време да претърсят останалата част от къщата и да пакетират всичко от тайния склад. Верна с все още запушен и кървящ нос ги увери, че това са най-последните запаси, които бяха заделили. Честър все още не се беше появил, когато те си тръгнаха. Нито пък котката.

Дотогава на Грег вече не му пукаше. Единствената му грижа беше да се отърве от бурканите, да ги махне от очите си, а после да намери място, където да полегне и майната и на храната! Той прокара ръка по внезапно овлажнелите си очи и трепна от болката, пробола слепоочията му. Поредната мигрена вече не мърмореше тихо, а набъбваше в истински рев, в краля на чудовищните главоболия, правеше го слаб и размазваше зрението му в колебливи линии и в пробождащи очите светлини. Кинкейд каза, че било нормално, нарече го блещукащо нещо си^1  и му даде неохотен съвет: „Намали нивото на стрес, синко, и може да се почувстваш по-добре!“.

О, да бе! Неприятностите в къщата на Ландри се разминаха на косъм. Без значение какво казваше Тори... И да, целувката им беше най-хубавото нещо, което му се беше случвало от месеци, той знаеше, че всичко това са глупости. „Може би тя вярва в мен, но аз със сигурност не вярвам в себе си.“ Това фиаско само доказа, че той не е Крис или Питър. Не беше добър в преструването, че може да е някой от тях, без значение какво казваше Съветът или какво искаше. Ако Ейдън се беше разбунтувал или Пру беше взел страната на Джарвис, или ако Джарвис беше стрелял, тогава какво? Щеше ли да убие стареца? Да стреля по всеки, който не се беше подчинил? Или щеше да направи изключение и да погледне встрани, докато момчетата отваряха бурканите и изяждаха доказателството? По дяволите, той можеше дори да се включи.

„Не мога да се доверя на себе си. Утре сутрин трябва да отида при Съвета и да напусна. Да им кажа, че Пру е по-добър избор. Той е по-голям и обмисля нещата по-добре от мен.“

И наистина, какво можеше да направи Съветът? Да го прати в кабинета на директора? Да го отлъчи?. Устните му се извиха в горчива усмивка. Не беше много вероятно. Той не отказваше да помогне. Имаше патрули, за които не достигаха хора, места, които трябваше да се охраняват, случайни експедиции за търсене на храна. Щеше да се съгласи дори да цепи дърва. Имаше много работа. Освен това той беше Пощаден - иха! - и твърде ценен, за да бъде захвърлен.

„Бих заменил ценен за нормален във всеки един момент.“ Той плъзна поглед към църквата. Умът му се зарея обратно към шока от целувката на Тори. Колко хубаво беше чувството и колко топло! За тези няколко секунди отново се бе почувствал човешко съшество. „Значи, след като свършим тук, може да се промъкна в църквата? Скоро ще се стъмни. Ще хвърля снежна топка по прозореца и и тогава...“

-      На какво се хилиш? - беше Пру две стъпала по-надолу.

-      На нищо. - Боже, не можеше дори да мечтае на спокойствие. Още една блещукаща дъга от светлина се появи в лявото му око. Трябваше да види Кинкейд, може би да измоли един аспирин или тиленол, ако изобщо беше останал. Или пък във всички писания на Кинкейд за треви и гъби, тъпкани с отвари и запарки, той можеше да открие нещо, което да се справи с чудовищното главоболие, което просто не го оставяше на мира.

-      Хайде! - каза и докато се обръщаше, погледът му се плъзна покрай църквата. - Нека... - внезапно замръзна.

Пру се спря до него.

-      Грег?

Той не отговори. Можеше да усети как веждите му се сключват в ненадейно намръщване. Би се заклел, че с ъгъла на окото си долови светлина. „Не, искра.“ Но това вероятно беше главоболието....

-      Грег?

-      Не знам - каза той на Пру. - Стори ми се, че чух нещо.

1 Блещукаща скотома е най-често срещаната аура, предвестяваща мигрена. Може да има много варианти, но обикновено започва като точка трептяща светлина по средата на зрителното поле, след това се разширява в една или повече трептящи дъги от бели или цветни примигващи светлини. - Б.пр.

45

От това, което можеше да види Сара, Кътър още не беше съвсем умрял. Пръстите му пърхаха и пляскаха като умираща морска звезда. Затвореният въздух в този заден склад беше наситен, почти замъглен с опиващата миризма на мокри монети. Прегърбен над тялото, с две ръце, пълни с месото на Кътър, Промененият се хранеше с целенасочена свирепост, която напомни на Сара един филм за вълците, който бяха гледали в час по наука - в него глутницата бе повалила възрастен лос. Щом животното падна на снега, хищниците разкъсаха корема му и буквално го изядоха жив.

„Умира от глад.“ Ужасена, Сара гледаше как адамовата ябълка на момчето подскача, докато преглъщаше и едновременно с това тъпчеше още в устата си. Момчето имаше един от най-лошите случаи на акне, които беше виждала. Лицето му изглеждаше разбито и натъртено. С цялата тази кръв, размазана по неравната му кожа, и с пъпките, пълни с жълта гной, Промененият изглеждаше болен и сякаш бе излязъл от „Живите мъртви“.

Сара трябваше да се измъкне оттук. Изправяйки се на крака, тя се наклони в нещо средно между спъване и залитане, което я запрати право във вратата. При звука от удара Промененият се обърна - изглежда, я забеляза за първи път и започна да се надига от пода. Обръщайки се, тя тръгна слепешката през тясната кухня, блъскайки се в плотовете като топче за пинбол. Без фенерче тя беше сляпа, вървеше напред, водена от спомени и страх. Докато се удряше в мрака, усети внезапна лека промяна в температурата, повей от още по-студен въздух от общата стая. Тя зави като пияна надясно, откри опипом ъгъла и после с препъване се затича нагоре по стълбите.

Ушите и доловиха тупване отзад и отдолу. Уверен бърз тропот на ботуши. Той идваше за нея. Нямаше много време. Дори умиращ от глад, Промененият беше много по-бърз. Сара пое накъсано въздух, после още веднъж. Над себе си можеше да види лекия сиво-зелен блясък на вестибюла. Веднъж само да стигнеше там, а после в прохода и до вратата и щеше да го заключи извън училището...

„Ключовете ми!“ От устата и се откъсна стон. Ключовете и бяха зад нея, на пода. Тя се съмняваше, че бе достатъчно бърза да изпревари момчето. Дори да можеше, беше възможно да има още Променени. Кътър беше мъртъв. Нямаше причина някой да ги проверява преди времето за смяна на пазачите. Ами ако някой наистина забележеше, че страничната врата е отворена, и дойдеше да провери? Ако този някой беше Пру или Грег? Промененият можеше да им се нахвърли за секунда.

Прелитайки последното стъпало, тя се олюля във вестибюла. Долу можеше да чуе как момчето сумти. Беше се спънало, тъй като не беше преценило разстоянието между стъпалата. „Не мога да го отведа в училището. - Тя се втурна към вратата на камбанарията и опипом затърси дръжката. - Моля те, дано не е заключена!“ Издърпвайки леденото желязно петле, тя сви лакти и натисна здраво. Вратата беше дъбова и солидна като всяка друга в църквата, но се премести с ръждив рев. Плисна студен въздух и тя видя блещукащите тесни каменни стъпала. „Камбанарията сигурно е открита на върха. Затова тук е по-студено и има светлина.“

Внезапна струя въздух обърса гърба и и за миг ушите и заглъхнаха. Някой се опитваше да влезе от прохода във вестибюла, като осветяваше пътя си с конус от оранжева светлина, която пращаше сянката й върху камъка. За един луд момент тя помисли, че Промененият е взел фенерчето й, но той идваше от друга посока. После чу как Тори я вика:

-      Сара? Къде отиваш? Какво ста...

„Не!“ Хвърляйки поглед наляво, Сара видя момчето да изкачва последните няколко стъпала.

-      Тори, бягай! - Сара се завъртя на пета и махна на другото момиче. - Бягай! Бя...

Надигайки се от мрака като демон, призован от ада, Промененият се хвърли във вестибюла. Тори се сви и вдигна две ръце, за да се предпази от него. Фенерчето и се катурна от дясната и ръка, докато тя откачаше пушката си, вдигна я, закрепи я на рамото си...

И в този малък промеждутък от време Сара най-после си спомни.

„Пистолетът!“ Запотена, Сара опипа непохватно за пистолета, щом момчето смъкна рамена, спусна се под линията на огъня на Тори и се стрелна през вестибюла тичешком. Тори изпусна едно „ох“, когато момчето я грабна през средата и двамата се сгромолясаха на камъка. Тя все още стискаше пушката в дясната си ръка и се опитваше да я вдигне, когато момчето сви юмрук, все още омацан с кръвта на Кътър, и удари Тори по челюстта. От устата и изскочи стон, захватът и върху пушката се охлаби и с едно бързо отработено движение Промененото момче и отне оръжието и пъхна дулото под брадичката и.

-      Н-не! - Окървавените устни на Тори бяха морави на жълтата светлина на фенерчето. - Мо...

-      Cпри! - Сара насочи пистолета с две ръце, но оръжието се клатеше, а тя трепереше толкова силно, че коленете и се огъваха. Промененият се вкочани и тя си помисли: „Сега го застреляй! Стреляй!“. Стиснала зъби, Сара натисна спусъка и нищо не стана. Той не помръдна.

-      Предпазителят! - изпищя Тори. - Сара, освободи...

Твърде късно.

46

-      Да съм чул какво? - попита Пру.

-      Не знам... - Грег потърси думата. Тупване, но толкова заглушено, че беше по-скоро като звука на тежка картонена кутия върху дървен под. - Някакъв тъп звук. Не съм сигурен, че наистина съм го чул. - Дали мигрените не те караха да халюцинираш и звуци? Той не си спомняше Кинкейд да е споменавал нещо подобно.

-      Аз не чух нищо. - Пру обърна поглед надолу към другите, събрани накуп в основата на стълбището. - А вие, момчета?

В отговор Джарвис кимна грубо с глава към Пру, докато Хенри и Лушън само погледнаха празно.

-      Човече, аз едва чувам теб - каза Ейдън от дълбините на парката си. - Може ли вече да вървим? Задникът ми измръзна.

-      Само секунда!

„Може би е от главоболието, но...“ Озадачен, Грег се взря през сгъстяващия се здрач към клекналото здание на църквата, към костеливия пръст на камбанарията, пробождащ небето, което беше започнало да става кобалтово. От тази удобна позиция той не можеше да види свързаното с храма училище или жилището на пастора. Взря се за една дълга секунда, не видя нищо, после хвърли поглед насреща към мрачната редица затворени магазини и замрялата християнска комбинация от кафене и книжарница в далечния край на площада. Витрините бяха тъмни, а черните прозорци празни като очни гнезда. В центъра на площада под трио извисяващи се дъбове се гушеше осмоъгълен павилион, вероятно някога използван за летни концерти.

-      Стори ми се и че видях нещо. Този пробляськ.

-      Какво? Къде? - Пру изви поглед наляво и надясно, а после и назад през площада. - Не виждам нищо.

-      Аз също - намеси се парката.

-      Ново главоболие ли имаш? - попита Пру. - Кинкейд не каза ли, че може да те накара да виждаш проблясьци от светлина и такива неща?

-      Да. - Грег осъзна, че ръката му щипе основата на носа. - Но можех да се закълна... - Зад себе си Грег чу стърженето на врата и един пазач каза:

-      Всичко наред ли е там?

-      Той мисли, че е видял нещо - каза Пру на пазача.

-      И чух нещо - каза Грег.

-      Така ли? Аз не видях нищо. - Пазачът хвърли поглед към придружителя си, който поклати глава, и после об- ратно. Посочи с брадичка чувалите: - Какво имате?

-      Плячка - каза парката, - която наистина бих искал вече да оставя, моля!

-      Разбира се. Добре - каза Грег. Имаше чувството, че главоболието му протяга нокти и дълбае в мозъка му точно зад лявото око. - Прави сте. Вероятно няма нищо.

47

Изстрелът на помпата беше чудовищен, едно БУМ, което Сара усети и чу да се забива в каменните стени на вестибюла. Искрящ ярък като светкавица език избликна от гърлото на оръжието и оцвети камъка в червено от кръвта на Тори, като разпръсна парчета от мозъка и черепа и.

Без пауза момчето едновременно зареди пушката и се завъртя в момента, в който Сара изпищя и скочи отново към стълбите на камбанарията. Хващайки резето от ковано желязо с лява ръка, тя успя да притвори вратата точно навреме. Още един блясък, още едно гигантско БУМ. Нещо шляпна десния и прасец и тя се препъна, когато сачмите пробиха дървото, пръсвайки го на парчета, които надупчиха гърба и и прелетяха покрай бузите и. Тя се устреми нагоре по хлъзгавите стълби. Кракът и гореше от болка и кръвта и се стичаше на потоци в крачола и чорапа и.

„Улучи ме. Ранена съм.“ Тя изкуцука няколко стъпала, преди кракът и да поддаде внезапно. Полетя напред и се просна на камъка. Сърцето и пищеше не само от страх, но и от болка. Все някой щеше да чуе изстрелите, нали? Тя не беше сигурна. Всичкият този тежък плътен камък, пък и дървото... Може би не беше възможно да ги чуят.

Той беше там долу, чакаше, решаваше. Можеше да го усети. „Трябва да се спася. - Тя още държеше пистолета. - Има ли зареден патрон?“ Сара не помнеше, нито знаеше как да провери. Всеки звук би я издал. Промененият вече я беше видял с оръжието. Ако той мислеше, че тя не знае какво да прави с него, а това не беше далеч от истината, щеше да е по-добре за нея.

После и просветна... „Намери предпазителя!“ Пръстите и опипаха оръжието. Този път намери лостчето и го свали. С гримаса се отпусна по гръб, пресегна се и обра шепа сълзяща топла кръв, за да намаца бузите и врата си. Загребвайки още една шепа, тя намаза обилно гърдите си. „Така, това трябва да е убедително. Един поглед към мен и ще реши, че умирам.“

Потръпвайки, тя обърса ръка от джинсите си, после се подготви за скок, доколкото можа, съскайки от болката в прасеца. Не беше експерт по оръжията, но беше учила геометрия. Бяха в тясна тръба, кръгло пространство с тесни и предимно триъгълни стъпала, които се заостряха към каменна колона. Той беше момче и беше много по-едър от нея, освен това имаше дълга пушка, което значеше, че няма да има друг избор, освен да се движи плътно до външната стена. Но тя беше на по-високо място и беше дребна. Стискайки пистолета, подпря ръце на коленете си, прицелвайки се в това, което смяташе, че ще бъде най-логичната точка.

-      Помощ! - вложи толкова страх и болка в това тихо хленчене, колкото можа. Не беше толкова трудно. - Ранена съм. Моля те, не ме наранявай! Няма да кажа на никого, че си тук, обещавам.

Нищо. „Няма да се получи.“ Тя се заслуша през туптенето на сърцето и бученето в ушите си. Трепереше толкова силно, че зъбите и тракаха. Пот - мазна и толкова пльтна, колкото кръвта, която се процеждаше в десния и ботуш - се стече от веждите и и подлюти очите и.

-      Помощ! - тя подсили вика с един дълъг стон. - Ранена съм. Моля би, помогнете ми!

Секунда по-късно някъде отдолу тя чу отчетливото изстъргване на ботуш по камък. Туп. После оше едно туп.

„Качва се.“ Колко стъпала беше качила? Не можеше да си спомни.

-      Помощ! - ръцете и бяха толкова здраво сключени около дръжката на пистолета, че набраздената повърхност се впиваше в дланите и. Десният и показалец се сви върху спусъка. - Ранена съм.

Още едно туп. И още едно.

-      Моля ви! Помогнете ми! - Колоната беше студена до врата и. Сара се взираше толкова напрегнато в сребристия мрак, че очите и се насълзиха. - Аз кървя, аз съм...

Тъмен твърд пръст се плъзна в полезрението и. Усети как дъхът й спира, когато дулото на пушката на Тори - само върхът - застина там за момент. Боеше се да извика отново, защото не искаше той да поглежда към нея. Звукът от ботушите му по камъка отново стигна до нея: само една стъпка. Пушката помръдна. Беше насочена нагоре, встрани от нея и под ъгъл. Промененият нямаше избор заради геометрията на кулата. Щеше да отнеме време да я извие надолу, за да стреля.

С бушуващо в гърдите и сърце тя гледаше как дулото се олюля, когато той взе още едно стъпало, после още едно. Първо се появиха ръцете му. „Чакай, чакай!“ После челото му, върхът на носа му... „Чакай още една секунда!“ Сетне той беше само на три стъпъла под нея. „Чакай, чакай!“ Тя видя раменете и гърдите му и как главата му се завърта, а лицето му се издува до сив овал. „Почти, почти!“ И тогава чу бързото му вдишване в момента, в който той осъзна, че гледа в грешната посока в грешния момент, и острото остъргване на приклада на пушката в камъка, когато той се опита да я завърти надолу, но не можа, защото той беше високо момче с дълга пушка, което се опитваше да се обърне в твърде тясно пространство.

-      А-а-а! - звукът беше повече хриптене, отколкото писък. Но Сара натисна спусъка.

И този път пистолетът гръмна.

48

Главоболието на Грег все още пулсираше чак в зъбите му. Зрението му се замазваше по края, но той отвори с рамо вратата, пристъпи от антрето на кметството обратно в студа и изпухтя от облекчение. Сградата отключваше в него много лоши спомени - картини на бежанци, всичките стари и грохнали, които седяха присвити до стените, и как членовете на Съвета го гледаха като бухали от издигнатите си седалки в онази приличаща на пещера на прилепи съдебна зала в деня, в който беше потърсил убежище тук.

„Вероятно това се нарича посттравматичен стрес.“ Нахлузвайки ръкавиците си, той потропа с крака като замръзващо дете и провлачи две стъпки от дясно наляво, докато чакаше. Другите бяха още вътре и разтоварваха плячката си. Разположен под земята, зад двойка железни врати, затворът беше мястото, където складираха остатъците от храната и фуража, както и купчини гориво, висококачествен тор и амуниции.

Това, което го измъчваше още повече, беше колко много неща нямаха. Затворът беше широк и дълбок, оборудван с десет килии за по четирима души - по пет в редица. Една огромна желязна клетка, която някога вероятно е била изтрезвител, ако се съдеше по слабата миризма на престояло повръщано, с която бе пропита, заемаше по-голямата част от стената в самото дъно. Тук държаха запасите си от гориво: бутилки пропан, червени пластмасови кутии с бензин, източен от заседнали коли, мазут и бутилки с кислород. От всичките им запаси тези бяха най-обилни, просто защото никой не заваряваше, не излизаше с лодка, не палеше верижен трион, нито се отправяше на разходка с кола из околността. Лесно запалимите материали го изнервяха. Никой не го беше питал, но той винаги се беше притеснявал какво може да стане, ако някой проявеше непредпазливост или ако отнякъде случайно долетеше искра. Не се ли използваше кислород или мазут и изкуствена тор, за да се правят самоделни бомби?

От останалите килии само в три имаше храна, а от тях една беше отделена за кучешка храна - кутии с консерви и десеткилограмови чували суха храна. Стоманените рафтове в останалите килии не бяха точно голи, но и не бяха напълно заредени. Това, което изглеждаше толкова удивително в тясната тъмна бърлога на скривалището в килера на Ландри, тук едва се забелязваше. Тези осем буркана, които той носеше, сега се гушеха в окаян малък възел, заобиколени от много празно пространство. Докато пазачът подреждаше бурканите, Грег беше преброил кутиите кондензирана супа на горния рафт... само за да види.

„Трийсет кутии.“ Мисълта прати тръпки по врата му. Пазачите отмятаха много внимателно всяка една кутия, всеки буркан, всеки чувал с гранули. И как се предполагаше те да отмъкнат храна, че и амуниции за великото бягство? „Безнадеждно.“ Той разтри дясното си слепоочие с показалец. „Никога няма да намерим достатъчно...“

Нещо изщрака. Звукът беше много кратък и ясен, къс като фишек. Грег се стегна, ушите му внезапно изтръпнаха, долавящи най-лекото ехо, отскачащо от камъка. Това беше изстрел. Забравил главоболието си, той направи пълен кръг. Но откъде?

Зад себе си чу как вратата изстърга и се отвори.

-      Боже, радвам се, че това... - Пру сигурно беше видял изражението на лицето му. - Какво има?

-      Или полудявам - каза Грег, - или току-що чух изстрел.

49

Сара не беше осъзнала, че крещи, или дори, че е стреляла, докато не усети огъня в гърлото си и отката в ръцете си. Звукът беше чудовищен, макар че проблясъкът от дулото беше по-скоро като гръмнала крушка. Но все пак в тази кратка светлина тя го видя да пада - не право надолу, като да е клекнал, нито - още по-добре - така, сякаш нямаше глава, а назад. Просто падна? Или бе мъртъв? Тя не знаеше, не можеше да чуе нищо. Изправи се на крака, обърна се да препусне нагоре, но се завъртя твърде бързо. Десният и ботуш се плъзна в локва от кръвта и. Центърът на тежестта и се премести. Сара усети как губи равновесие и писъкът сам се изтръгна от гърлото и.

Знаеше как да тича с оръжие точно толкова, колкото и как да стреля с него. Затова държеше пистолета по най-грешния възможен начин: с пръст на спусъка. Когато се препъна и падна на стъпалата, ръката и се удари в камъка и той гръмна отново. Този път тя загуби и захвата си. Пистолетът полетя надолу по стълбите, а каменните отломки от мястото, където куршумът бе ударил колоната, се врязаха в лицето и врата и и я нараниха.

„Боже! Боже, направи така, че да е мъртъв или ранен, или изчезнал... - Ако беше още жив, щеше да вземе пистолета и. Колко патрона събираше това нещо? – Няма значение. Един е достатъчен.“

Тя задраска нагоре по хлъзгавите стълби. Всичко, на което можеше да се надява сега, беше Промененият да тича в противоположна посока. Може би никой не беше чул изстрела от пушката, защото стените на църквата бяха твърде дебели, но някой сигурно бе чул изстрелите от пистолета през отворената камбанария. Къде бяха всички?

Изведнъж стъпалата свършиха и тя залитна в ограден с камък къс проход с прорязани правоъгълни отвори от двете страни, през които влизаше светлина. Право напред на не повече от три метра тя видя редица връзки, въжета и дръжки, които и напомниха на тъкачен стан.

„А къде са камбаните?“ Тя стоеше, дишаше тежко, сърцето и препускаше, прасецът и пищеше от болка, а ушите и все още тътнеха. Камбаните трябваше да са някъде над нея. Наведе се към плетеницата от въжета и видя как са промушени през халки и са завързани на здрави възли. Ледените въжета бяха корави, а замръзналите и пръсти лепкави от кръв. Ако възлите бяха твърде стегнати, никога нямаше да успее да ги разхлаби. Но и трябваше само един, нали? Тя дръпна въжетата, търсейки възлите с треперещи пръсти, и ахна, когато краят на показалеца й се плъзна през една много малка халка.

„Да!“ Сара дръпна и усети как въжето поддаде. Тя включи още един пръст, после трети и усети как възелът внезапно се отпусна, когато въжетата се отделиха в ръцете и. „Добре, хайде!“ Стиснала едно-единствено въже, тя дръпна право надолу с всичката си сила, използва тежестта си, пъшкайки, когато раненият й прасец изпищя и чу едно глухо „бам“.

„Побързайте! Моля ви, побързайте! - тя пращаше тази мисъл след всяко бам-бам, бам-бам на камбаната. - Бързо, бързо, помогнете ни, помогнете ни, помогнете ни!“

50

-      Хайде! - спускайки се надолу по стълбите, Грег се втурна към коня си и издърпа бушмастера от кобура му Вече се завърташе, когато вратата на кметството се отвори и Ейдън изскочи, крещейки през звъненето на камбаната:

-      Какво, по дяволите?...

Грег затича към църквата, отдалечена само на стотина метра, с Пру по петите. Сега, след като камбаната биеше и той знаеше, че нещо не е наред, можеше да чуе и кучетата: много слабо, но несъмнено и ритмично аф-аф-аф, което се носеше от задната част на църквата. Кучетата и децата трябва да бяха в училището. Боже, той се надяваше на това. Което значеше, че Тори и Сара бяха в камбанарията.

„Или може би само една от тях.“ Вместо да хукне по предните стълби, той се обърна, видя Ейдън, Лушън, а вече и Джарвис и двама от градските стражи да тичат след тях и се провикна:

-      Децата! Погрижете се децата да... - после се завъртя, профуча покрай предния вход на църквата, зави надясно и се отправи към задната част, плъзвайки се в сивите сенки, изрисувани по снега от идващата нощ.

-      Страничната врата? - от лявата си страна чуваше накъсаното дишане на Пру.

-      Мислех... че Тори я заключи. Къде... по дяволите... са Кътър и Бентън?

-      Не знам. - Беше сигурен, че Тори заключи, след като той си беше тръгнал. „Какво има в църквата, което всички искат? Храна най-вече. Не много, но по-лесна за взимане, отколкото тази в затвора.“ Внезапно ботушите му се подхлъзнаха на нещо гладко. Той се приземи с плясък в мръсна хлъзгава бъркотия, която смърдеше на окислен метал и носеше още по-гадната противна воня на черва.

-      Ъгх! - Пру звучеше сякаш му беше толкова гадно, колкото се чувстваше Грег. - О, мамка му!

-      Боже! - гласът на Грег беше пресипнал от порива за повръщане. Изплю се. На лошата светлина не можеше да види дали се въргаляше в Кътър или Бентън. Нямаше голямо значение. От размера на локвата и от масурите замръзнали вътрешности личеше, че по-голямата част от тялото - или телата - беше навсякъде. Той се изтегли напред, оставяйки диря съсирена кръв, а после се изправи на коляно с помощта на Пру.

-      Господи! - Пру притисна ръка към челото си, както дете мери температурата си. - Променен?

-      Може би повече от един. - Камбаната още биеше. Грег усещаше сухия въздух, който изсмукваше влагата от лицето и гърдите му, оставяйки лепкава отровна киша от полусъсирена кръв и разкъсани черва. - Все едно. Влизам вътре.

-      Луд ли си? - Ръката на Пру се стрелна към рамото на Грег. - Това, което си е заминало, вече го няма.

-      Остани тук, ако искаш! - Грег се освободи. - Не ми пука какво ще правиш, но Тори е там и Сара също, а аз отивам.

-      Не! - Пру се опита отново да го хване, но пропусна. - Грег, бъди умен! Крис или Питър не биха...

-      Майната му! - каза той. - И това показва, че нищо не знаеш, защото те биха влезли, както ще направя и аз.

Той се обърна и пробяга последните трийсет метра. Вратата беше отворена, не зейнала, но достатъчно широко отворена, за да може той да профучи спокойно през нея. Задържа дъха си в очакване на изстрел. Когато такъв не последва, издиша. Щом се озова вътре, звънът на камбаната отслабна. Право напред и нагоре по къси, но много стръмни стъпала и през вход с арка той влезе в светилището. Достатъчно от умиращата дневна светлина се процеждаше през отворената врата, за да може да види купчина сгъваеми столове, облегнати на стената вдясно от него. Това беше лошо, защото означаваше, че може да бъде видян, ако имаше някой на платформата на олтара, който може би чакаше извън полезрението му.

„Ако все още има някой тук.“ Когато камбаните забиха, умният ход за Променените щеше да е да се измъкнат бързо, точно както за Грег щеше да е по-мъдро, ако беше изчакал, както каза Пру. Надяваше се Променените да са по-умни от него. Беше минал оттук само преди няколко часа и си спомни разположението - стълбите към мазето бяха вдясно от него. Надзърна, видя, че вратата беше отворена, и помисли: „О, боже, това е лошо“. Без фенерче би било лудост да слезе долу...

Чу как нещо прошумоля до лявото му рамо, стегна се, завъртя се, постави бушмастера на място, а после усети прилив на облекчение.

-      Мислех, че това не е умно.

-      Да, значи и двамата сме глупави. Сега ка... - гласът на Пру замря, когато той видя зеещия търбух на вратата към мазето. - Мамка му! Да я блокираме?

Вратата се отваряше навън, така че щеше да свърши работа.

-      Аз ще го направя - промърмори той. Не искаше да пуска оръжието, но не можеше да го направи с една ръка. Остави бушмастера да легне, после леко издърпа един сгъваем стол от купчината, металът издаде слаб стържещ звук, който го накара да трепне. Бавно, заглушавайки стъпките си, той затвори вратата и подпря бравата, а мускулите му се опитваха да станат на желе при всяко скърцане. Той повтори маневрата още два пъти, като се движеше колкото е възможно по-бързо. Общо време: минута, може би.

-      Много добре. Всичко там вътре ще бъде като бръмбар в буркан. Помниш ли разположението? - Пру посочи с брадичка към светилището. - В неделите се опитвам да спя с отворени очи.

-      Три стъпала и си на платформата. Хорът е вдясно, олтарът вляво покрай стената и под кръста. Амвонът е на един часа в далечния край. Ако минеш право напред, ще се озовеш в кабината на органиста. - Той помисли. - Аз ще тръгна надясно по страничното крило. В зависимост от това, което стане после, ти тръгни към платформата!

Пру кимна, а Грег пое по стълбите колкото бързо се осмеляваше. Кръстът внезапно влезе в зрителното му поле отляво, а после и високите арки от стъклопис, опасващи далечната стена на светилището. Чу неочаквано скърцане и помисли: „Мамка му, по филмите се притискат до стената, така че стълбите да не...“.

Имаше гръмовен рев, светкавица. Грег ахна стреснато, когато в стената над главата му се отвори дупка. Олюля се, залитна назад, препъна се в ботушите си и падна, когато още един изстрел изфуча до него. Грег усети как един куршум разцепи въздуха до лявото му слепоочие.

-      Мамка му! - лицето на Пру изплува. - Улучи ли те?

-      Не. - Сякаш някой беше натъпкал шепа памук в лявото му ухо, но все пак можеше да чуе лекото цък-цък-цък от сачмите и по-тихото трополене от песъчинки и натрошен хоросан. Е, поне знаеха какво оръжие има Промененият. Поглеждайки дупката в хоросана, Грег видя, че е с форма на сълза, и как се е извила. - Мисля, че е под масата на олтара.

-      Да? И? - Пру звучеше ядосан. - Как, по дяволите, се предполага да... Чакай, Грег! Защо сваляш ботушите си?

,Давам му нещо друго, което да гледа.“ Освен ако камбаната не спреше, той не се безпокоеше за шума, но Промененият виждаше доста добре. Дръпвайки рязко другия си ботуш, Грег измъкна и чорапа, после напъха чифта в джоба на парката си. Повдигайки обувката в лявата си ръка, Грег погледна към Пру.

-      Той има помпа.

-      И? - Пру го изгледа странно, после Грег видя как приятелят му схвана какво имаше предвид. Една помпа имаше ефективен обсег около четирийсет метра. Много възпираща мощ, но ако можеше да се отдалечи достатъчно, неговата пушка или тази на Пру щеше да бъде много по-ефективна. Пру кимна. - Добре - каза той. - Само... тичай бързо!

„Знам това. - Грег вдиша. - О, боже, моля те, нека се получи!“

После спря да мисли и тръгна. Втурвайки се нагоре по стълбите, метна високо ботуша с нескопосано хвърляне и после веднага сви надясно. Пушката изрева в същия момент, проследявайки траекторията на ботуша. През звънтенето се чу как Пру стреля, докато Грег падаше на пода с тежко тупване. Помпата изгърмя отново. Този път пейката точно над главата му експлодира в облак от дървени отломки. Грег се сви и вдигна ръка, за да защити главата и врата си, и се опита да се измъкне по страничната алея колкото може по-бързо. Зад себе си долови острото nyk-nyk-nyk, изстрелите на рюгера ставаха по-близки и по-силни, докато Пру тичаше нагоре по стълбите. Завивайки наляво все още изгърбен, Грег се хвърли по дължината на пейката, голите му стъпала шляпаха по камъка, а централната алея отпред беше пуста.

В този момент камбаната спря да бие. ,Другите са вътре. В безопасност са. - Усети ужилване в гърлото си и го преглътна. - Тори е в безопасност.“

От олтара вляво се чу някакъв шум - вик, писък? - после Грег се повдигна на пръсти, бедрата му се стегнаха, бушмастерът се извъртя над пейката и той си помисли: „Прицели се!“.

Но така и не получи възможност да стреля.

51

В кънтящата тишина Грег видя Пру да се надвесва над гърчещото се тяло на момчето. От начина, по който се беше свил на кравай, личеше, че има коремна рана. Когато Грег се беше промъкнал към него, Промененият се бе опитал да се изтърколи настрани. Беше разбрал, че ако не се премести бързо, ще свърши пълен с дупки. Но хлапето не можеше да се премести нито бързо, нито достатъчно далеч, за да избяга от куршумите на Пру, и Грег видя защо.

Раздвоена отломка от кост стърчеше от влажно разкъсване в бедрото на момчето. След като вече беше прав, Грег видя следата от кръв, оцапала пода на светилището и стъпалата към платформата на олтара. Килимът там беше пурпурен и подгизнал. „Влачил се е през целия път.“ Грег се обърна, проследи колебливия път на кървавата следа и осъзна, че момчето трябва да си беше счупило крака извън светилището. Може би във вестибюла или дори навън. Но как? Сигурно бе паднал доста далеч.

През плътните двойни врати на светилището можеше да чуе засилващо се ломотене и може би... Това вик ли беше? Не можеше да каже. Някога отдавна беше чел, че човек губи част от слуха си, ако стреля в стрелбище и не носи заглушители. Ако продължаваше така, щеше да оглушее, преди да стане на двайсет. Ушите му още бръмчаха толкова силно, че не можеше да разпознае или да отдели приглушените звуци, които се процеждаха през вратите. Нямаше изстрели обаче и това беше добре. Колкото и отчаяно да искаше да се хвърли през вратите и да намери Тори, знаеше, че трябва да чака. Не биваше да бърза сега. Момичетата бяха в безопасност.

„Успяхме.“ Но защо не се чувстваше добре от това? Беше заради Промененото момче, заради изкривеното му лице и заради начина, по който се гърчеше. „Умира трудно“ - би казал Кинкейд. Не беше редно да се чувства добре от това. Тръгна назад към Пру.

-      Добре ли си? - помисли, че го е казал твърде силно.

-      Да. Не мога да кажа същото за приятелчето ни. - Пру издърпа пушката от пръстите на момчето. - Не мога да реша дали да го довърша, или да го оставя да му изтече кръвта - направи пауза. - Пичът е пълна каша. Килимът е съсипан. Както и платното на олтара.

Грег видя пръски кръв по дървото, дори по стените точно под кръста. Ако не знаеше какво е станало, човек би помислил, че призракът на Исус е бил там и от тялото му е покапала кръв. Взря се надолу в момчето. На седемнайсет или осемнайсет, предположи той. Мазна коса се спускаше по раменете, а по лицето му имаше множество белези и жълти гнойни пъпки. Някой също така беше преподредил носа му, и то наскоро. Кожата на момчето беше с цвета на плесенясало сирене, а очите му, които вече се изцъкляха, бяха хлътнали дълбоко в орбитите си и обградени от избледняващи жълтеникави натъртвания. Този Променен умираше от глад също като тях.

Той се наведе, пресегна се за пушката и замръзна. Трябва също така да беше... Какво?! Ахна ли? Или извика? Не знаеше, но Пру каза рязко:

-      Какво, Грег?

„Не!“ Може би сърцето му беше спряло в онзи момент. Помисли, че сигурно е така, защото усети как мускулът се свива в гърдите му, а вътрешностите му стават студени, неподвижни и черни. В момент на лудост помисли: „Ето така ще бъде, когато умра“. Гледаше как ръката му се носи към оръжието, видя пръстите си - малки и далечни - да се обвиват около ореховата дръжка на пушката, после да се плъзват по ивиците и спиралите на заплетените заврънкулки от гравирани цветя и лози, както сляпо момче чете браиловата азбука.

-      Исусе! - каза Пру, а после: - Грег, погледни ме, човече! Това не значи нищо...

Но Грег вече се беше изправил и пристъпваше назад с препъващи се крака, стъпка, после още една и вече се обръщаше и започваше да бяга, а кръвта на Променения лепнеше по босите му ходила. Двойните врати внезапно се отвориха, сякаш бяха издухани, а гласовете се втурнаха с трясък като огромна вълна, която хората яздеха, плисвайки се в светилището. Лицата се замъглиха, останаха само черни усти, черни очи и ръце, които се протягаха към него, за да го посрещнат като някакво екзотично морско животно в приливната вълна.

От всички той позна само трима души в тези първи секунди: Сара с разрошена коса и лице, нацапано с кръв; Йегър, някак жалък с фланелата на червени квадрати, която не беше успял да закопчае правилно, и Кинкейд, който се промушваше през тълпата с протегнати ръце, за да го хване, да го задържи и да му спести още една секунда.

-      Не, синко! Не гледай, не гледай, синко, недей...

-      Не-е-е-е! Тори? Тори! - Грег ридаеше, когато Кинкейд го обгърна, а после се появиха още ръце и други мъже, които го задържаха на студения камък, докато Грег се мяташе. - Не, не, не!

И насред всичко това имаше още нещо. Моментът, в който изкуфелият стар Хенри приближи до олтара, за да се взре надолу към Промененото момче, което като по чудо беше оше живо.

-      Мили боже! - изписка Хенри, а високият му глас проряза дърдоренето. - Това е Бен Стимке!

52

-      Какво? - в началото Грег не беше сигурен, че този толкова мъртъв и равен глас беше негов. Все още сгушен в ръцете на Кинкейд върху студения нацапан с кръв камък, той отново се почувства като осемгодишен, малко момче, което чака възрастните да направят всичко както трябва, а баща му никога не му беше липсвал толкова. - Стимке? Като съветника?

-      Мамка му, сигурно се шегувате - каза Пру, пушката му все още беше насочена към умиращото момче. - Мислех, че всички деца от Рул са мъртви.

-      О, боже! - Кинкейд изстена с тих глас. Лицето му беше пепеляво. - Кучи синове, вие сте го направили! Наистина сте го направили!

-      Какво? - попита Грег, докато Сара се олюляваше към тях през тълпата. Десният и крачол беше подгизнал, а сълзите бяха прокарали чисти следи през кръвта по бузите и. - Док, за какво говориш?

Преди Кинкейд да може да отговори, Хенри каза с ясния си глас:

-      Да, това е Бен. Познавам го, откакто беше малко момче... ей толкова високо. - Старецът потупа въздуха около коленете си. - Бих го познал навсякъде с това акне.

Хенри погледна надолу по алеята към членовете на Съвета, които си проправяха път през прииждащите хора, тълпящи се в светилището. Никой от тях не носеше роба. Йегър беше начело, но само Ърнст - широкоплещест и много висок, с все още значителен корем въпреки оскъдните дажби - поддържаше слаба следа от властност. Стимке, повяхнал дребен мъж, който бе сляп с едното око, се свиваше до Ърнст. Грег не можеше да реши дали мъжът беше в шок, или се опитваше да се скрие.

-      Господин Стимке! - повика го Хенри. - Това е внукът ви, нали?

Йегър проговори вместо свития от страх Стимке:

-      Да, това е Бен.

Тонът на Йегър бе достатъчно равен, но кожата му беше станала толкова бяла, че плешивата му глава изглеждаше като билярдна топка. Без робата си той изглеждаше като бездомник с разменени чорапи, провиснали панталони и фланела на червени квадрати. Обикновено блестящите му очи изглеждаха потайни и малко уплашени като на мишка, която не може да реши дали бягането няма само да накара котката да скочи по-бързо.

-      Очевидно Бен се е измъкнал, факт, с който не бяхме наясно.

-      Очевидно? Измъкнал се е? Не сте били наясно? - С високо вдигната пушка Джарвис си проби път покрай другите, за да застане в центъра на пътеката. Всяка прилика с пуйка си беше отишла. Сега старецът изглеждаше по-скоро като мишелов. - Управлявате това място от десетилетия, вземате всички решения. Карате нас, възрастните мъже, да следваме заповедите на деца... - Джарвис кривна глава към Грег. - И ние го правим, защото сме лоялни и богобоязливи, а сега ни казвате, че не сте знаели, че това момче се е измъкнало?

„Питър - осъзнаването се разби над Грег като леден душ. - Той каза, че са събрали всички Променени и са ги застреляли, че никой не се е измъкнал. - Очите му се отклониха към умиращото момче. - Значи Питър трябваше да знае, че Бен не е мъртъв.“

-      Там, където бях преди Рул, тези хлапета винаги се връщаха - каза някой в тълпата. Шепот на съгласие премина през останалите мъже и Грег видя, че няколко жени също бяха влезли, въоръжени с бейзболни бухалки и пушки като селската тълпа от някой стар черно-бял филм за чудовища. Забеляза една сивокоса жена. Май се казваше Травърс. Тя стискаше мотика, чието острие беше заострено в зъл връх. - Много от тях ловуваха на глутници. Една от причините да смятаме, че сме в безопасност тук, бе, че вие ни уверихте, че всичките ви деца са мъртви.

-      На първо място искам да знам как малкото чудовище е оцеляло - беше Травърс, яростната жена, която сега разклащаше мотиката си към Стимке. - Какво направихте? Убихте само деца като моя Дий? Защото ние не сме достатъчно важни? Да не пощадихте това чудовище, защото е ваше?

-      По дяволите! - избоботи някой друг. - Колко други като този има? Защото ако едно хлапе се е измъкнало...

-      Или са го оставили да се измъкне - извика друг.

-      Сигурно има и други. - Травърс размаха мотиката си като копие. - Така че къде са?

-      Къде, мислиш, по дяволите? - Джарвис насочи поглед като черна гръмотевица към Стимке. - Били са там, навън, през цялото време, може би дори са наблизо. Но защо? Казахте, че вършите Божието дело, като взимате внуците ни и слагате край на мъките им. Какво направихте? Вие и онези кучи синове Питър и Крис...

-      Внукът ми не знаеше нищо за това - каза Йегър и от тона му Грег реши, че това беше истината. Но Ърнст остана тих, нямаше и пробляськ на емоция по набитите му черти.

„Но Питър е знаел.“ Грег видя Сара да изучава лицето на Ърнст, после спусна надолу очи, когато първите алени пръсти пропълзяха по врата и. Сълза измокри бузата и и тя веднага я обърса. Грег стисна леко свободната и ръка, но тя не погледна нагоре, нито му отговори по някакъв начин. „Сара вече също знае. Питър е бил вътре през цялото време. Да пуснат част от Променените, може дори да е било негова идея.“ Питър беше този, който казваше на всеки патрул къде да отиде и кога. Защото е знаел къде най-вероятно са били Променените по всяко време?

А Джарвис беше казал „може би дори наблизо“... Променени в Зоната? „Разбира се.“ Сега, след като някой най-после го беше казал, изглеждаше напълно логично.

-      Дали Крис е разбрал? - извика Травърс, жената с мотиката. - Затова ли се отървахте от него, казахте, че е организирал засада, но може би не е?

-      Крис избяга - Иегър каза думите като проклятие. - Той ни предаде.

-      Както вие предадохте нас ли? - докато думите не увиснаха във въздуха, Грег не знаеше, че бяха на езика му. Той се олюля на краката си. - Не дадохте на Крис шанс. Той отрече, но вие вече бяхте решили. Без значение какво беше казал, щяхте да го пратите в затворническата къща.

-      Защото той не ми се подчини. - Йегър, изглежда, си връщаше част от стария огън. Антрацитночерните му очи се прехвърлиха върху Джарвис. - Дължите на Рул живота си. Не смейте да съдите...

-      Млъкни! Нека сега да съдим теб за разнообразие! - Джарвис мушна с пръст гърдите на Йегър достатъчно силно, за да накара стареца да залитне и да отстъпи назад. - Вие излъгахте. Не знам колко от внуците ни сте пуснали, но тази гадост до олтара е внук на съветник. Ти трябва да си знаел. Това значи ли, че внуците ни са още живи? Защо сте ги пуснали?

-      И какво ще направим по въпроса сега? - Сбръчканото лице на Травърс беше с цвета на синя слива. Тя насочи върха на мотиката си към Бен. - Какво ще правим с това?

„О-хо!“ Грег хвърли предупредителен поглед към Пру. Другото момче кимна леко и отстъпи назад от Бен Стимке, който беше станал неподвижен и бдителен, а устните му бяха запенени с кървави мехурчета.

-      Оставете го! - изхриптя Стимке. Лицето му беше разкривено, сляпото му ляво око беше млечно-бяло като мрамор. Останалото му око с избелял сив ирис беше гуреливо, а долният му клепач беше виснал като стопен восък, за да разкрие бледорозова плът. - Оставете горкото момче да умре в мир!

-      Мир? - Начинът, по който ръцете на Травърс обвиха дървената дръжка на мотиката, напомни на Грег за бойните тояги, които героите от „Наруто“ използваха в играта „Последната нинджа буря“. - Момче? Това е гадост - изпищя тя и се хвърли към Стимке. С внезапен яростен напън жената удари с тъпата дръжка на мотиката като с бухалка. Чу се приглушено „туп“. Главата на съветника се отметна назад толкова бързо, че беше цяло чудо, че вратът му не се пречупи. От устата на Стимке се разгъна ветрило от кръв, той издаде едно гъргорещо „ъх“ и се отпусна на каменния под.

-      Не! - изграчи Йегър в момента, в който Кинкейд изрева:

-      Боже мой, какво правиш?

-      Док, не! - Грег грабна ръката му, когато докторът тръгна напред. – Недей!.

-      Послушай хлапето! Стой настрана, Кинкейд! - предупреди го Джарвис.

-      Мир? Ще ви покажа шибан мир! - Травърс насочи ритник към Стимке, който беше по корем, стенеше и се опитваше да изпълзи настрани. Този път хрущенето и изпукването, когато носът му се строши, а вратът му се изви твърде надясно, не бяха приглушени. По устата и брадичката му се стече кръв, но вратът му не се завъртя обратно. Остана точно там, където беше - с едното ухо плътно прилепнало към лявото му рамо. Тялото на Стимке беше отпуснато и провиснало като на мъртъв червей.

За момент се чуваше само смаяното, изненадано беззвучно хлъцване, което Грег неведнъж бе чувал по време на обедите в училище, щом някой изпуснеше поднос, а всички проточваха врат да погледнат и бяха готови да избухнат в смях и викове: „Пи-и-ич!“.

„Тя го уби. - Грег не можеше да откъсне поглед от бялото мраморно око на Стимке. Усети как краката му се опитват да се превърнат във вода. - Тя му счупи врата, тя...“

Издърпвайки се от внезапно омекналите пръсти на Грег, Кинкейд клекна до Стимке. Сложи пръст под ухото му, после вдигна обзетото си от ужас лице към жената.

-      Осъзнаваш ли какво направи? Какво правиш? Мислиш, че това ще оправи нещата? Да се избиваме един друг, не е най-добрият начин да се разреши един проблем.

-      Така ли? Е, това е едно добро проклето начало. - Травърс изкашля въже от плюнка. Половината опръска ръката на Кинкейд, останалото се размаза по безжизнената буза на Стимке, за да се плъзне в лигава следа върху устните на стареца.

Това, изглежда, отключи нещо, сякаш тълпата беше навита пружина под повече напрежение, отколкото можеше да понесе. В следващия момент това, което приличаше на солидна шокова вълна от крещящи хора, се надигна напред, някои тропаха към олтара, а други тръгнаха да заобиколят Йегър и останалите от Съвета. Грег усети как някакви ръце се положиха на гърдите му и Джарвис го бутна мощно.

-      Махни се от пътя ми, момче! Махни се от пътя ми! - изкрещя старецът, когато Грег се олюля обратно. - Това беше. Чуваш ли? От сега нататък ти ще приемаш заповеди от мен, момче, от мен!

Грег не можеше да отговори, дори да искаше. Той видя замаян как Травърс отмята сивата си коса и повежда атаката към олтара, а Пру се стрелва вляво, за да се дръпне от пътя им. С увиснало от тревога чене Хенри скръсти ръце в защитен жест.

-      Чакайте, чакайте! Аз не съм направил нищо. Аз съм на ваша страна - изкряска той. - Аз съм...

Нападащата тълпа просто заля дребния човек. На килима пред отнесения олтар Бен Стимке успя да вдигне ръка, толкова плувнала в кръв, че изглеждаше сякаш ръси червена боя. С крясък, който беше и ръмжене - една нота, дива и ужасна в яростта си, - Травърс вдигна мотиката в огромна фучаща дъга. Острието изсвистя.

Бен изпусна един-единствен пронизващ писък, когато острието отряза три от пръстите му, откъсвайки ги от ръката му като наденици. Върхът на мотиката се зарови в гърдите му със силен и глух звук като от брадва, захапваща дърво. Бен успя да сграбчи дръжката, преди Травърс да успее да я издърпа, и увисна на нея. Зловещото издълбано от акне лице беше изкривено от нова болка и от нов страх. От осакатената му ръка започна да се лее кръв.

-      Кучи с... - неспособна да издърпа мотиката си, Травърс нададе още един чудовищен вой.

Стрелвайки се напред, Джарвис вдигна пушката си и спусна ръцете си. Прикладът се заби в корема на Бен и Джарвис натисна с цялата си тежест, смазвайки го. Фонтан от кръв плисна от устата на момчето в беззвучен вик. Ръцеше му се отпуснаха, когато Травърс натисна с ботуш и рязко издърпа мотиката, счупвайки костите му.

Тълпата стегна редиците си. Гъргорещ, даващ се до смърт в собствената си кръв, Бен Стимке се изгуби под издигащото се море от гърбове и крака, пушки и юмруци, бухалки, гребло, мотика. В подобната на пещера църква глъчката нарасна и се подхрани от само себе си, издувайки се в експлозия от нечленоразделни викове, грухтене и ръмжене. Беше като да гледаш как мравки извират от могила, за да се натрупат върху слабо ранено животно. Грег не се изненада да види Ейдън, Лушън и Сам в мелето. Пресни рубинени сълзи се смесваха с тези от синьо мастило, стичащи се по бузите на Ейдън. За да не остане no-назад, Лушън провлече дългия си неприлично розов език по лицето на Ейдън, облизвайки кръвта. Смеейки се, двамата пляснаха ръце.

В този момент Грег осъзна, че този момент му прилича на сутринта, в която неговият свят се разпадна; когато родителите му го накараха да седне, за да му кажат, че се развеждат, и той изплю нещо ужасно, преди да се стрелне далеч от баща си, който викаше след него: „Сине, сине, чакай, моля те! Знаеш, че винаги ще те обичам“. А това, което Грег каза в отговор, беше толкова омразно, че чак болеше да мисли за него: „Начукай си го! Майната и на любовта!“. След това все още вбесен бе погледнал навън от прозореца на стаята си - точно навреме, за да види как баща му се свлича на земята, а тяхната древна косачка продължава да бръмчи и едва не закача майка му. Не че имаше значение, защото тя вече бе мъртва като камък. Старата косачка продължи да прояжда пътя си през моравата, изравяйки леха от късни хризантеми, преди да пробие дупка в бараката.

Случващото се тук беше същото: катастрофа в прогрес, невъзможна за спиране, може би неизбежна.

Чу се див триумфиращ рев. На платформата на олтара приливна вълна от ръце вдигна Бен Стимке във въздуха. Кръвта на момчето заваля по каменните стъпала. Дясното око на Бен беше кратер от пурпурно желе. Грег и другите се свиха назад, когато тълпата се разбушува към центъра на пътеката, спирайки само да загребе и тялото на стария Стимке.

Когато тълпата си отиде, внезапната тишина беше като отделен звук. На олтара едно огромно езеро преливаше по каменните стъпала, простирайки кървав език към центъра на пътеката. Остатъци от тялото на Бен бяха пръснати тук и там. Грег забеляза палец и буца от нещо кървящо и меко.

-      Какво ще направят? - попита Сара с тих глас.

-      Няма да стоим тук, за да разберем - каза Кинкейд. - Да отидем в болницата. Там е по-безопасно. Трябва да обработя този крак, Сара. Хайде, ще те нося.

-      Не! - каза тя, свивайки лице в гримаса, щом направи една стъпка. - Ще се справя.

-      О, я млъкни! - Пру я вдигна на ръце толкова лесно, че Сара едва не прелетя през рамото му. Голямото момче кимна към страничната пътека. - Грег, ботушите ти. Единият е доста омацан от... знаеш.

-      Кръвта се отмива - каза Грег. Левият ботуш беше като пълен със супа и петносан с влажна розова плът. Бял дроб или мозък, може би. Нямаше смисъл да съсипва чорапите си. Той пъхна левия си крак в ботуша и се намръщи, когато усети как пръстите му изджвакаха. - Конете са вързани пред кметството. Освен ако не искаме да вървим пеша, трябва да пресечем площада.

-      Не можем да го избегнем - каза Кинкейд. - Стига да успеем...

-      Док? - когато докторът не отговори, Грег погледна нагоре, докато напъхваше десния си крак в ботуша, и сърцето му подскочи.

-      Оръжията! На пода! - каза Ейдън иззад една пушка и петна съсирена кръв.

Лушън насочи чифт различни пистолети в гангстерски стил:

-      Сега!

53

Небето беше изгубило цвят. Луната нямаше да изгрее оше няколко часа, но звездите бяха ярки като слюда. Снегът блестеше, отразявайки комбинираната светлина от фенерчета и газови фенери, и Грег едва сега забеляза мръсножълтите пламъци на факлите, направени от натопени в нафта парцали. Въздухът беше плътен и горчив от миризмата на сажди и гориво.

Грег помисли, че повечето от останалите възрастни в селото се бяха събрали тук, на площада. Някои се бяха отдали на разрушителните си инстинкти. Вляво от него, около зеещи дупки, стърчаха нащърбените зъби на счупени витрини. Натрошеното стъкло примигваше от заснежената пътека. Тълпата вреше и се въртеше в неуморен кръг около основата на един гол дъб. Отдясно Йегър и останалите членове на Съвета стояха неподвижни, оградени от кръг въоръжени мъже.

-      Какво правят? - попита Грег, гласът му беше тънък като струна на пиано.

Ейдън и Лушън ги бяха изкарали навън през вестибюла и покрай тялото на Тори. Някой бе имал приличието да покрие тялото и с палто и Грег щеше да падне на колене, ако Кинкейд не беше стиснал силно ръката му и на практика не го беше понесъл надолу по стъпалата на църквата.

-      Нищо добро - промърмори Кинкейд.

Вратите на кметството се отвориха с трясък, от тях излязоха четирима мъже, които залитаха под издути чували. Бяха последвани от Джарвис и един друг мъж, които се измъкнаха с намотано въже. Някои от хората нападнаха чувалите с храна и започнаха диво да вадят кутии и буркани, други ръце грабнаха намотаното въже от раменете на Джарвис и партньора му. Мъж на кон прехвърли въже през един здрав ниско висящ клон на дъба, който все пак беше на поне петнайсет метра от снега. Нетърпеливите граждани се струпаха да грабнат свободните краища. Тези, които не успяха да хванат въжето, сграбчиха китките на хората пред тях в човешка верига. Джарвис се повдигна и направи широки, помитащи движения с едната си ръка. Стипчив аромат удари носа на Грег и той си помисли: ,Дървени въглища“. Отстъпвайки назад, Джарвис каза нещо, което Грег не можа да разбере, после се чу още един див рев, когато хората, хванали въжето и оформящи тези вериги, дръпнаха.

Осветени от комбинирания блясък на всички светлини, Бен Стимке и дядо му се издигнаха отпуснато над снега, висейки от клупове като мъртвешки изпразнени парадни платформи. Тъй като старият мъж беше много по-лек, той се издигна далеч по-бързо, ходилата му се отделиха от земята за секунди. Бен се издигна много по-бавно, защото беше тежко момче...

И защото беше още жив.

Не за дълго, може би. Грег се надяваше, че тази част от мозъка на Бен, която предупреждаваше човек за надвиснали опасности, го е известила за близкия му край. Но не беше сигурен.

Когато клупът се стегна и въздухът на Бен спря, здравият му крак започна да рита неконтролируемо, а окървавените му ръце задращиха по въжето. Бяха твърде далеч, за да видят лицето му, но Грег можеше да си го представи. Устата му сигурно беше зейнала, здравото му око трепкаше, а размазаната кухина на другото се взираше в тълпата в израз на ужасяващо смайване.

Присмиващата се тълпа се събра около момчето, като всеки удряше по ритащия му крак и по тялото му с приклади на пушка или сопи. После някой се стрелна напред с факла и на светлината и Грег разпозна онази сива ярост. С писък Травърс заби пламъка в подгизналия от кръв корем на Бен.

С внезапен тъп звук Бен Стимке избухна в син пламък, когато леката течност, която Джарвис беше използвал, за да просмуче тялото, се запали. Сара изпищя, звукът се изгуби в окуражителните ревове на тълпата. Тялото на Бен се затресе, здравият му крак започна да прави кръгове, сякаш караше колело, но вече много по-вяло, влачейки синя следа, която бързо пожълтяваше, докато течността изгаряше и новото гориво - дрехите на Бен - се запалваше. Тялото на дядо му, вече също в пламъци, гореше като свещ.

Тълпата замлъкна напълно. Ейдън и Лушън стояха прехласнати, лицата им бяха замечтани. Беше толкова тихо, толкова спокойно, че Грег чуваше съскането и прашенето, докато пламъците пируваха, а резките движения на Бен се превръщаха във все по-слабо треперене и накрая спряха напълно.

Щеше да мисли за това с дни, да му се повръща от останалия на езика му вкус на сготвена кръв и опърлена коса. И щеше да го сънува. Старите мъже и жени, и малцината момчета; техните изражения, които се сменяха в тази игра на сянка и светлина, превърнали се в нещо, което Грег вече не разпознаваше като човешко.

Това, което му дойде наум също така, беше Джес в нейния безкраен лунатичен сън и думите, които му беше казала единствения път, когато я беше видял: „Остави ги, момче! Те са слепи“.

-      О, пич - вдиша Лушън, - това е толкова яко!

54

-      Ланг казва, че се прави на луд - каза Стомната. - Аз работя тук само от няколко дни, а той е все така смахнат. Крещи, говори на въздуха, понякога се удря сам доста лошо. Виждаш ли лицето му? Но никога не съм го виждал такъв преди.

-      Да, изглежда доста откачено. За бога, той и мирише. Като животно. По-лошо от тези Чъкита. - („Стар глупак.“ Питър не си спомняше името му. Следващото, което чу, беше стъргането на ботуш по цимента и хрущенето на песъчинки. Но не чуваше бам-бам-бам или Саймън. Нямаше видения за дупки в камък или за оранжева вода. Нито за Крис. Това лошо ли беше? „Ха-ха-ха!“ Кой знаеше?) - От колко време е така? - попита Стария Глупак.

Стомната:

-      Имаш предвид тресенето или това, че не диша добре?

Стария Глупак:

-      И двете.

-      Ами... - мърморене, докато Стомната броеше под нос. - Няколко часа? Беше така, когато дойдох на смяна. Ланг го фрасна с палката си. Ето тук, отстрани. Виждаш ли къде е натъртеното? Хлапето дори не мигна. Питай ме... Не знам. Начинът, по който диша, или е наистина луд, или умира.

„И двете. Никое от тях. Ха-ха-ха!“ Гол, със стиснати очи, проснат на пода в килията си, Питър изпусна още един гъргорещ гърлен стон и потрепери, ръцете му изпърхаха като умиращи нощни пеперуди. Кожата му беше толкова спечена с мръсотия, че големи изсушени парчета се отлюспваха от хълбоците му. „И време е за шоу, приятели!“ Поемайки отново задавено въздух, той започна да трепери и да се мята като умираща риба, пръскаше слюнка и се давеше, от устните му излизаше пяна. По вкуса и позна, че и в нея има кръв. Главата му отскочи от цимента и той почувства болка, но тя беше заглушена и много далечна.

-      О, мамка му, мамка му! - Чу дрънчащото потракване на метал, после очакваното трак, когато Стария Глупак вкара ключа в ключалката. - Кучият син има припадък. Хайде, преди да си е глътнал езика!

-      Не знам - Стомната. - Ланг каза, че не трябва...

-      Майната му на Ланг! Той не е тук. И шефът се върна от тренировъчните занимания. Ти искаш ли да обясниш как това хлапе се е задушило до смърт със собствения си език, докато сме го гледали с палци в задниците? Вземи нещо, което да пъхнем между зъбите му, и ела!

Чу се остро стържене на метални панти, а после ботуши по цимент. Ръка на челото му и друга на челюстта. Стомната отляво на него крещеше:

-      Добре, намерих една линия. Тя ще свърши работа. Хайде, отвори му устата! Отвори мy устата!.

-      Чакай! - Стария Глупак изсумтя, като се опитваше да закачи пръстите си в меките прорези на ъглите на устата на Питър и далеч от тракащите се зъби.

Питър позволи на долната си челюст да виене, пускайки едно давещо се гхь-гхь-гхь колкото трябва.

-      Исусе, той умира, по дяволите! - Стария Глупак отвори рязко челюстите на Питър толкова широко, че той чу изскьрцванешо на сухожилията си. - Проклятие! Хайде, дай това нещо тук, сложи го на езика му! Дай го...

-      Готово. - Твърдият край на нещо дървено поряза долната устна на Питър и се чу едно muk-muk-muk-muk, когато Стомната се опита да набута линията между зъбите му. После пазачът напъха пръсти върху езика на Питър. - Хванах го - пропя той, - хван...

Питър щракна зъби бързо и силно. Чу се звучно хрущене и в устата му шурна кръв, а после започна да трие челюстите си наляво-надясно, зъбите му прерязваха кожата и сухожилията чак до ставите. Костите му изпукаха, Стомната изпищя и удари лицето на Питър със свободния си юмрук.

-      Махни го от мен! Махни го от мен, махни...

Плюейки останките от двата пръста на пазача, Питър се надигна от пода. Лявата му ръка вече се спускаше към гърлото на мъжа, а дясната помиташе изпуснатата линия. Стомната издаде едно болезнено агх, когато Питър сви десния си лакът и после заби ръката си бързо, набутвайки линията в устата на стареца. Стомната се сгърчи ужасно. Бликна огромна струя кръв - гореща и мокра, - която опръска лицето и ръката на Питър. През дървото той усещаше по-твърдата плоча на костта в дъното на гърлото. Очите на пазача се оцъклиха, ръцете му полетяха към китката на Питър и се опитаха да извадят линията. Ноктите му и стърчащите чуканчета от липсващите части на пръстите му отчаяно дращеха китката на Питър. Надигайки се, момчето хвърли Стомната по гръб, набучи линията като копие и изкрещя:

-      Изяж я, изяж я, изяж я!

Чу се още едно изхрущяване на кости, този път по-тъпо, заглушено от шурналата кръв. Стомната се разтърси в кратък, но бурен спазъм, сякаш беше забил мокър пръст в контакт, а връзките между мозъка и тялото му внезапно бяха прекъснати, когато линията се заби, за да пререже гръбначния стълб и деликатния гръбначен мозък.

Всичко това отне по-малко от пет секунди. Без пауза Питър се завъртя към Стария Глупак, който се беше дръпнал назад само няколко стъпки и се беше притиснал към железните пръти на килията. Кокалестите му пръсти се опитваха да достигнат пистолета, но когато сянката на Питър падна върху тялото му, пазачът извика:

-      Н-не, н-не, не-е-е! - Ужасът беше източил всякакъв цвят от лицето му. Разсъдъкът на Питър за момент се проясни и той разбра как вероятно изглежда в очите на този старец: гол, омазан в съсирена кръв, със стърчаща коса като короната на Медуза и безжалостен като съдбата. Беше нещо, родено от кошмар или от ада. - Н-не м-ме гледай с т-тези очи! - изпищя Стария Глупак. - Аз н-никога... никога не съм те н-наранил.

-      Вярно - каза Питър. - Но и никога не ми помогна.

Две минути по-късно, подхвърляйки върху езика си лявото око на Стария Глупак, Питър стигна до вратата. Беше закачил ножа на пазача на десния си прасец, но не беше взел нищо друго. Нито дрехи, нито палто, нито ботуши, нито дори ръкавици. Нямаше нужда от нито едно от тези неща.

„Но е студено, Питър - това беше онази все още здрава част от ума му с размер на стотинка. - Те те превъзхождат. Не мислиш ли, че ще ти трябват пушка и някакви дрехи?“

-      Дрехите са за останалите от вас. - Преглъщайки пихтията от окото, той заръфа лещите между зъбите си, после ги схруска. Бяха с плътността на леко застоял бонбон „Тик-так“, но без ментата. Съдейки по млечния цвят, Стария Глупак беше на път да получи страшно перде.

Усети напрежението, лъхащо от взиращите се в него Променени, но не погледна назад. Въпреки че да, беше обмислял да ги освободи („Летете, мои красавци! Летете, летете!“) и да вземе Кейт с очите на кошута още тук, на мръсния цимент. Но колкото и да беше откачил, не беше луд. Колкото и силен да беше сега, се съмняваше, че ще оцелее след бой с толкова много Променени.

Вместо това Питър наведе глава и впрегна изострения си слух, за да чуе дали Ланг или някой друг пазач не идва към него. Чуваше се единствено фученето на вятъра. Леденият въздух миришеше на бръсначи и понесе противната смрад, издигаща се от плътта му.

„Искам да съм чист.“ Притичвайки през прага, той се гмурна с лицето напред в една пряспа сняг. Сърцето му подскочи, стреснато от шока на това кръщение с лед, което го прогори като с огън. След толкова време в затворническата къща му се струваше, че това е най-чудесното нещо, което е изпитвал през живота си. Пъшкайки, той се претърколи веднъж, втори път и се спря легнал по гръб. Косата му висеше, пълна със сняг, и Питър усещаше и миглите си заледени. Нададе смях, който беше още един възторжен стон. Снегът обгърна гърба му, топеше се в него, но той не чувстваше мраз. Студът беше само концепция - нищо повече от слабо трепкане на далечна звезда.

„Аз съм нов.“ Усети как крилатото присъствие, което растеше вече от дни в него, пулсираше и се издуваше. Ниското му мърморене се извиси. „Да!“ Удари се в гърдите с юмрук. „Да, да!“ Беше гол като пушка и може би ненормален, но това беше неговото време, беше негово. „Никой никога не е виждал нещо като мен. Аз съм шибан воин, аз съм...“

Много отдалечено, много тъпо тупване. И още едно. Ушите му изтръпнаха, когато мозъкът му преведе: ботуши върху сняг, идват оттам. „Ланг. Или Фин.“ И двете ставаха. Той се изправи и се стрелна към пътеката между дърветата, към завоя, където, ако си спомняше правилно, канадските ели бяха дебели и бяха перфектното прикритие, зашото никой не се сешаше да поглежда нагоре. Стъпалата му зашляпаха в снега с тъпо пуф-пуф-пуф. Табаните му трябваше да са разкъсани и нарязани от леда, но той не чувстваше никаква болка, никакви студени пръсти не мачкаха плътта му. Вятърът раздърпваше русата му коса. Сърцето му туптеше силно и стабилно, подхранвано от маниакалната бодрост на окриленото нещо и от свободата.

Пред него елите изскочиха от мрака. После той забеляза възлест смолист бор отдясно. Това беше още по-добре, защото най-ниските му клони бяха още по-високо - на около два метра от земята, и бяха дебели колкото бедрото му. Той се хвана за ствола, заби пръстите си в него и се закатери нагоре. Дори не помисли за това, че може да се подхлъзне. Като момче се беше катерил и по-високо, беше поемал по-големи рискове. В ума му проблясна мисълта, че вече отдавна не е хлапе от категория „перо“, което се катери към къщата си на дървото, за да чете, да мечтае или да дръпне първата си цигара, и че това беше ужасен риск, и откъде щеше да намери сила и издръжливост?

После спря да мисли и скочи. Дланите му шляпнаха върху дървото, той се вкопчи в кората и започна да се изтегля, да се издига от снега, люлеейки се като гимнастик. Прехвърлил крак нагоре, седна, подпъхна първо едното стъпало под себе си, после другото и се изправи. Отдясно стърчеше друг клон под ъгъл трийсет градуса, който беше лесен за възсядане. Пътеката оставаше точно между краката му.

Питър бръкна в дългата си руса коса и извади тънък шип от кост. Същата, която беше крил между бузите на задника си. Беше от онова ляво стъпало. През последната седмица той усърдно беше изпилил костта до игла - идеална за вадене на око или напъхване в гърло. Разбира се, ако всичко друго пропаднеше, той все още имаше ножа. Ръцете си. Зъбите си. Но наистина искаше да опита костта.

Наостри уши при звука на мъжко дишане, скърцане на сняг. „Изчакай, чакай...“ В ума му онова крилато нещо също чакаше напрегнато, с притаен дъх. После се появи Ланг, минаващ точно отдолу: изгърбен влачещ се старец в сивкавозелена униформа.

„Сега!“ Питър се пусна. За милисекунда падаше свободно, въздухът свистеше покрай ушите му. В последния миг Ланг сигурно беше усетил нещо, защото Питър видя как стреснат обърна сребристия овал на лицето си към него и взря нагоре черните си подобни на дупки очи. „Очи, очи в мрака, очи в камъка.“ Стъпалата на Питър цапардосаха челото на Ланг, ударът разтърси петите му и потръпна в пищялите му. Едно диво ах изскочи от устата на пазача. Питър падна на снега, претърколи се, нагласи стъпала и се покатери върху Ланг, който все още беше по гръб като костенурка и се давеше в кръв. Старецът го забеляза, опита се да вдигне ръцете си, но Питър ги избута встрани и падна върху гърдите му, а когато Ланг се опита да го отхвърли, момчето го блъсна със зашеметяващ удар. Чу се пукане, когато носът на пазача се сплеска и цяла река кръв рукна от него.

-      Ка-как? - изгъргори Ланг. Старецът беше дълбоко в снега, загубил всякакво предимство. Опита слаб удар, който Питър блокира с ръка. - Как у-успя да...

-      Има ли значение? - Запъвайки колене в издутините на раменете на мъжа, Питър натисна, докато Ланг изстена. Пъхна костената игла между средния и безименния пръст на дясната си ръка, а с лявата обхвана врата на Ланг и стисна - не за да го смачка, но достатъчно, за да потъмнее лицето на пазача. Питър задържа трептящия костен шип точно под лявото му око толкова близо, че очите на стареца се кръстосаха. - Ти си предател и ще те убия. Но първо ще те ослепя. Ще го чуеш като тихо пукване. - Питър погледна злобно и прокара език по долната си устна, почиствайки я от кръвта на Ланг. - После ще го изям. Ще изтръгна езика ти, за да не можеш да викаш. Ще те разкъсам парче по парче.

-      Питър - гласът на Ланг беше носов, заглушен и думата прозвуча като „Пиуъ“. Дишаше тежко, гърдите му се надигаха под бедрата на момчето. - Не бях... не бях само аз. Беше и Уелър, беше... ъх! - думите му заглъхнаха, когато Питър натисна.

-      Не ми пука. - С оголени зъби Питър стисна мятащия се старец. Цветът на лицето на Ланг премина от червено цвекло до пурпурно, посиняващият му език се издаде напред през розова пяна. - Искам само ти да умреш, Ланг. Да умреш и да знаеш, че аз те бия, че аз те бия, че аз съм те хванал и...

Питър почувства удара, отчете сблъсъка като твърдо блъсване, което го тръшна вляво и го събори от тялото на Ланг. Той се търколи по снега и падна тежко на лявата си китка. Болка прогори лакътя му. Китката се огъна, той се преметна и се удари в нещо, а лицето му беше наполовина заровено в снега. Плюейки, се претърколи, наясно, че иглата беше изчезнала. „Още имам ножа.“ Той запъна пети и се изправи, прасците му бяха напрегнати. Готов бе да скочи... и усети как сърцето му се сгърчи от ярост.

Заел бойна позиция, Дейви - Променено момче, което Питър не беше виждал от повече от две седмици - само чакаше. Носеше бял камуфлаж. Коженият му нашийник беше като черен прорез през врата му и имаше нещо ужасно сбъркано с очите му. В началото Питър помисли, че Дейви е бил ослепен, че очните му ябълки са били издълбани, оставяйки само алени кухини. Но после осъзна, че бялото в очите му вече е наситено тъмно кървавочервено.

Шепотът на Стомната: „Какво става с онова нещо? С очите им?“.

-      Не! - думата излезе като ръмжене от устните на Питър. - Не, той е мой! Ланг е...

Изправяйки се, той скочи. В същия момент Дейви копира точно движението на Питър: едно зловещо тихо pas de deux^1. Двамата се сблъскаха във въздуха, после се строполиха на снега в една разменяща си удари плетеница. Юмруците на Питър блъскаха по камуфлажния костюм на Дейви, докато той плъзгаше ръцете си по голата му кожа. Пъхайки крака под гърдите на момчето, Питър го отхвърли в салто, а после, залитайки в дълбокия сняг, се претърколи на лявата си страна точно навреме, за да види как Дейви някак се катурна, удари се, падна и се закрепи на крака пъргаво като акробат. За част от секундата момчето вече беше стабилно и напредваше през снега. Питър се обърна на ръце и колене, но не достатъчно бързо, за да избегне Дейви, който се метна на гърба му. Секунда по-късно дясното рамо на Питър се взриви от болка.

-      А-а-а! - това вече болеше. Надигайки се, Питър замахна и започна да се върти в луд кръг.

Притискайки се като вълк, залепен за плячката си, Дейви пренагласи челюстите си и заби зъби още по-дълбоко в мускула. Питър усети как по гърба му шурва кръв. Той се пресегна диво с нокти към лицето на момчето, но после съобрази, че е по-тежък, хвърли се право назад и падна в снега. Усети как хватката на хлапето отслабна, а подлудяващого триене на челюсти внезапно спря. Ревящ от болка и ярост, Питър изрита, извъртя се, впи единия си юмрук в косата на Дейви и приготви другия за удар...

Оранжево-червен пламък от болка се взриви в главата му - необятен гръм като вълна от напалм. Питър изстена в агония, когато друга шокова вълна удари гърба му. Все още крещящ, той рухна. Болката беше като разтопена лава и го погълна напълно. През врявата той долови глас, който познаваше твърде добре:

-      Добре, момко. А сега нека всички се успокоят!

Така внезапно, както го беше помела, болката се изпари, сякаш някой беше натиснал скрит ключ. Търкаляйки се в снега, Питър обърна поглед към мястото, на което стоеше Фин - масивен и набит монолит в униформа, черна като гарваново крило. Дълъг извит паранг^2  стоеше в ножница на лявото му бедро. На дясното почиваше колт с перлена дръжка. На двата фланга имаше две Променени момичета в бели камуфлажни униформи. И техните очи бяха като тези на Дейви: кървавочервени езера.

-      Отпусни се, момко! - каза Фин.

-      Не, не! - Питър се претърколи на четири крака като животно. - Остави ме да довърша!.

-      Ще довършиш, но не днес и не с Дейви. Освен ако не искаш да повторим?

Беше въпрос, който не изискваше отговор. Питър изплю топка кръв.

-      Как го направи?

-      О, сложно е. Хайде, на крака! Всички тук сме приятели.

-      Не съм твой приятел. - Кръвта от разкъсаното рамо се разтече до кръста му и по дясната му ръка, като покапа от върха на лакътя му и стопи снега. Червеното искреше зловещо върху бялото като очите на момичетата и на Дейви върху белите овали на лицата им и вероятно като неговите собствени. - Нито негов. Нито техен.

-      Ти си мой. - Напуканото лице на Фин не се ухили. - Аз съм твоят свят, Питър. Погледни се! Гол като сойка, но не ти е студено, нали? Нямаш нужда да спиш?

-      Не. Но сънувам. - Отляво видя Ланг, който кашляше и се мъчеше да седне. Вече на крака, Дейви се плъзна отдясно на Фин. Кръвта на Питър беше оцапала устата на хлапето в капеща клоунска усмивка. - С широко отворени очи - каза Питър. - Сънувам кошмари.

-      А, да, ретроспекциите. Те ще отшумят. Те са... бъг.

-      Даваш ми наркотици от началото, нали? Когато бях в лазарета и после, когато се пречупих и ядох... - премълча останалото. - Ще отшуми ли?

-      Вероятно, но искрено се надявам да не става. Връщането е гадно. Но ти беше твърде добър образец, за да пропусна. Мозъкът ти вече беше различен. Знаем го, защото си още жив - Фин го възнагради с един вид любопитство, запазен за нов и очарователен лабораторен образец. - Наистина ли искаш това да отшуми, Питър? Да свърши?

-      А-аз... - започна той и спря. Не бяха ли това два различни въпроса? Да бъде с Фин, да, той искаше това да свърши. Но язденето на тази еуфория не приличаше на нищо, изпитвано досега. И наистина, беше ли толкова лошо? „Не. Искам това чувство да се върне. Аз съм нов, различен, по-добър, отколкото бях, но ако мога да се придържам към този, който бях, може би мога да го използвам по някакъв начин.“ А колкото до крилатото нещо, мърморещо на мрачния си език... можеше да живее с това. Което май доказваше, че наистина беше ненормален и никога нямаше да се върне независимо от всичко. Може би Саймън беше прав: „Ти беше изгубен, когато реши, че Зоната е добра идея - Н- каза той.

-      Не съм изненадан. Страхотно надрусване, нали? Обзалагам се, че това рамо не е много щастливо, но ти ще го преживееш. И цялата тази енергия? Ма-а-ания? - Фин размърда дебелите си вежди, които бяха бели също като подстриганата му във войнишко каре коса. - Не си неразрушим, но си различен. Кажи ми! Да предположим, че беше убил Ланг, какво се надяваше да се случи после? Къде щеше да избягаш?

Питър осъзна, че не беше мислил толкова напред. Странно как тази електрическа червена еуфория се оттичаше. Вече можеше да усети как тялото му хленчи след нея, копнеещо за треската.

„Няма връщане в Рул или дори при Крис. Мога само да притискам лице към прозореца. Аз съм изгнаник, Азазел^3, червената юница, която носи всички грехове, пратена да се скита в пустинята.“ Като се имаха предвид очите му, това беше уместно.

-      Стигнал си твърде далеч, за да се върнеш - каза Фин, сякаш Питър беше проговорил на глас. - И знаеш ли защо? Защото ти избра да живееш. Да оцелееш на каквато и да е цена.

-      Избрах?! - тук нямаше замесен избор, Фин го беше пречупил. - Даде ми наркотици, заключи ме в клетка, накара ме да се бия, не ми даваше вода или х-храна... - езикът му се препъна.

-      Ти избра да се биеш, да ядеш. Ти сам се пречупи, Питър, заради компромисите, които искаше да направиш, и заради правилата, които беше готов да нарушиш, за да останеш жив. И не виждаш ли? Ти си Промененият.

-      Не. - Трябваше да има начин да се излезе от другия край на това. - Какво искаш? Ако съм бил експеримент, ако те са... - Той кривна глава към червенооките ужаси. - Сега какво?

-      Зависи. Какво би искал ти?

„Отмъщение.“ Защото какво пък? Вече беше загубен.

-      Искам това, което идва при мен. - Посочи с капещ пръст към Ланг. - Ти имаш мен, но аз искам него.

-      В мечтите ти - изгъгна пазачът и изплю желиран сьсирек.

-      Какво ще кажеш за размяна? - каза Фин. - Аз ти давам нещо, ти ми даваш нещо.

-      Какво? - Стреснат, Ланг погледна нагоре, очите му бяха ококорени над пурпурния лигавник. - Шефе?

-      Размяна? - смехът на Питър беше като рязък грак. - Какво е останало, което бих могъл да имам или да дам?

-      Няколко неща - каза Фин. - Зависи колко силно искаш Ланг, предполагам.

-      Какво? - Ръката на пазача се плъзгаше към пистолета, докато той отстъпваше назад. - Сделката ни не беше такава.

-      Е... - Черните очи на Фин се стрелнаха към Дейви. - Сделките се развалят.

-      Не мисля така - започна Ланг, когато хлапето се вцепени като куче, доловило нова миризма. За по-малко време от това, необходимо за едно мигване на око, двете момичета се завъртяха в зловещ тих синхрон към Ланг.

-      Как го правиш? - попита Питър остро, точно когато осъзна нещо друго. В момента, в който Променените реагираха на Фин, тази електрическа червена треска също прогърмя през мозъка му, но вече беше много по-заглушена, едва сърбеж. Мислите му все още бяха ясни. „Сякаш прихващам само излишъка.“

-      О, проба и грешка. - Устата на Фин се разтегна в озъбено ухилване. - Работя по това от известно време. От десетилетия. Много преди светът да ми направи огромната услуга и да ни даде Чъкитата.

Сякаш внезапно освободени от това, което ги държеше на място, момичетата нападнаха. Тръгнаха толкова бързо, че Ланг не можа да освободи оръжието си. За миг първото момиче избута с глава стареца на снега, докато другото притисна ножа си до гърлото му.

„Как прави това?“ Питър гледаше как едното от момичетата конфискува пистолета на Ланг.

-      Това... телепатия ли е?

-      Не съвсем - каза Фин. - Поне не по начина, по който ти го описват книгите и филмите.

-      Ш-ш-шефе! - изрева Ланг, очите му бяха кръгли като луни, когато проточи врат над острието на момичето. - Бях верен. Имахме сделка!

-      Аз... - фин вдигна пръст, когато вечно висящото на хълбока му уоки-токи изцвърча. - Би ли задържал тази мисъл, Ланг? Малко съм зает тук.

-      Ама, шефе!

-      Ш-ш-шт! - Фин изшътка на стария човек, сякаш гълчеше двегодишно дете: „Не, Джони, никакви бонбони преди вечеря!“. - Не ме ядосвай, Ланг!

Беше морзовата азбука с още нещо, което Питър не разбираше. Долови „т“ и „в“, може би и „р“. Гледаше как Фин потвърждава: „Чук-чук“.

-      Докъде бяхме стигнали? А, да. Телепатията. Не е нищо свръхестествено, момко. Ти имаш дарбата. Всички я имаме. Помисли за екстатичните преживявания, как хората проговарят чужди езици или копнеят да пуснат И-и-исуус - Фин го пропя като проповедник - в сърцата си. Хората обичат това мощно усещане, че нещо е по-голямо от тях. Ето затова смесват отвари и използват психеделици от векове, откакто Ог се е скитал сред звездите. Мои лични любимци са тези, открити в писанията на индусите. Ведите се посветили на отвари и халюциногенни еликсири, извлечени от много специфично и много особено семейство гъби, които не само позволявали общуването с божествата, но удостоявали с безсмъртие и връщали умрелите към живот. Но прочети който и да е религиозен текст и ще откриеш, че всички велики - Шива, Вишну, Мойсей, Езекил, И-и-исуус - се друсат, имат видения, връщат се от подземния свят или от Земята на мъртвите... и всички те чуват онзи спокоен, тих глас.

„Крие - Питър си спомни как внезапно се бе появил приятелят му... и онзи ясен, спокоен глас. - Е, какво съм чул? Кого? - Една ужасна нова мисъл: - Боже, ами ако е бил Фин?“

-      Но да чуваш... да кажем, бог... това не е общуване.

-      Да, момко, но е начало. - Фин потупа с пръст слепоочието си. - Всичко това предполага множество модалности, чрез които мозъкът може да бъде свързан, за да приема и издава команди. Знаем, че не само мозъкът е програмиран да търси мистичното. Ние можем да пресъздадем преживяване. Сръгай слепоочния дял с електрод на точното място, пусни му само ето толкова искра и ти също можеш да имаш преживяване извън тялото. Потенциалът си го има, само че ние сме го оставили недоразвит и вместо това използваме реч. Но сега имаме Променените, които не говорят, но все още действат заедно и явно общуват едни с други. - Фин удостои Дейви с поглед на горд баща, чието хлапе току-що е пробягало сто метра за десет секунди. - Какво те кара да вярваш, че те не тогат да имат усещания и да развиват способности, които ти си оставил да атрофират, и чиито химически спусък ние, или по-точно аз, не можем да променим, за да позволим тези нови способности? Ти не си единственият, чийто мозък е различен, момко.

„Или на когото са давани наркотици.“ И какво имаше предвид Фин с това „не си единственият“? Само Променените ли имаше предвид? Или Фин говореше за себе си?

„Боже мой, дали Фин е различен? Дали е бил като Променените от години и само е чакал да намери хора като себе си?“

Или е вземал съшия наркотик като този, който даваше на Питър, Дейви и на тези момичета? Историята беше пълна с примери на лекари и учени, които експериментират първо със себе си.

-      Не може да си разбрал всичко това едва сега - каза Питър.

-      Не, разбира се. Казах ти, Питър. - Фин нагласи пръсти в професорски жест. - Аз експериментирам. Винаги съм експериментирал. И правя заключения. Помисли колко по-ефикасна може да бъде една армия, ако всички се движеха с една цел! Ако котандите не разчитаха само на една сензорна модалност или комуникационен канал! Няма чудеса, момко, само неща, които не можем да обясним, и способности, които не знаем как да използваме, копчета, които не можем да изхвърлим... А после изведнъж вече можем да ги използваме.

Тази идея - представата за Фин, ръководещ армия от Променени - смрази кръвта му. „А той каза десетилетия Фин е бил във Виетнам, може би е експериментирал още тогава по начина, по който военните го правеха с ЛСД, със зарин и с други наркотици. Значи, ако Фин се е занимавал с това толкова време, може просто да е успял. Променените бяха щастлива случайност, добър късмет, но я имаше и способността на Фин да открива ценни неща. Да получава внезапни прозрения.

„Аз трябва да съм същото. Не умрях, нито се промених, а трябваше. Всички Пощадени - Крис, Алекс, Сара, Грег, аз - ние сме образци.“

-      Какво искаш? - най-накрая го осени, не беше напълно гол в снега и води разговор с лунатик. Болката в рамото беше притъпена до тихо напомняне, а тази в главата му беше само спомен. Той обгърна гърдите си с ръце повече по навик, отколкото защото му беше студено. Можеш ли да се престориш отново на човешко същество? - Ти отне всичко останало. Не ми позволи дори да умра.

-      Това не е вярно. Ти не си позволи да умреш. Не, чакай! - Фин се плясна като Хоумър Симпсьн. – О! Имаш предвид, че не те оставих да се обесиш? Ти не беше с всичкия си тогава, но ако наистина толкова ти се иска да довършиш работата, имаш нож. Давай, срежи си гърлото! Намушкай се в сърцето! Извади си очите! Не ми пука.

Избори, които не бяха избори, Фин беше ненадминат в това.

-      Какво искаш? - повтори Питър.

И Фин му каза.

* * *

Това, което тревожеше Питър най-много, беше, че успяваше да събере съвсем малко оскърбление. Но все пак, докато слушаше, разбра, че е получил отговор на един много важен въпрос, „Фин трябваше да попита. Не може да чете мислите ми, а само да ми влияе. - Той си спомни експлозията в главата си и екстаза от червената еуфория. - Може да ми причинява болка и да ми доставя удоволствие.“ Което беше много по-малко, отколкото Фин бе постигнал с Дейви и другите Променени. И какво значеше това?

-      Не - каза той, когато Фин свърши.

-      Тогава гарантираш изтребване - каза Фин. - Знаеш, че се връщат към познатото, а часовникът тиктака, момко. Остават по-малко от два месеца, нали?

„Откъде знае това?“ Ако Фин не можеше да чете мислите на Питър, тогава сигурно беше чул слухове или може би имаше шпиони в Рул от самото начало. Вместо да отговаря на въпроса, той каза:

-      Защо да се съгласявам?

-      Защото въпросът опира до по-малкото зло. Това е изход.

-      Изход? - Сега се засмя. - Как?

-      Искаш да ти го кажа буква по буква ли? Ти си умен, колежанин. Техническия в Мичиган, нали? О, но не си завършил, точно така. Останал ти е само един семестър, доколкото си спомням, заради онзи малък - Фин завъртя пръсти - инцидент. Но ти си изучавал този феномен, правил си полево проучване върху вълците от остров Роял.

-      Да. - Боже, Фин наистина знаеше всичко за него. - Консервационна биология на популации в плен.

-      Е, мисли за това, което предлагам, Питър: защита, достатъчно разнообразие, за да се поддържа популацията, храна. - Фин направи услуга на Питър, като не се усмихна. - Мисли за мен, сякаш предоставям консервация.

-      Но ти не използваш всички Променени по начина, по който използваш Дейви и тези момичета. Ами онези в затворническата къща? Разпознавам някои. Какво ще правиш, Фин?

-      Може изобщо да не се наложи да правя нещо особено. Познаваш историята, Питър. Рим не е построен за един ден, но е паднал за три. Рул е същият. Мината я няма, няма доставки и всички са толкова стари, че селото ще се изяде само, като рак, отвътре навън. Помни! Чъкитата се връщат към познатото! Само помисли какво се е отправило към тях, докато говорим!

Идеята дори неколцина Променени да се върнат в селото прати бавна тръпка по гръбнака му. Знаеше, че Фин държи деца от Рул, беше познал Кейт Ландри с очи като кошута и плещестия Дий Трабърс. „И ако Фин събира Променени като Кейт и Дий, и останалите, и ако това е неговата нова армия...“ Щеше да е като последният император на Рим, който гледал как вестготите нахлуват в града през Порта Салария, за да завземат Седемте хълма.

-      Давам им - Фин потупа с пръст китката си, сякаш да провери невидим часовник - оше ден или два. Или блудните синове може вече да са там, Питър. Какво си представяш, че ще стане?

Беше на върха на езика му да каже, че Съветът няма да падне и Крис би намерил начин. „Но Крис се появи във видение. Забрави наркотика! Нещо се е случило с него и в Рул, знам го. Фин е твърде самоуверен.“ Идеята, че Крис може да е мъртъв, беше като шип от скръб в сърцето му. Но все пак той го сграбчи, дръпна го по-близо, по-дълбоко, искайки болката, страданието. „Ако си спомня какво е да скърбиш, има възможност да премина от другата страна.“

-      Защо мразиш Рул толкова много? - попита той. - Кой си ти, Фин?

-      Аз съм това, което съм. - Фин разпери ръце. - И моят начин е верният, момко.

„Не, но ти си единственият останал.“ Питър затвори очи не толкова срещу Фин, колкото срещу внезапната ледена вълна, която минаваше за кръвта му. Можеше да усети как в мозъка му ноктите на крилатото нещо се захващат малко по-здраво. Почти си пожела да чуе отново камбаните. Или Саймън. Тогава щеше да е само луд и да има извинение.

-      Добре. - Той отвори очи. - Но искам да бъда там. Трябва ми думата ти.

-      Честна скаутска! А сега какво ще кажеш да влезем вътре, преди да изгубиш някой крак? - Фин му намигна. - Или нещо по-важно, за чиято липса здрав и млад самец като теб би съжалявал? Но почакай! - Фин отново се плясна в имитация на Хоумър. - Забравихме Ланг. Още ли го искаш?

-      Да. - Питър усети как крилатото нещо се премества. - Казват, че отмъщението се сервира студено.

-      Не! - Ланг се пресегна към Фин като ревящо бебе. - Шефе, не! Аз съм твой човек.

-      Има още много стари пръдни там, откъдето дойде. - Чу се триене на остра стомана върху кожа, когато Фин извади паранга от ножницата. - Кой е гладен?

1 Pas de deux (фр.), тип танц за двама в балета, обикновено мъж и жена. - Б.пр.

2 Малайски нож. - Б.пр.

3 Според дребните евреи Азазел е демонът на пустинята и първи знаменосец на армиите на ада. - Б.пр.

Content

Илса Бик
Чудовища - първа част
(книга 3 от " Пепел")

ПЪРВА ЧАСТ В МРАКА

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

ВТОРА ЧАСТ КЪДЕТО СА ТЕЛАТА

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

36

37

38

ТРЕТА ЧАСТ ТОЧКА НА ПРЕЧУПВАНЕ

39

40

41

42

43

44

45

46

47

48

49

50

51

52

53

54