Илса Бик

Чудовища - втора част

(книга 3 от " Пепел")

В себе си държа звяр, ангел и луд

Дилън Томас

ЧЕТВЪРТА ЧАСТ

ИЗПИТАНИЯ С ОГЪН И ЛЕД

55

-      Мислиш, че можеш да ме изоставиш? - викът на баша му беше като рев, който се понесе от кухнята долу като от мегафон. Чу се доста силно блъскане на метал в дърво, тракане на съдове и после заглушеният писък на Диъдри, приятелката на стареца в момента. - Мислиш, че нямам очи? - беснееше той.

„Не чувам това. - Треперещ под тъмния купол на одеялото, Крис стисна очи здраво, здраво. Затисна ушите си с ръце. - Това е просто лош сън...“

Но тогава някак се озова сгушен на стълбите. Баща му се показа отдолу. Ярки червени пръски кръв се бяха размазали по лицето и потника му. По чука имаше полепнала кръв, сьсиреци, руса коса и мозък.

-      Н-н-недей! - с разтреперан глас каза Дий. Но сега Крис видя, че това изобщо не беше Диъдри, а Лена. Лицето ѝ представляваше кашкав, безформен ужас. Лявата половина от главата ѝ беше смазана. Блестящ плужек от розов мозък се хлъзгаше по врата ѝ. - М-толя те! - Лена вдигна ръце, но не към бащата на Крис.

Към него. Защото сега Крис не беше на осем. Не беше и в леглото или свит на стълбището, прегърнал коленете си и изгарящ от желание да бъде където и да е другаде. Вместо това стоеше във вихъра на леден вятър, изложен на жилещия сняг, и сега ръката с чука беше неговата. Той го вдигна, почувства тежестта му, дръжката беше хлъзгава от кръвта на Лена. По лицето му беше покапала кръв, която кьпеше врата му. Той изсмука едно топло мокро петно с вкус на бакър от устните си. Това беше най-доброто нещо, което беше вкусвал, и искаше още.

-      М-моля те, Крис! - каза Лена. - П-помогни ми!

-      Не мога да ти помогна - гласът му беше по-стар, по-груб. И това му хареса. - Никой не може.

-      Н-но... - От очите на Лена покапаха капки кръв вместо сълзи. - Аз н-не искам да умра.

-      Трябваше да помислиш за това, преди да се Промениш. Някой трябва да умре.

-      Да, но някой трябва да умре - беше още един глас, човек когото Крис също познаваше добре. Джес се беше озовала ненадейно при тях, сребърната ѝ коса се развяваше на вятъра като къдрите на горгона, а снегът се завихряше в дълга бяла мантия. - Някой ще умре - каза тя.

-      Но не аз - изплака Лена. - Защо трябва да съм...

-      Ти вече загуби, момиче - гласът на Джес беше като вятър. - Но ти не си, Крис. Напусни това място! Това е битка, която няма да спечелиш тук. Мястото ти не е в Земята на мъртвите.

-      Как ли пък не! - каза баща му, който сега се хилеше към друго тяло. То потрепваше в огромно езеро от димяща кръв. Крис погледна и видя, че беше на Питър, проснат по гръб, главата му счупена и безформена като тиква за Хелоуин, прегазена от кола. - Говориш за моето момче - каза баща му на Джес, - а то ми принадлежи, мястото му е при мен, то е моята кръв.

-      Има време, когато трябва да убиеш, Крис, но има и време, когато трябва да лекуваш. - Очите на Джес бяха черни огледала, в които той видя себе си удвоен: Крис отдясно и Крис отляво, като двата ангела на същността му - баща му и Джес, - но той не можеше да каже кой от тях беше добрият. Може би нито един напълно. - Остави това нещо с лицето на баща ти! - каза Джес. - Върни се! Твоето време още не е дошло.

-      Как ли не е дошло - каза той, после започна да се върти, двамата Крис се завъртяха, чуковете им свистяха, но когато се свързаха, се сринаха в един Крис, един чук, едно желание. Чу се тъп удар и разкъсващ звук, когато черепът на Лена се спука. Чукът трепна в ръката му, металът проби костта, преди да премине към по-меката розова каша на мозъка ѝ. Лена се сгърчи. Когато чукът излезе, Крис погледна нагоре и видя, че Джес е изчезнала.

-      Браво, момчето ми! - Обърсвайки буца мозък от бузата си, баща му пъхна пръсти в устата си. - Вкусно...

И тогава сцената се смени с бързо разтърсване, сякаш някаква ръка се беше вклинила в гърба му и го беше дръпнала силно, изхвърляйки Крис от този ужас в нещо напълно различно. Имаше само секунда да помисли: „Кошмар, това е кошмар, това не е истина, не е...“. Гърдите му внезапно избухнаха в груба агония. Електрически пламък премина през тялото му и всички свръзки се съживиха с прашене. Той забеляза, че въздухът беше топъл. Беше някъде вътре, не на снега, и имаше плискане и бълбукане на вода, скърцане на пружина, шумолене на плат. Тиктакане на часовник като от насекомо. „Легло, спалня, къде?“ Лежеше по гръб и трепереше, а всеки негов нерв виеше. Върху гърдите си усещаше странен натиск - „ръка, мъж“ - и един палец върху челото му проследяваше нещо, чертаеше надолу-нагоре, скицираше някакъв символ като перо върху празен лист хартия. Това, което последва, беше вихър от звуци, шепот и гърлено мърморене на мрачен език - като дървета, натежали от гарванови ята, всичките говорещи на непознати езици: „Durch das Blut und das Wasser seiner Seite...“1.

Къде се намираше? Помнеше студа и снега, капана, който прорязваше дърветата - „Лена, бягай, бягай!“, - а после мазната унилост, пълзяща през тялото му, обгръщаща ума му „Вода. Нещо във водата...“ Отново се чу плискане наблизо и нещо мокро премина по гърдите му. Обхвана го чудовищен порив на страх. „Господи, не, отрова, убиват ме, не, не!“

-      Не! - Крис се чу как преглътна един внезапен разкъсан вик. - Не! - Очите му се отвориха рязко в същото време, в което ръцете отстрани подскочиха като стреснати птици. Някой извика, когато той подскочи и се върна към живота в стая, пълна със сенки и твърде малко светлина, все още крещейки: - Не! Не ме докосвайте, не ме докосвайте, махнете се от...

-      Кристофър! - Лице на старец изплува от мрака. - Кристофър, спри! Всичко е...

„Да се измъкна, трябва да се измъкна.“ Крис реагираше по инстинкт и чиста паника. Лявата му ръка замахна и се закачи за плат. Чу се стреснат грак, когато той дръпна мъжа, приближи го към себе си, ръката му се плъзна около врата му, очите му подскочиха при проблясъка на метал на левия хълбок на стареца. Ръката на Крис се стрелна. За миг пистолетът беше в юмрука му, а дулото се притискаше към слепоочието на стареца.

-      Махнете се от мен, махнете се от мен, махнете се!

-      Не, Крис, не, не! - хор от гласове, момичета и момчета. Стържене на метал върху кожа, звуците на изваждащи се пистолети, непогрешимото тракане на затвора на пушка. Гласовете продължаваха да бърборят, всички говореха едновременно: - Крис, недей! Крис, всичко е наред. В безопасност си, Крис, в безопасност си.

Едно момче боботеше по-силно от другите иззад пушката си:

-      Свали пистолета, свали пистолета, пусни го, пусни го!

-      Не, Джейдън! - каза старецът с изненадващо силен глас. - Всички да се успокоят! Дайте му минута да...

-      Но той ми беше на мушката - каза Джейдън. – Беше ми на мушката.

-      Джейдън, не! - гласът на момичето беше познат и Крисш се сети: „Хана“. - Крис - каза тя, - моля те, свали пистолета!

-      Всички да се дръпнат назад! - извика Крис, но думите излязоха дрезгави и стържещи. Една свещ хвърляше слаба, несигурна светлина, но беше достатъчно, за да види, че стои в бъркотия от чаршафи и юрган, наполовина върху, наполовина извън легло, и че е напълно гол.

-      Къде съм?

„Не е било сън. Ранен, бях ранен лошо. Кървях, чувствах... - Беше почувствал как онази черна тръпка в гърдите стиска сърцето му. - Почувствах как умирам. Аз умирах, аз...“ Не, не можеше да мисли за това. Да се махне, трябваше да се махне. Още държеше стареца за врата, но очите му подскачаха от лице на лице: Джейдън, Хана, две други момчета, после по дългия правоъгълник на стаята с наклонения таван и тройка прозорци. „Таван или втори етаж. Спалня.“ Затворена врата - пътят навън, - беше отляво, но другите я блокираха.

Чу се приглушен лай, а после някой при вратата:

-      Добре ли си? Той добре ли е? Какво става?

-      Не, не, чакай... - Хана се пресегна, но малкото момиче се стрелна внезапно напред.

-      Крис? - Лицето на момичето беше стегнато от безпокойство. Сините ѝ очи се разшириха и той разбра как трябва да изглежда: гол, обезумял, с пистолет в едната ръка и хванал за гърлото старец. Кучето до нея, по-малко от овчарка и със самурена козина, го гледаше през черна маска. - Крис, всичко е наред - каза малкото момиче. - Помниш ли ме?

-      Д-да. - Крис преглътна, за да спре внезапната вълна на замайване. „Не, не може отново да загубя съзнание!“ Помъчи се да прочисти главата си. - Ти си... ти си Ели.

-      Да, а това е Мина, кучето ми. - Облекчението се разля по лицето му. - Ние те пазихме топъл, помниш ли? Ние те спасихме. Сега си в безопасност.

-      В безопасност? - Той усети шибването на страха. Ръката му се стегна около брата на стареца. - Не съм в безопасност. Оставете ме на мира всички! Просто стойте настрана!

-      Кристофър... - Старецът не се бореше, вместо това галеше ръката, която Крис беше сключил около врата му, по начин, по който се успокоява уплашено животно. - Кристофър, знам, че е объркващо. Уплашен си. Свали пистолета, преди да нараниш някого!

-      Не! - Но Крис усети как паниката се стопява. Беше започнал да я губи, странната сила се оттичаше от него. - Кои сте вие, хора? Къде съм?

-      В безопасност си - каза Хана от вихър на сенки или това беше неговото зрение, което започваше да отслабва. - Крис - каза тя, - нека ти помогнем!

-      Да помогнете? - Смехът му беше слаб и сподавен. - Опитахте се да ме убиете.

„Трябва да се измъкна оттук.“ Той направи една залитаща стъпка. Краката му внезапно се бяха вдървили. Пистолетът ставаше невероятно тежък като камък и той разбра, че след две или три секунди ще припадне.

-      Моля ви! - изстена той. - Пуснете ме! Не искам да нараня никого. Аз не...

Без никакво предупреждение силата го напусна, сякаш беше изключен. Коленете му се подгънаха. Някъде отдалеч Крис чу тупване, когато пистолетът падна на пода. Ръцете му вече не държаха нищо, дори стареца.

-      Опитахте се да ме убиете, в-вие с-се опитахте... О, боже... - Очите му се завъртяха. Вече нямаше светлина и нищо за гледане и той бързо изпадаше в черен припадък.

-      Бързо, хвани го! - каза някой. Той помисли, че може да е Ели. - Не го оставяйте да падне...

-      Крис? - глас от тъмното. - Крис, отговори ми! Добре ли си?

-      Аз... не з-знам. - Езикът му беше подут, устата му - вцепенена. Гърдите му бяха натежали, огромен товар го притискаше надолу, надолу в мрака.

„Отново съм на снега. Под капана съм.“

-      Н-не! - когато се опита да завърти глава към гласа, вратът му се стегна. - Не ме у-убивайте отново! М-мо- ля! Не и-искам да у-умра.

-      Ш-шт! Не се страхувай! Сега съм тук, Крис. Няма да те оставя. - Една ръка, силна и сигурна, обгърна бузата му. - Отвори очи! Време е да се върнеш. Време е да видиш.

-      Аз н-не мога. - Той трепереше. - Н-н-не искам да видя.

-      Трябва. Повече никакво криене в сенките. - Гласът беше спокоен, но безмилостен. - Вече не си на осем. Хайде! Върни се вече!

-      Н-н-не... - Но клепачите му се вдигаха, мракът се отцеждаше, воалът се разтваряше от очите му. В началото нямаше нищо освен ослепително ярка пара, сякаш силна светлина си пробиваше път през тежка мъгла. После видя как мъглата се къдри, когато лицето на Питър се материализира, частите се заплетоха от врата нагоре: брадичка и уста, нос и чело.

Но без очи. Само празнини, гладка кожа върху костта.

-      Къде са очите т-ти? - Юмрук ужас сви сърцето му. - П-питър, к-къде...

-      О, колко съм глупав! - И кожата върху очните кухини на Питър се обели. - Ето! По-добре ли е?

Крис усети как писъкът си проправя път през гърлото му и се опитва да изскочи през устата му. Очите на Питър бяха пещери, не дълбоки черни огледала като тези на Джес, а червени и необятни - и се изпълваха бързо. Преляха в кървави ручеи, които се процедиха надолу по бузите му и върху устните му. Когато Питър се усмихна, устните му се отвориха, за да разкрият твърде много зъби, които бяха мокри и оранжеви.

-      Ку-ку! - каза Питър. Плътни алени капки потрепваха по долната му устна, за да покапят направо върху лицето на Крис и да напръскат собствените му взиращи се очи.

Чу се едно „с-с-с-с-с“ като сьскане на змия, като прогаряне на киселина, а после дойде болката. Крис беше сляп и крещеше...

- А! - Крис чу как викът изскача от устата му.

-      Кристофър? - не Питър или Лена, нито баща му, а старецът. Една суха и хладна длан намери челото му. - Кристофър, върна ли се отново при нас?

„Това друг сън ли е? - Той остана напълно неподвижен един дълъг момент. - Нов кошмар?“ Беше под дебел юрган и все още почти гол, въпреки че някой му беше нахлузил чифт долни гащи. Имаше и нещо непознато около врата му. Каишка?

-      Кристофър?

-      Д-да - изграчи той. Вдигна клепачи, потрепвайки срещу ярките спици жълто-бяла светлина, проникваща през два прозореца право срещу леглото. Би вдигнал длан, за да засенчи очите си, но не можеше да движи ръцете си. Чаршафи бяха стегнати около китките му, глезените му бяха вързани за таблите на кревата.

-      Ето те! Добре дошъл! - Пресягайки се за керамична стомна върху нощното шкафче, старецът изля вода в чиста чаша. - Жаден ли си?

Щеше да попита защо е вързан, но отчете, че ако някое дете беше грабнало пистолета му, щеше да направи същото.

-      Упойваща ли е? - изстърга.

-      Не. Ето! - Старецът плъзна ръка под раменете на Крис и го подпря, докато пиеше. Водата беше чиста, без мирис и хладна като балсам. Усети я да се плъзга по измъченото му гърло надолу към гърдите му, а после избухна като ледена експлозия в празния му стомах. Когато пресуши чашата, старецът го пусна и се настани обратно в стола си. - Надявам се да я задържиш. Дадохме ти малко бульон вчера, така че...

-      Вчера? - Когато прокара език по все още сухите си устни, усети вкуса на стара кръв на мястото, на което кожата му се беше напукала. - От колко време съм тук?

-      В тази стая ли? - Старецът преплете пръсти върху стомаха си. Косата му, която се носеше около раменете, беше снежнобяла като брадата му, а горната му устна беше гола. Но приликата беше явна - особено в очите, които бяха ярки, черни и пронизващи като на древен пророк. - От шест дни. Пристигнах снощи, точно преди залез. Бях тук, когато изплува предишния път.

Усети наблягането.

-      Как така в тази стая? Къде бях преди?

-      Какво си спомняш?

-      Сняг - каза той пресипнало. Не искаше да мисли за сънищата. - Дърветата. Шипове и зелено стъкло, и звук от чупещи се крайници като бомби.

-      Това е бил капанът. Какво друго?

-      Тежестта върху гърба ми и студа, и как боляха... гърдите ми, когато се опитвах да помръдна. Не можех да дишам, сякаш н-ножове... - Започваше да трепери. - Аз н-не можех...

-      Спокойно! - Старецът положи успокояваща ръка върху челото на Крис. - Това е в миналото.

-      Но колко далеч в миналото?

-      Две седмици.

-      Бил съм в безсъзнание две седмици? - Сърцето му прескочи. - Кой месец е сега?

-      Краят на първата седмица на март. По-спокойно, Крис! Сега си в безопасност.

-      Все това повтаряш. В кома ли бях? Какво е станало с мен?

-      Беше попаднал в капана. Хана каза, че не си можел да дишаш, имал си невероятни болки, бил си изгубил огромно количество кръв. Всеки път, щом се опитвали да помръднат теб или капана...

-      Болеше. - Натежалите му гърди внезапно се обляха в пот. - Аз... не можех...

-      Успокой се! - Старецът го потупа по ръката. - По- бавно!

-      Мислех, че умирам - прошепна Крис. - Когато Хана ми даде онази вода... Мислех, че е отрова и че тя се опитва да ме убие. Предполагам... - „Всичко е било лош сън като онзи за баща ми и мен, и Лена, а после и Питър.“ Не знаеше дали да се смее, или да избухне в сълзи. - Сънувах, че умрях. Мислех, че съм мъртъв.

-      Това е, защото във всеки един смисъл - каза старецът - ти беше мъртъв.

1 „Който е дошъл чрез вода и кръв...“ (от немски); Първо послание на Йоан, глава 5. - Б.пр.

56

-      Какво?! - Когато се опита да скочи от леглото, възлите се впиха в китките и глезените му. - За какво говориш? Какво казваш?

-      Полека, Кристофър! - каза старецът. - Успокой се!

-      Да се успокоя? - мислеше, че крещи, но бе успял да събере само един измъчен грак. Напъна се срещу чаршафите, вратът му беше толкова стегнат, че чу скърцането на прешлените си. - Казваш ми, че съм бил мъртъв? Че Хана наистина ме е отровила?

-      Да. Искала е да облекчи страданията ти, да ти помогне да си отидеш. Останала е с теб, докато си се отнесъл. Не е отнело много време. Вече си бил доста слаб. Ако Ели не те беше намерила, когато те намери, и не беше пратила Илай за помощ, можеше да си мъртъв като камък, преди Хана и Джейдън да стигнат до теб.

-      Ели и кучето ѝ ме з-запазиха жив. Т-те... - Гърлото му внезапно се стегна, когато се срина обратно на леглото. - Те ме поддържаха т-топъл. - Очите на Крис горяха и когато ги затвори, усети една сълза да се процежда по слепоочието му. „Защо плача?“ Засрамен, той завъртя лице настрани.

-      Да, нашата малка рибарка е доста изобретателна - каза старецът и Крис усети лек натиск на палец, който бършеше влагата от лицето му. - Не е слабост да си емоционален след шок. Ти явно си много силно момче, Кристофър.

-      Но как може да съм още жив? - прошепна Крис. Той отвори очи. - Каза, че съм бил мъртъв. Аз у-усетих как умирам.

-      Знам какво казах. Беше ти дадена отрова, която трябваше да те е убила, но не е. Трябваше да си мъртъв, но не си. - Старецът положи нежна длан на бузата на Крис. Докосване, за което той беше почти абсурдно благодарен. - Не мога да го обясня.

-      Може би не е било толкова лошо, колкото Хана е мислела. - Той усещаше сълзите, капещи в косата му. - Не е трябвало да го прави. Не съм кон със счупен крак.

-      Така е, но щеше ли да изпиеш отровата доброволно? Щеше ли да се довериш на момиче, което никога не си срещал, да приемеш, че е право да мисли, че ще умреш и че това е просто един жест на милосърдие?

-      Но тя е сбъркала, нали?

-      Може да е сбъркала за обхвата на нараняванията ти. Хана е доста умела. Някой ден ще стане добър лечител. Но не, тя не е лекар.

-      А ти?

-      Не. Но съм лечител от много време и познавам онзи капан.

-      Как те... - Усети, че въздухът започва да не му достига, но не можеше да спре. - Не можеха да махнат капана. Болеше твърде много. Чух ги да спорят. Хана се тревожеше, че ще започна да кървя още повече.

-      Точно така - тонът на стареца беше сух, само факти. - След като си си отишъл, са те обърнали и са те издърпали. Вярвам, че са срязали един или два шипа, за да го направят.

„Срязали са ме.“ От представата за това как обръщат вратата и за отпуснатото му тяло, закачено на железните шипове като жаба, забита на масата за дисекция, фините косъмчета по врата му настръхнаха. Сигурно го бяха и овързали, преди да хвърлят убитото му тяло върху кон. „Или конят ме е влачил, ако се е уплашил.“ Предполагаше, че е имал достатъчно късмет, че не са решили да го заровят под камъни.

-      Нейтън беше ударен от боздуган - каза той. - От онзи голям дънер. Чух как се счупи вратът му. И той ли се върна от мъртвите?

-      Не. Тялото му все още е в къщата на смъртта.

„Все още. - Усещаше писъка, който се опитваше да се измъкне през зъбите му. - Там съм бил и аз. Мислели са, че съм мъртъв. Сложили са ме с Нейтън. Тогава как...“

-      Ще го погребем, когато дойде пролетта, ако искаш. Не кремираме останките, но заклахме коня му за кучетата ни. Запазихме и вещите на Нейтън: дрехи, пушка, радио. Предполагам, че сега са твои. - Старецът направи пауза. - Знам, че не си съгласен, Кристофър, но имах достатъчно време да те прегледам. От размера на нараняванията ти и от видимите рани, или по-точно от това, което е останало от тях, смятам, че Хана е постъпила правилно.

-      Останало от тях? - Всеки път, щом старецът отвореше уста, Крис имаше чувството, че умът му се бори, за да не изостава. - Какво имаш предвид с това?

В отговор старецът се пресегна и махна чаршафа от гърдите на Крис.

-      Имаш половин дузина рани, три от които доста сериозни. Тази - старецът сложи суха длан върху дясната страна на Крис, точно под ребрата му - беше най-лошата, заради нея е колабирал белият ти дроб. Затрудненото ти дишане? Хана каза, че трахеята ти е била изместена. - Докосна е пръст собствената си възлеста адамова ябълка. - Въздухопроводът ти се е бил изместил на една страна. Така става, когато въздухът се събира в гръдния ти кош вместо в дроба. А помниш ли болката в корема? Вероятно е била от кръвта, събираща се там. Но виж сега!

Крис проточи врат, за да погледне надолу към стомаха си. Розовото око на изопнат, грубо изглеждащ белег, голям колкото монета от половин долар, се пулеше от корема му, точно под ръба на ребрата. „Боже мой! - Крис внезапно си пое дъх. Първия път, когато дойде в... спомни си ръката на стареца върху стомаха си. - Как е възможно?“

-      Имаш и съответстваща изходна рана отдясно на гръбнака. От местоположението ѝ подозирам, че си претърпял разкъсване на бъбрека също така. Но и тази рана е почти заздравяла. Ето! - Крис усети дръпване в лявата китка, когато старецът развърза възела. - Ако ми обещаеш да не ме душиш отново, ще... Така. Погледни ръката си, Кристофър!

В началото помисли, че няма нищо, но очите му доловиха полумесеца на почти излекуван разрез, започващ от кожата между палеца и показалеца и продължаващ надолу към китката. Той се взря втрещен.

-      Шип е направил това - каза старецът, но думите му бяха немощни, почти изгубени сред внезапното жужене, което изпълваше ушите на Крис. - Както можеш да видиш, палецът беше почти отрязан. Но ето, сега е почти заздравял. Всичките ти рани са в това състояние.

-      Но как? - Той обърна ръката си, после сви юмрук. Изобщо не болеше. - Това не е възможно. Как може да се случва? Защо съм още жив?

-      Не мога да кажа. - Старецът вдигна ръце. - Дали е от отварата? Или е грешка, както казваш? Комбинация от двете: отварата и твоята физиология? Или това е просто чудо, или пък магия?

-      Няма такова нещо като магия - промърмори Крис през вцепенените си устни. Спомни си мрачното гърлено мърморене, странния мирис на тамян, който беше изпълнил ноздрите му. „И ръцете му на гърдите ми. Помня, усетих как нещо... ме напуска.“ Стрела от нов страх прогори пътя си през гърдите му. - Не вярвам в чудеса.

-      Аз също. Но може да поспорим дали това, че осемгодишно момиченце е намерило сила да вдигне седемнайсетгодишно момче върху кон, е нещо естествено. Въпреки че трябва да се вземе предвид, че човешкото тяло реагира на спешните случаи, като зарежда тъканите с адреналин. Това увеличава притока на кръв, дава повече енергия и съответно по-голяма сила. Ели е била уплашена, случаят е бил спешен и тялото ѝ е реагирало. Дори ти е дала палтото си, а денят е бил наистина много мразовит. Но тя не е почувствала студа, защото същият физиологичен механизъм я е държал топла. Така че, виждаш ли? - Старецът разтвори ръце в жест „нямам трикове в ръкава“. - Няма чудеса. Просто наука.

-      Но ти не правеше това, когато се събудих. Онова не беше наука.

-      Не, онова беше вяра. Като тези неща. - Старецът погали с пръст дървения амулет, провесен от кожена каишка на гърдите на Крис. - Ели е вярвала, че това ще те предпази. Дали се е получило, е без значение. Било е нещо, което тя е можела да даде, а в замяна се е сдобила със смелост. Сдобила се е е вяра. Но всички емоции се осъществяват химически и могат да бъдат манипулирани. Всеки пияница, всеки любовник, всеки възторжен мистик го знае. Няма сърце - старецът положи длан на гърдите си, после докосна слепоочието си - без главата.

-      Тогава какво правеше?

-      Молех Бог да те излекува - каза просто старецът. - Също така ти внушавах, че може би е време да се събудиш. А ти го направи доста драматично. И не възразявай! Сигурен съм, че е било съвпадение, а не чудо. Това е просто нещо, което не разбираме. Трябва обаче да призная, че това - старецът докосна корема на Крис - изобщо не го разбирам.

-      Аз не разбирам абсолютно нищо - каза Крис.

-      Помниш ли нещо изобщо? Защото мислим, че сънуваше, и то от доста време. С дни. Твоите... - Старецът направи кръг във въздуха пред собствените си очи. - Движеха се, сякаш беше в интензивен БДО^1 сън.

-      Аз... - Езикът му се оплете. „Сънища, всички тези сънища бяха толкова истински.“ - Помня само малко, точно преди...

-      Да? - подкани го старецът. - Видя ли нещо, Кристофър?

Кошмарите бяха на парчета, стъклени ками от лошо разбити огледала и също толкова опасни, мислеше сега. „Видях Лена и Питър, и баща ми...“ Усети сърцето си внезапно да препуска в гърдите. „Лена!“ Боже, с всичко, което беше станало, беше забравил за нея. Тя беше с него. Къде можеше да е отишла? И не познаваше ли тя Джейдън? „Да, тя каза, че е била в група от десет деца с Джейдън. Това значи, че съм намерил групата, нейната група.“

-      Кристофър?

-      Не искам да говоря за това - каза Крис, като се надяваше да не звучи толкова уплашен, колкото се беше почувствал внезапно. Ако Лена не беше мъртва, къде беше? Можеше ли да е тръгнала обратно към Рул? „Но Лена не можеше да се справя в гората, не и сама, освен това беше болна и бременна.“ Беше казала, че Питър е бащата, сигурно затова той ги беше свързал двамата в кошмарите си. В това да се върне в Рул също нямаше никакъв смисъл, след като Джейдън беше тук. Какво беше станало? Дали просто се беше уплашила и беше избягала в гората? Дали се беше загубила? Никога нямаше да оцелее. Можеше ли Променените да са я хванали? „Но тогава защо не са убили мен?“ Може би просто не са могли да стигнат до него. Лена беше лесна плячка. Но и в това нямаше смисъл. На Променените нямаше да им пука дали е жив, полужив или мъртъв. Месото си е месо. Той трябваше да е на парчета или дори на голи кости.

Въпреки всичко да каже нещо за Лена сега, щеше да е грешка. Умът му премина през същото умствено пресмятане, на каквото беше подложил връзката между Ели и Алекс. Споменаването на Алекс нямаше да помогне на малкото момиче, а можеше да направи нещата десет пъти по-лоши за него. Тук той беше в неизгодно положение и на практика затворник. Тези хора не бяха негови приятели. Хана само беше доказала, че не може да им се довери.

„Така че си дръж устата затворена! Те вече се опитаха да те убият веднъж. Не казвай нищо!“

-      Беше много лош сън - каза той. - Само това помня.

-      Разбирам. - Тъмният поглед беше ясен и много прям, Крис имаше неудобното чувство, че този старец чете всичко, което беше в главата му. - Беше ли единствен?

-      Не знам - каза, устоявайки на порива да премести своя поглед другаде.

-      Звучеше много уплашен.

-      Аз бях уплашен. - Това беше истина. - Не можех да мърдам. Сънят беше много... истински.

-      А! - кимна старецът. - Вероятно хипнагогична^2  халюцинация. Могат да са много плашещи, защото тялото ти е все още в хватката на сънната парализа. Това е начинът на мозъка да те предпази от самия теб. В противен случай всички ще отреагираме на най-лошите си кошмари. Като се вземе предвид колко дълго беше в БДО сън и колко активен беше мозъкът ти, не съм изненадан.

-      Може ли да е страничен ефект от отровата? Имам предвид, друг, различен от това да свърша мъртъв.

-      Може би. - Старецът показа тънка усмивка. - Наситени сънища често са докладвани. Това е била и основната причина да се поглъщат гъбите поначало. Точно този вид е зареден с психеделици, токсини и други интересни съставки.

-      Гъби?

-      Атанита псеудотори. Гъбата „фалшива смърт“. Подхожда ѝ. Тя и братовчедка ѝ, мухоморката, имат много дълга и колоритна история. Можеш да прочетеш за това, ако искаш. Така или иначе Джейдън - доста умно момче, истински учен - мисли, че отварата причинява странна сънна кома. В комбинация със студа тя те е вкарала в състояние на хибернация. Забавила е метаболитните ти процеси и някак е предпазила мозъка ти. Прилична теория. Знаем, че комата понякога предпазва пациенти с мозъчни наранявания, деца, които са се удавили в студена вода.

-      Моят мозък не е бил наранен. Не съм се давил. - „Кръвта ми изтече. Не можех да дишам. А какво би обяснило белезите?“

-      Не, не си. Ти си уникален, Кристофър, отвъд факта, че все още си ти.

-      Имаш предвид, че не съм се Променил. И това име. На твоя брат. Той е мой... - Отново преглътна на сухо. - Мой дядо. Преподобният Йегър.

-      А! Да. Казвали са ми, че с брат ми имаме еднакви очи. - Исак Хьнтър все още беше мил. - Предполагам, това те прави мой праплеменник.

-      Предполагам. - Той нямаше представа. - Пратиха ме да те намеря.

-      Допусках го. Джесика ли беше?

-      Донякъде. - „Джес с черни огледала за очи в Земята на мъртвите. И Питър беше там, и Лена.“ Внезапно се почувства изтощен, резултатът от всичко, което се беше случило, най-после го настигаше. - Дълга история е... - И толкова безсмислена. Нейтън беше мъртъв. Ако се съдеше по съня му, Лена също.

„Какво си мисля? Аз не вярвам в магия, нито в сънища.“

И все пак той беше направил... какво? Беше като Лазар? Това беше лудост. Беше изпаднал в странна кома, преди да се върне от Земята на мъртвите.

-      Не разбирам какво трябва да намеря тук или зашо е толкова важно - каза той. - Йегър ми е дядо. Това не е новина. Добре, ти си негов брат, също така си амиш или водиш някаква отцепническа секта. Но какво от това?

-      Съгласен съм - каза Хънтър. - Ако това беше единствената история или всичко, което имаше да се открива.

-      Какво още има?

-      Зависи.

-      От какво?

-      От това колко знаеш за Саймън Йегър - каза Хьнтър. - И Пени Ърнст.

1 Фаза на съня, която се характеризира с бързо движение на очите. - Б.пр.

2 Хипнагогия - преходът между будно състояние и сън. - Б.пр.

57

Някъде на запад от Рул четири дни след мравките, две седмици след лавината, Вълка ги водеше надолу по единичен небелязан коловоз без изход покрай изолирано и много голямо езеро, разположено сред големи обрасли морени. Съдейки по липсата на къщи по брега и по този коловоз, Алекс смяташе, че езерото може да е частна собственост, тайно място за бягство. На малко повече от три километра забеляза къща за лодки и дървен док с единичен кей, кацнал на ръба на водата, със стръмен хълм отдясно на нея. На високо възвишение отляво, оттатък езерото, имаше грубо изсечена двуетажна къща с голям панорамен прозорец отляво и частично завършена веранда, която беше все още на тухли и циментови блокове и която започваше от предната врата и завиваше надясно. От три страни къщата беше заобиколена от високи гъсто насадени вечнозелени дървета...

И тъмните одрани и изкормени трупове на четири вълка висяха като тотеми.

Цялата кръв се оттече от главата ѝ. За последно видя нещо такова точно до Зоната, която охраняваше пътя на Вълка към местата му за хранене, при онази арена със зловещите пирамиди от разлагащи се човешки черепи. Пурпурен език стърчеше като вкочанен апостроф, един вълк висеше от дебела желязна кука, пробила гърдите му. Тялото беше окачено отдясно на предната врата, къдетo обикновено се слагаше приветствен цветен банер с надпис: ,Добре дошли, приятели!“. Крайно вляво втори вълк с празни очни гнезда, ококорени сякаш в безкрайно учудване, беше провесен на девет метра височина в клоните на един закален в бури смърч. До него някаква много голяма морскосиня торба висеше на карабинер, който беше закачен за червено въже, завързано около дънера на растящото наблизо по-малко дърво.

„Сак за мечки.“ Тя продължи да гледа, докато пръстите на лекия западен бриз грабнаха голия вълк и го завъртяха игриво. От въжето се чу меко „скръц“. Устните ѝ се вцепеняваха, както и умът ѝ. От миризмата на замразени човешки пържоли тя разбра, че в тази торба Променените складираха улова си. Идеята, че е дошла чак дотук, само за да бъде насечена за складиране в еквивалента на дълбоко замразяване... Гърлото ѝ започна да се свива и тя закри уста с двете си ръце, несигурна дали предстои да повърне, или да изпищи, или и двете.

Предната врата се отвори. Секунда по-кьсно навън излезе момче с бичи врат, последвано от друга Променена - меденоруса, синеока.

Шокът от разпознаването беше физически като плисък на ледена вода. Косата, украсяваща изпитите черти на момичето, беше това, което Алекс си спомни от снимка в една друга езерна къща. Квадратната челюст и носът бяха същите. Стройно преди, сега момичето беше много по-слабо. Е, предимно слабо. Алекс не беше сигурна, докато то не се обърна така, че тя да види профила му.

Тогава всичко си дойде на мястото: зелената медицинска раница; това, което Вълка беше направил, за да я спаси и защити; миризмата му на люляк и орлови нокти - знак за безопасност и семейство. Независимо от това какво може би чувстваше към нея, Алекс разбра и защо бе нужна на Вълка. Най-после схвана какво ставаше.

Пени Ърнст, сестрата на Питър, беше бременна.

58

...отговаря на изображенията на гол червеноок див бог, познат във вeдичеcкaтa митология като Червения Ревльо, Звяра с кървящи очи или Червената буря. Като баща на хиндуистките богове на бурите Рудра очевидно се свързва с интоксикацията. С лудите си очи и златна коса той е белокож бог, божествената връзка със Земята на мъртвите...

-      Което не доказва нищо друго, освен че хората се друсат от хиляди години - промърмори той, поглеждайки купчината книги, които Исак му беше домъкнал. „Етно- ботаническа енциклопедия на психеделични растения“, „Медицински растения от района на Големите езера“, „Малка смърт: физиология на комата и състоянията на транс“. Не бяха леко четиво, но го държаха изолиран в спалнята му за последните два дни, а Крис имаше много време. Всичко беше по-добро, отколкото да се вълнува за това, което Исак беше казал за Пени Ърнст и за Питър, за Саймън, за неговия дядо... и за Джес.

Колкото и изкушаващо да е да считаме Рудра за физическата проява на гъбата мухоморка, вярвам, че има много по-добър кандидат за това изгубено, тайнствено и мистично питие. Щателно изучаване на ведическата поезия - с честите и споменавания на регенеративен „смъртен сън“, възкресения и божествени видения - сочи към много по-рядката и по-смъртоносна нейна братовчедка А. псеудомори. Смъртният сън очевидно е кома с различно продължение, по време на която изискванията на метаболизма...

От другата страна на стаята дойде свенливо почукване.

-      Крис?

-      Влез! О, избинявай, забравих! Заключено е. - Да, беше извратено и малко гадно, но той започваше да полудява. Никой човек не можеше да направи повече лицеви опори и коремни преси. Ако останеше оше малко време сам, щеше да стане силен като затворник. Но фактът, че се чувстваше толкова силен след двете седмици път и времето в студения склад... той не искаше да мисли за това.

Несигурна пауза от другата страна на вратата.

-      Искаш ли да си отида?

„Не бъди мръсник! Вината не е нейна.“ С изключение на Исак всички други се държаха настрани и прекарваха колкото е възможно по-малко време с него. И като се има предвид колко гневен беше, не беше сигурен, че ги обвинява.

-      Не - каза той и се отблъсна от масата. - Влез, Ели!

Чу се прищракбане на ключалка, която се отключваше.

Вратата проскърца на няколко сантиметра, разкривайки разтревожените очи на сутрешния пазач - ягодоворусо момче на име Илай, а после пробляськ на златни плитки, когато Ели се промъкна.

-      Ели! - Илай се опита да я сграбчи, но тя лесно се отскубна. - Джейдьн каза, че трябва да чакаме кучетата.

-      Мина знае, че той е наред. - Ели разроши нежно козината на кучето си. - Нали, момиче?

-      Спокойно, Илай! Още говоря - каза Крис. Мина дотича при него, изсумтя приветствено в ръката му, после веднага се тръшна по гръб, а опашката ѝ тупаше радостно. Ухилен, той се подчини и зачеса корема ѝ бързо, от което кучето започна да се гърчи. - Харесва ли ти това, момиче, харесва ли ти? - каза той, докато задните крака на кучето се движеха в кръгове. - Добро момиче!

-      Такова е бебе. - Падайки на колене, Ели забърса настрани къдрица с цвят на царевична свила, която беше избягала от лявата ѝ плитка, за да се накъдри на слепоочието ѝ. - Сякаш никога не ѝ обръщам внимание.

-      Няма нищо - каза Крис, а Мина опъна предните си крака и изпусна блажен стон. - Харесва ми. Моето куче правеше така всеки път.

-      Липсва ли ти?

-      Да. Джет е добро куче. Обзалагам се, че ще ти хареса. - Крис потупа корема на Мина, после погледна малкото момиче. - За риба ли отиваш?

-      Винаги ходи за риба - включи се Илай.

Ели завъртя преувеличено очи към Крис.

-      Чудех се, може би... след няколко дни, ако те пуснат... искаш ли да дойдеш с мен?

-      Да - каза той, но не устоя да не задълбае. - Но, предполагам, всичко зависи от това дали Исак и Хана мислят, че ще те изям.

-      Боже! - Лицето на Илай помръкна. - Не бъди такъв идиот!

Обнадежденият блясък на лицето на Ели помръкна.

-      Те не мислят така, Крис. Но, нали разбираш, трябва да са сигурни.

-      Да, да. - „Не бъди такова лайно!“ - Извинявай! Обикновено не съм такъв задник... ъ-ъ... такъв гадняр.

-      Няма нищо. Ти си просто объркан. - Но усмивката ѝ беше пo-несигурна отпреди.

-      Това не е извинение. - Пресегна се над кучето, затъкна къдрицата зад ухото ѝ и остави ръката си да се задържи за момент, наслаждавайки се на изчервяването от приятната изненада, което се разпростря по лицето ѝ. Сладко хлапе, но той можеше да види тъгата в тъмните кръгове под очите ѝ. - Най-малкото, което мога да направя, е да бъда мил с момичето, което ми спаси живота. И недей да спориш! - Той вдигна пръст. - Наистина е голяма работа.

-      Да, предполагам. - Ели изглеждаше толкова доволна, че щеше да се пръсне. - Сега, след като се чувстваш по-добре, може ли да ти задам един въпрос?

-      Разбира се - каза го достатъчно лесно, но усети как стомахът му се връзва на възел от предчувствие. - Давай!

-      Преди да дойда тук, имах едни приятели. - Ели загриза долната си устна. - Алекс и Том. Не са на моята възраст, а по-големи като теб. Дори мисля, че Том беше още по-стар. Беше войник като баща ми, но Том е бил в Афганистан, не в Ирак, и е работил с бомби и такива неща. Все едно, всички бяхме заедно. Те... те се грижеха за мен, но после ни разделиха. Когато Том... - Очите ѝ блеснаха и устата ѝ се изкриви по начина, по който всяко малко момиче би го направило, ако се опитваше много силно да не се разплаче. - Когато онези възрастни ме взеха, Том беше ранен и...

С нарастваща тревога той слушаше как тя разказва история, която вече беше чувал и преди. Още от онази сутрин на снега, когато беше изпитал такава болка и страх да събере две и две, знаеше, че този момент ще настъпи. До тази секунда той се чудеше какво ще направи и защо това трябва да е проблем.

„Това дете си рискува кожата заради теб. Най-малкото, което можеш да направиш, е да бъдеш мъж.“

-      Така че се чудех... - Ели спусна поглед към ръцете си, сякаш се страхуваше да намери отговора в лицето му. - Ами ако Том и Алекс... ако са стигнали до Рул? - Една сълза се спусна към пръстите ѝ.

С все още обърнати настрана очи Ели избърса буза с кокалчетата си.

-      Те там ли са? Добре ли са?

Той винаги щеше да се мрази заради това.

-      Съжалявам, Ели - каза, - но никога не съм ги срещал.

„Такъв си задник!“ Крис гледаше през прозореца как Исак слага ръка на главата на малкото момиче. Това, изглежда, освободи нещо, защото Ели внезапно обви с ръце кръста на стареца и зарови лице. Дори от два етажа височина и през два декара Крис можеше да види как раменете на момиченцето потрепват. „Тя е единствената, на която ѝ пука, а ти я лъжеш.“

-      Да, ама и на теб да ти дадат отрова, да те отрежат от няколко шипа и да те оставят да умреш, да видим как ще се чувстваш! - Самоотвращението на езика му беше толкова плътно, че и бутилка вода за уста нямаше да отмие вкуса. - Мислиш ли, че ще те харесва толкова, след като открие, че заради теб са убили Алекс? Че си решил, че е по-лесно да се преструваш, че това, което става в Зоната, не е странно? - Нямаше да се учуди, ако Ели изискаше отряда за разстрел, и не, той не реагираше прекалено. Тези деца убиваха хора.

Това, което също го притесняваше, беше колко бързо бяха дошли лъжите. Мислеше, че е надживял всичко. Нощта на чука и баща му, и странните месни тупвания, и писъците на Диъдри. Бяха минали десет години, а той все още помнеше как отговаря на въпросите на онзи детектив: „Не, господине, не съм чул нищо. Не, бях заспал. Чук? Не, господине, не съм виждал чук никъде. Дори не мисля, че имаме.“

-      Не, детектив, аз обичам баща си. - Той облегна чело на студеното стъкло. Точно под перваза бяха скованите от студ спирали на много дебела, но покрита със сняг лоза, виещи се по високи железни рамки. - Аз съм само на осем и току-що слушах как баща ми убива някого и не, господине, той никога не ме е наранявал.

Въпреки яркото слънце на ранния следобед двойният прозорец се замъгли от дъха му. През неравната мъгла гледаше как Ели се хвърля на седлото на мрьсна кафява кобила. Пътят към езерото минаваше през гъста гора и ограждаше голяма купа блестящ сняг, който, съдейки по жицитe и железните стълбове, трябва да беше градината на чифлика. Крис видя как старецът вдигна ръка, когато Ели, Илай и техните кучета изчезнаха, а после събра юздите на сиво-кафяв кон, който поведе към наклонена тъмносива конюшня, разположена точно до дългия замръзнал овал на езеро за патици южно от къщата. Крис се прехвърли на южния прозорец и проследи придвижването на Исак, докато сенките на мъжа и коня, дълги и тънки, пришпориха към гористата околност. Недалеч, от дясната страна на конюшнята, група крави се бяха насъбрали около хранилка, разположена пред червен обор с каменни основи, увенчан с висок фронтон. Както и конюшнята, оборът беше украсен с няколко магически знака: полузвезди, оформящи фалшиви арки над прозорците, които Хана бе нарекла „врати на дявола“, и бели розетки. Беше ориентиран в посока изток-запад и Крис лесно можеше да си представи въртящо се синьо-златно колело на късмета под козирката в края на фронтона. Докато приближаваше обора, Исак помаха на друго момче - недостатъчно високо, за да е Джейдьн, значи може би Конър или Роб, - което буташе количка мрьсно сено.

„Човече, бих чистил конюшните цял ден и цяла нощ, само ако ме пуснат оттук.“ Крис въздъхна и затвори очи. Не беше глупак, така че защо се държеше като такъв? Дори да забрави, че щеше да нарани Ели все някога, оставаше фактът, че само се заравяше още по-дълбоко в лъжи. След като истината излезеше наяве, а това щеше да се случи все някога, за тях щеше да е много по-трудно да му се доверят.

„Да, но виж колко дълго всички са лъгали мен!“

Историята беше толкова невероятна, че се съмняваше някой да може да я измисли. Колкото и да не му се искаше да повярва, казаното от Исак отговаряше на много въпроси. Дори обясняваше реакцията на Питър, когато Крис се беше появил в Рул. Един поглед към Крис и Питър вероятно е нахлул в Съвета, настоявайки за обяснение. Какво бе признал Йегър?

-      Обзалагам се, не много - каза Крис. - Наистина ли мислиш, че такъв дърт задник ще признае, че е забременил жената на бизнес партньора си?

Или че баба на Крис... беше Джес?

Исак знаеше само, че когато майката на Крис - дъщерята на Йегър и на Джес - се появила с момчета близнаци, Йегър се съгласил да вземе само едното, което се оказало Саймън. Крис бил пратен обратно на баща си, който вероятно измъкнал някакви пари от това. Не че баща му беше изхарчил и цент повече за Крис, отколкото трябваше. Това беше човек, който никога нямаше пари, който винаги прибираше това, което Крис изкарваше от косенето на морави през лятото. „На съхранение - винаги казваше той. - За колежа.“ Да. Когато къркаш колкото баща му, ти трябват всичките дребни, които можеш да събереш.

Но как Йегър е решил кой да бъде? Сложил е него и Саймън един до друг и е броил „онче бонче“ ли? Или е теглил сламки?

Крис можеше да преброи случаите, в които е прекарвал повече от пет минути с Йегър, на едната си ръка. Но сега разбираше защо срещите с Йегър се случваха само веднъж годишно и винаги в ресторанти в други градове, извън Мертон и възможно най-далеч от Рул. Йегър нямаше да рискува някой да го види и да пита Крис: „Хей, Саймън, как я караш, хлапе?“. Или пък той и Саймън да се видят.

„Нищо чудно, че татко винаги се напиваше безпаметно след това. Всеки път, когато се е виждал с Йегър, за него е бил като напомняне как е свършил с...“

Почукването беше формално, по-скоро предупреждение, отколкото искане на позволение. Крис чу дрънчене на ключове, тракане на дръжка, а после Хана избута с хълбок вратата, следвана от аромата на задушени моркови, варени картофи и богат сос. Един пистолет висеше точно под десния ѝ хълбок.

-      Обяд. По-добре кьсно, отколкото никога - каза тя като поздрав. - Вързана съм с агненето. Все още имаме четири овце, които ще раждат.

-      Какво? Ти си тук без Джейдън, който да се увери, че няма да ти скоча? - попита той.

-      Той и Конър са на лов и проверяват капаните. Няма да се върнат, освен ако не хванат нещо. Джейдън винаги прекалява.

-      Той поне прави нещо. Аз мога да помагам, да знаеш.

-      Не, това няма да е необходимо. - Хана избута вратата да се затвори и отиде до масата, където той беше оставил книгите. - Може ли?

Въпреки че миризмата го подлудяваше, той не помръдна и мускул.

-      Не се ли тревожиш, че внезапно може да закопнея за пилешко крилце, вместо за телешко варено?

-      Не, все още говориш. Това е еленско и не се обиждам лесно. - Сивият ѝ поглед беше непоколебим. - Също съм много по-бърза, по-млада, а вероятно и доста по-добра в стрелбата от Исак. Сега ще помогнеш ли, или искаш да оставя това на пода?

Той безмълвно събра книгите в нестройна купчина и ги тупна върху дюшека. Облегна се на месинговата табла на леглото, кръстоса ръце и загледа как Хана оставя храната му с ефикасни икономични движения. Притесняваше го, че забелязва колко спретнато тази грива с цвят на елда преминава в гладка плитка. Или че все още мирише на мед и овесена каша.

-      Освен вареното - каза тя, показвайки му гърба си - има праскови, които консервирахме миналата година, и ти сварих чаша чай от коприва. Има много желязо и е добър за възстановяване от всякаква анемия.

-      Така ли? Може би някой трябва да го пробва първо.

Когато се обърна, тя го направи без много драма, по начина, по който детска учителка разбира, че крясъците по досадно малко дете само ще направят избухването му по-лошо.

-      Вече се извиних. Знам, че не съм перфектна, но като се вземат предвид обстоятелствата...

-      Да, дрън-дрън-дрън... ако трябваше да го направиш отново, пак щеше да вземеш същото решение. Знам. Както каза, това вече го минахме.

-      Тогава какво искаш от мен?

„Някой, с когото да споря, за да не трябва да мисля какво ще правя после.“

-      Какво ще кажеш да ме пуснеш навън за начало?

-      Знаеш, че това решение не е мое.

-      Но Исак би те послушал.

-      Вероятно, но мисля, че и това би било лошо решение. Може да не съм виждала толкова много деца да се Променят, но станалото с теб е много различно.

-      Както каза, аз още говоря. Върнах се като себе си. - Но откъде беше въпрос, за който не искаше да мисли и на който не можеше да отговори. Направи помитащ жест към книгите. - Ти си била в колеж. Ето я науката. Какво още искаш?

-      Моят съвет е все още същият. Обсъди го с Исак! Ако това е всичко - тя тръгна към вратата, - имам задачи, които трябва да се свършат. Агнетата имат нужда от хранене.

-      Чакай! - Беше твърде ядосан и му трябваше почивка от самия него. - Виж, съжалявам, държа се като идиот. Предполагам, че просто не съм свикнал да ме убиват, а после да се събуждам... Съжалявам! - Той протегна ръка. - Съжалявам! Това не трябваше да го казвам. Можеш ли да останеш още малко? Никой освен Исак и Ели не говори с мен. Ти се държиш като че ли съм прокажен. Не мога да преценя единствено дали Джейдън иска да ми направи дисекция, или би предпочел да проведе някои научни експерименти, за да реши какво ме прави такъв.

-      Ако Джейдън имаше достъп до лаборатория, вероятно щеше да направи и двете - каза Хана, но не се усмихна.

Това не го накара да се почувства по-добре.

-      Защо всички толкова се боите от мен?

-      И трябва да питаш? Нямаме обяснение за теб, не знаем какво ще стане и, о, ти беше малко буен.

-      Бях объркан, ясно? Опитай теб да те смажат и отровят, а после да се събудиш с някакъв старец, който прави фокус-мокус върху теб, и да видим дали няма и ти да откачиш.

-      Някога хрумвало ли ти е, че може и да съм, Крис? Не съм точно въодушевена, че съм изтълкувала грешно ситуацията - тя вече звучеше ядосана.

„Изтълкувала е грешно ситуацията?“ Да не би да призна току-що, че е направила грешка?

-      Е, може ли да се съгласим, че всички сме малко изнервени? Моля те, остани за известно време! Не понасям да стоя сам непрестанно. Занимавам се само с това, което се върти в главата ми. Пет минути! Ако решиш, че отново се държа като идиот, може да си тръгнеш.

-      Не ми трябва твоето разрешение - каза тя, но въпреки това той реши, че този път в гласа ѝ може би има сянка на усмивка. - За какво искаш да говорим?

-      Ами... - Сега, след като тя остана, всичко, изглежда, се струпа зад зъбите му. „Мислеше, че съм Саймън. Колко добре го познаваше? Познаваш ли Питър? Разкажи ми повече за Пени!“ Но всичко това беше твърде лично, твърде бързо. - Искаш ли да седнеш?

-      Благодаря! - Тя се плъзна в един стол с права облегалка и стисна таблата пред гърдите си като щит. - Е... какво си намислил?

-      Добре, ето какво не разбирам. - Всъщност имаше няколко неща, които не разбираше, но реши да започне с нещо, което не само беше безопасно, но и сочеше, че наистина може да му се вярва. („О, дааа - обади се вътрешният му глас, - това толкова добре обяснява защо излъга Ели и не им каза за Лена.“) - Знаеш, че аз съм този, който прибираше вашите най-болни деца в Рул. Aз съм този, който оставяше храна и провизии.

-      Да. Може да оставяш гранули и за улична котка - каза тя със същия неутрален тон, - но това не значи, че няма да я одереш за яхния в момента, в който се приближи.

-      Но единственото, което направих, беше да се появя в онази пътуваща библиотека. Така и не знаех, че вие сте там, докато не ми оставихте онова първо момиченце, за да го намеря. - Това беше само една малка лъжа. Той се постара да включи Орен в обиколките си, след като Джес го насочи натам. Защо никога не каза, че се е отделила от амишите, и защо не спомена нищо за Исак, бе нещо, на което само Джес можеше да отговори.

-      Всъщност, не. Това беше решение на друга група. Аз нямах участие в него и нямаше да се съглася, ако ме бяха питали.

-      Това е доста сурово.

-      Това въпрос ли е, или наблюдение?

-      И двете. Вие нямате ли правила или нещо такова? Исак не ви ли казва какво да правите?

-      Разбира се, че не. Той е... съветник.

-      Значи вие сами ръководите нещата?

-      Повече или по-малко. Свободни сме да не приемаме мнението на Исак, но трябва да има определено съгласие между групите.

„Да, като да убивате деца, за които не смятате, че ще се справят.“ Но дори това, изглежда, не беше безусловно. Той бе спасил няколко много болни деца, някои от които бяха умрели в Рул.

-      Исак ли е единственият възрастен?

-      Единственият останал. Той ни наблюдава, мести се от група в група.

-      Колко групи има?

-      Това важно ли е?

Така, значи нямаше да тръгнат натам.

-      Добре, права си. Не е важно. - Не съвсем. Питър беше говорил за капацитет на средата, за това колко тревожно бързо Рул се беше разраснал отвъд ресурсите си. - Ами по първия ми въпрос? Вие направихте първия ход, не аз.

Което не беше съвсем вярно. След като Джес бе споменала, че може да има деца около старото амишко поселище, той прие за своя мисия да спаси възможно най-много от тях. Беше посещавал района често, беше наясно с очите, които го следяха, и внимаваше винаги да оставя символични припаси като батерии и храна в старата пътуваща библиотека, където беше намерил първата Пощадена - много болно момиче, - точно до входната врата. Тя беше и единственото дете, за чието намиране не трябваше да скача през обръчи.

-      Откриването на онова момиче не беше щастлива случайност - каза той. - Онези деца се бяха погрижили да я намеря. След нея ми оставяха бележка, за да ми дадат указания за магичните знаци. Очевидно не смятаха, че съм заплаха.

-      Както казах, решението не беше мое. Виж, можем да обсъждаме това с дни, затова нека аз те питам нещо, Крис! - Тя се наведе напред. - Ако беше имало други деца, които не са болни... ако, да кажем, ти случайно се беше препънал в нас... щеше ли да ни заведеш в Рул? Насила?

-      Вероятно. - Усещаше как горещина залива бузите му. - Да.

-      Тогава това не те прави по-добър от хората, които са откраднали Ели.

-      Нещата не са в черно и бяло.

-      Напротив. Аз никога не съм откраднала дете. Никога не съм позволила на никого да използва дете като начин да си купи убежище.

-      Както ти каза... това не съм го решил аз.

-      Но ти го прилагаше.

-      Всички трябваше да направим избор. Единственото, което съм искал, е да помогна. Правех, каквото мислех, че е правилно по онова време - излизайки от устата му, това звучеше банално, каквото и беше.

-      И отново би го направил.

-      Имаш предвид, както ти би решила да ме убиеш? - изстреля в отговор. - Да, предполагам, че бих. Така че сме квит. Бих се опитал да намеря начин да опазя децата живи, а ти би мамила хората да вземат отрова.

Можеше да чуе ехото от вика си във внезапната тишина. Тя беше скована, кожата около устата ѝ беше опъната, бузите ѝ горяха. „Идиот!“ Трябваше да остане спокоен, да бъде разумен. Ако притиснеш хората твърде силно, те избухват. „Съжалявам, татко, съжалявам, аз съм виновен. Няма да го направя повече.“

-      Аз никога... - Тя прочисти гърлото си. - Никога не е измама. Когато на някого вече не може да се помогне, когато няма надежда, е избор. Когато знаем със сигурност, когато кучетата ни предупредят, че някое дете се - сивите ѝ очи се стрелнаха настрани - променя, е все още избор.

-      Избор между какво и какво?

-      Ти какво мислиш, Крис? Ако ти се променяше, ако знаеше, че би се опитал да убиеш приятелите си, хората, които обичаш... да не ми казваш, че би избрал да станеш един от тях?

-      Между какво и какво? - попита той отново. В този момент разбра напълно защо Питър беше устроил Зоната. Въпреки тайните и лъжите той знаеше, че приятелят му все още го обича и би умрял за него. Ако Питър му се беше доверил, щеше ли да му помогне?

„Може би щях. Защото ако промяната засегнеше Алекс... или Питър... аз никога не бих могъл да дръпна спусъка.“ Можеше да се обзаложи, че Питър се е чувствал не по-различно, като е гледал приятелите си и хората, които обича, да се променят пред очите му. Той сигурно се е опитал да намери начин. Където има живот, има и надежда. Можеше да се променят обратно, да се оправят. Номерът беше да ги държиш достатъчно дълго време живи, да им дадеш този шанс.

„Да, но колко дълго би провеждал експеримента? Месеци? Години? Надеждата има ли краен срок?“

-      Не ми казвай, че сте пускали всяко дете, което мислите, че се променя, да се скита наоколо! Какъв е изборът? - Осъзна, че си търси повод да се скара, начин да удари. - Какво правите? Заключвате ги да умрат от гладна смърт или ги застрелвате само когато побеснеят?

-      Не ни съди! - Сивите ѝ очи станаха сурови. - Да не си посмял! Не ти дължа отговори, Крис. Мислиш, че ни превъзхождаш, нали? Не знаеш нищо за нас.

-      Ти също не ме познаваш. Дори не те интересува моята гледна точка. Вече си ме осъдила - гласът му беше несигурен. Тихото къкрене в корема му беше вече почти кипене. - Добре тогава, да смятаме малко, Хана, защото математиката е чиста, първична и толкова научна, че Джейдън би одобрил. Не можеш да нагласяваш цифрите. Няма спор относно две плюс две.

-      Това е безсмислено...

Той се понесе към нея.

-      Без да броим мен и Нейтън, има единайсет тела в онази къща на смъртта. Да приемем, че групата е започнала с двайсет души, това значи, че горе-долу сте изгубили седемдесет процента от първоначалната популация за пет месеца.

-      Някои от тези хора бяха стари.

-      Но болшинството не са били, така ли е? Някои деца са се променили и вие или сте ги убили, преди да се променят изцяло, или след като са го направили. Но е имало и други, Хана. Други, които са били болни, а вие не сте могли да им помогнете. И те са умрели.

-      Не можеш винаги да мамиш смъртта, Крис.

„Да, но има време за всичко, нали? Дори за смърт. - После помисли: - Махни се от главата ми, Джес!“ На глас каза:

-      Да изключим децата, които са се променили! Ами другите, тези, които са били просто болни? Защо да не приемете помощ? Хана, сметни! При това темпо до края на годината от вас няма да остане никой.

-      За това ли дойде, Крис? - гласът ѝ беше студен. - Да ни убедиш да се върнем с теб?

-      Може би. В началото.

-      Ами сега?

-      Не мога да разбера. - Той вдигна ръце. - Не знам. Мисля, че има по-добър начин, отколкото просто да се предадеш и да се примириш.

-      Искаш да се бориш?

-      Разбира се, че искам да се боря. Животът може да не е страхотен, но е по-добър от смъртта. Просто не знам как да променя нещата в Рул и дали изобщо мога.

-      Там ли искаш да отидеш? Обратно в Рул?

-      Не знам. - Ако дядо му имаше думата по въпроса, щеше да е или мъртъв, или в затворническата къща, преди да има възможност да направи каквото и да било. - Всичко това за Исак беше нагласено. Трябвало е да разбера за Джес и за Саймън, и за Йегър. Трябвало е да разбера за Зоната. - „И за Питър.“ - Виждам, че е грешно. Но също така разбирам.

-      Ти разбираш?

-      Да. Наистина виждам и двете страни - каза той и помисли: „Крис отдясно, Крис отляво. Онче бонче...“. - Не всичко в Рул е лошо. Вземи Ели, например! Сериозно ли вярваш, че едно осемгодишно момиче няма да е по-добре на място, където би било защитено? И дали е способна да направи този избор сама? Ами ако беше на седем? Или на четири? На колко би била твърде млада, за да знае?

-      Целиш ли нещо?

-      Да. Имате граница, под която изборът вече не е на детето. Но как стигате до там, Хана? Какво ви кара да мислите, че сте прави?

Хана вдигна ръце:

-      Добре. Никога няма да се разберем. Ти толкова приличаш на Питър, искаш да ограничиш живота и смъртта до граници и проценти, кога да се застъпиш, кога не.

Той изобщо не очакваше тя да каже това.

-      Чакай малко! - каза, докато тя ставаше. - Какво имаш предвид? Колко добре познаваш Питър?

-      Достатъчно добре. - Тя вече се обръщаше. - Наистина не искам да говоря за това сега, Крис.

-      Ами ако аз искам? Ако аз имам нужда, Хана! - Той трябваше да потисне импулса да я хване за китката. - Моля те! Моля те, не си тръгвай! Моля те... за какво говореше?

Видя противоречиви емоции да се гонят по лицето й и момента, в който тя взе решение.

-      Говоря за инцидента - каза тя.

-      Инцидент? - попита той. - Какъв инцидент?

-      Няма да ти хареса, Крис. Мислиш ли, че си открил всичко, което има да се открива за Питър? И за Саймън? - Тя показа крехка усмивка. - Повярвай ми, тези води са дълбоки!

-      Какъв инцидент? - повтори той.

-      Онзи преди две години - каза тя. - Когато Пени уби едно момиче.

59

-      Чакай! Само... само почакай! - Гълтайки въздух, Алекс хвърли око на мократа плетеница от черва и една тънка лапичка със счупена кост. Смазаното зайче не я притесняваше. Това, което я дразнеше, беше, че за последните два дни, откакто пристигна в къщата на езерото, това беше единственият заек, който хвана в капан.

Когато окьрвавеният сняг потрепери, Алекс подпря ръце на бедрата си и отпусна глава, молейки се замайването да отмине и Дарт - този прякор беше дала на пазача си - да не се вдъхнови да използва приклада на пушката или юмрука си. Дарт постоянно дишаше през устата и беше от онези затормозени от синузит хора с аденоиди колкото топки за бейзбол, които винаги сядат зад теб на важен изпит. Но пък ако някой почувстваше нуждата да направи нови „Междузвездни войни“... Когато Вълка не беше наоколо, Дарт се наслаждаваше на произволни бързи удари. Разбираше го. Тя също ставаше раздразнителна, когато гладуваше. Само че Дарт имаше мозберг.

-      Дай ми само минута, Дарт! - каза тя. - Става ли?

За нея това беше едва вторият ден в къщата на езерото, но тя бързо опознаваше миризмите и настроенията на Дарт. От нетърпеливото му съскане тя разбираше, че чакането изобщо не му харесва, но майната му. Хлапето беше зло и шумно като локомотив. Не би изключила възможността Дарт да я остави да припадне, а после или тиxo да се хлъзне обрашно в къщата, докато тя замръзне, или да сложи ботуш на гърлото ѝ. Докато Вълка се върнеше от ловната си експедиция с Ърни и Марли, от нея щяха да са останали само кости. „Боже, шефе, не знам. Тя току-що беше тук.“ След фиаското в хижата тя се съмняваше, че Вълка би я оставил жива, ако в мечия чувал нямаше достатъчно храна, за да се справят местните до неговото завръщане. На Алекс ѝ беше много трудно да се отпусне, докато Дарт си играеше на „познай кой ще дойде на вечеря“.

„Точно когато помислих, че нещата ще се извъртят в моя полза!“ Онази намотка жица, която беше открила в един кашон с други дреболии за къмпинг преди четири дни, беше само първата частица добър късмет, който имаше. С Дарт, който се беше лепнал за нея, Алекс скиташе дълбоко навътре в гората и около къщата, проверявайки за следи от дивеч. Достатъчно следи - много сочни малки зайчета, тичащи наоколо. Беше положила шестнайсет примки и се молеше като луда.

Е, тя огледа кашата на снега, беше успяла да хване зайче, но то ѝ беше отнето от някое животно, не по-малко гладно от нея. „Сигурно е това, което ни следваше.“ Вероятно също вълк. Тези следи съвпадаха. Както и миризмата, но все още го имаше онова чудато нещо, което беше малко не на място и...

„О, майната му! Вълк, не-вълк, на кого му пука?“ Тя ядосано размаза сълзата от ъгъла на дясното си око. Плачът също нямаше да помогне. Можеше единствено да премести примката на друга пътека и да започне отначало.

„И погледни от хубавата страна, Алекс! Ти се тревожеше какво да използваш за стръв за рибата.“ Събра полузамрьзналите черва в груба снежна топка, мушна свирепо с показалец в купчината и извади малко триъгълно парче плът. „О-о-о! И какво имаме тук?“

-      Дарт, искаш ли да видиш още един номер, на който ме научи баща ми? - Пъхна заешкото сърце в устата си, преглътна го и облиза устни. - М-м-м - каза Алекс, - вку-усно!

Може би около час по-кьсно тя погледна часовника на Ели. (Навик. Мики беше все още мъртъв. Но носенето на часовника я караше да се чувства по-добре.) Колкото и часът да беше сега, моментът беше достатъчно добър да претърси къщата за лодки, преди всички тези страхотни заешки черва да отидат на халос.

Денят беше великолепен, снегът блестеше достатъчно ярко, за да прогаря пурпурни послеобрази в очите ѝ, слънцето като златна монета караше сянката ѝ да изглежда като локва в краката ѝ. Тя затвори очи срещу блясъка и се опита да си представи как клетките ѝ изтръгват енергия от слънчевата светлина. Трябваше да намери нещо повече за ядене освен кора, клонки и понякога мравки или заешко сърце. Къщата за гости беше единственото останало място, където можеше да намери нещо полезно. След като беше претършувала главната къща, мазето и гаража, беше намерила някои добри неща: жицата за примка, лагерна печка, бутилки пропан, фенер, дори прилична единична палатка. Печката изглеждаше като подигравка. Но жицата, която използваше за примките, беше твърде корава, за да стане за риболов. Освен ако не започнеше да си скубе косата и да я сплита в рибарско влакно, оставаше къщата за лодки. Защото в езерата има риба, нали? Да пробие леда някак, да пусне въдица. Да предложи жертва на боговете или нещо такова.

По-рано, когато Алекс вареше своята толкова чудесна супа от бял бор, случайно беше погледнала към Пени, излегната върху оръфан кожен диван, поставен под големия панорамен прозорец на стаята. Имаше достатъчно светлина, за да види, и проклета да е, ако не забеляза краткoтo, но много отчетливо накъдряне. Не удар или ритник. По-скоро като нещо, което се обръщаше в съня си.

Тя знаеше повече за квантовата физика, отколкото за бременността, а след като познанията ѝ за квантовата физика бяха колкото тези за Външна Монголия, можеше да се приеме, че на практика си беше неука. Никое от малкото деца, с които излизаше в гимназията, не беше забременяло и тя не познаваше абсолютно никой, който беше. Всичко, което си спомняше от онези информационни брошури в училище, беше, че колко ти личи и кога зависи от това колко си слаба. И можеш да усетиш, че бебето мърда отвътре... в четвъртия месец? А отвън в петия или шестия? Нещо такова.

„Така че Пени е поне в петия месец, а може би по-скоро в шестия или седмия. - Алекс беше сгънала капеща ивица сварена борова кора в устата си. Миришеше на Коледа и на вкус беше като остаряла дъвка, отлепена от долната страна на училищно бюро, точно до някой сопол. - Значи е била бременна преди Срива.“

Което беше нещо, за което да мисли.

Дали Питър бе довел Пени тук преди или след като нещата са се разпаднали? Питър трябваше някак да е замесен. Той и Съветът бяха уредили Зоната. Питър беше началник на сигурността и се грижеше Променените да са нахранени. А ако Пени вече е била тук преди Срива? Алекс не можеше да разбере как Питър е успял да я премести тук, без тя да му отхапе лицето. Някак я е зашеметил?

„Дали тя познава Питър по начина, по който Вълка познава мен?“

Никой сценарий не взимаше предвид Вълка, който беше с Черната вдовица и с останалите си гимназиални приятелчета, когато Алекс се появи в Зоната. Освен ако не го е разбрала грешно. От снимката в езерната къща на Йегър беше видяла, че Саймън и Питър са били близки. Значи може би Саймън е знаел за тази къща, а Вълка е искал да заведе Пени някъде на сигурно място, където ще може да я посещава понякога, да проверява запасите и и да я вижда?

Това извикваше и очевидния въпрос. Алекс беше приела, че Вълка е бащата. Сега не беше сигурна. О, Вълка се грижеше много за Пени. Винаги я наблюдаваше, носеше неща, които бяха твърде тежки, гледаше тя, а после и момчетата му да ядат, преди той да вземе и хапка за себе си.

Но Вълка никога не докосваше Пени. Не се гушкаха. Той не я прегръщаше. Никога не слагаше ръка на корема ѝ. (Въпреки че момчетата може би правеха така само във филмите за момичета, тя не знаеше.) Нямаше нищо наситено между Пени и Вълка, нямаше искра. В гимназията винаги знаеш кои са двойките, независимо дали го демонстрираха, или се опитваха да се скрият. Пламъкът се виждаше в очите им, в погледите, които споделяха, в начина, по който въздухът се сгъстяваше край тях. Както първия път, когато тя се приближи до Том, вдиша миризмата му на пушек и мускус, а усещането за привличане беше мигновено. Когато се целунаха, този единствен момент задълбочи изживяването до нещо жизненоважно и първично като въздуха.

Единственият път, когато нещо такова се случи с Вълка, когато миризмата му се превърна в аромат на безопасност, семейство и желание, беше около нея. Единственият човек, към когото Вълка изглеждаше истински привързан и привлечен, за когото би рискувал и живота си, беше... тя.

Което беше просто толкова шибано страхотно.

Къщата за лодки беше едностайна колиба върху колове, която, погледната отстрани, имаше формата на буква „А“, но в нея нямаше нито лодки, нито канута, нито дори каяци на пристан. Още щом насили вратата, Алекс осъзна, че е попаднала в мъжко леговище - място, където мъжът и приятелите му се събираха, за да се измъкнат от главната къща. Декорът също крещеше „момче“. Две единични легла, едното все още разбъркано, малко бюро с четири чекмеджета, два стола с прави облегалки, шкаф за книги, пълен с пъзели, дъска за крибидж^1, две колоди карти, игри и купчина омацани списания, които знаеше, че е по-добре да не прелиства. Стар нагърчен постер на „Междузвездни войни“, на който Люк се бие с Вейдър, забоден с кабарчета върху шкафа за книги. Връзка с ключове и стар будилник, който се навива на ръка, почиваха върху дъсчена полица на лявата стена до леглото заедно с пътни атласи на Уисконсин, Минесота и Мичиган. Няколко якета висяха на пирони от вътрешната страна на вратата. Въпреки дълбокия студ и пропилата навсякъде воня на изсушен на слънцето опосум, която запушваше носа ѝ, къщата за лодки имаше просто правилната момчешка миризма: остър дезодорант, пудра за крака, сапун „Ирландска пролет“.

Но все пак там имаше и две други сбръчкващи носа миризми. Едната беше на лагерен огън или на час по химия, в който се палеше магнезий. Другата беше... Умът ѝ се върна на химиотерапията. Спомни си как една сестра от онкологията търси вена, преди да закачи Алекс на кафява венозна торба с цисплатин. Болнична миризма, това беше. Алекс притегли още въздух, разучавайки миризмата... а после забрави всичко за сяра и запалими метали. Защото този път...

„О, боже! - Стомахът ѝ се стегна при полъха на сладко лято. Пред очите ѝ изскочи спомен от баща ѝ: - Успокой се, скъпа, ще я измием лесно!“

-      О, моля те! - гласът ѝ излезе писклив. Очите ѝ се върнаха обратно на леглото, тя се хвърли по корем и, разхвърляйки одеялата от пътя си, се пресегна под леглото. - О, моля те, моля те, моля те! - припяваше, помитайки с ръкавицата си голите дъски на пода, улавяйки топки прах, молив, стар чорап, преди да удари на метал. Тя се претърколи, седна с кръстосани крака и извади очукана червена кутия за инструменти. Трепереше толкова силно, че трябваше със зъби да свали ръкавиците си, преди да отвори непохватно заледената ключалка и да махне двойния капак.

Вместо инструменти вътре имаше шепа обвивки от бонбони и - нямаше грешка - замайващият аромат на шоколад и кокосови ядки.

-      О! - каза го по онзи задъхан, удивен начин, по който би възкликнала за прекрасен залез или за някой подарък, прекалено красив, за да може да повярва. Тя потопи ръце в обвивките и извади огромен, гигантски десерт, който би разпознала дори без помощта на синьо-бялата опаковка и големите черни букви: БАДЕМОВА НАСЛАДА.

-      Понякога просто трябва да хапнеш ядки - пропя тя. Пръстите ѝ продължаваха да се плъзгат по гладката хартия и накрая тя разкъса опаковката със зъби. Изпълни я сладък парфюм на захар, масло и шоколад. Твърдите парчета масло се бяха разделили, давайки на млечния шоколад прашен, нездрав оттенък. - И питай ме дали ми пука! - каза тя. Откъсвайки едно парче, го пъхна в устата си и захапа. Имаше глухо хруп и внезапна болка в челюстта. Десертът беше солидно замръзнал и буквално твърд като камък. Тя едва успя да изчегърта няколко шоколадови късчета.

„Може би е по-добре. - Тя затвори очи и се наслади на сладкото шоколадово топене върху езика си. - Може да го повърна, ако ям твърде...“

Едно „шип-шип, пук-пук“ кипна в носа ѝ и тя разбра, секунда преди той да я бутне предупредително по рамото: Дарт ставаше нетърпелив.

-      Иди си го начукай, Дарт!

Но все пак, когато се пресегна за ножа, тя го направи бавно. Нямаше нужда да дава извинение на хлапето. Поставила блокчето на дървения под, тя пъхна върха на ножа в шоколада, точно зад първия бадем, после го разлюля напред-назад, натискайки здраво, докато десертът не се разчупи в малък дъжд от покрит с шоколад кокос.

-      О-о-о! Не знаеш какво пропускаш, Дарт. От друга страна, ще има повече за мен. - Наплюнчвайки пръст, Алекс обра всички късчета, после го пъхна в устата си. - О, благодаря ти, боже! - изстена. Определено щеше да вземе всички обвивки за по-късно. Щеше да ги облизва хубаво и дълго. Пъхайки отчупеното парче в устата си, тя го натъпка в бузата си като катерица. Останалото зави грижливо, а после го пусна във вътрешния си джоб. Там телесната ѝ топлина щеше да размрази лакомството. Все още умираше от глад, но дори малкото парченце шоколад накара кръвта ѝ да се развълнува.

„Да. Е, не бъди лекомислена, скъпа!“ Десертът можеше да е целият ѝ късмет. Не виждаше никакво рибарско оборудване, а носът ѝ не беше открил нищо друго, освен онзи странен аромат на лагерен огън и миризмата на болница. Откъде ли идваха? Не изглеждаше да има още много неща тук, като се изключеха бюрото и другата етажерка за книги - направена от хлътнали дъски и подпряна на циментови тухли, тя бе запълнена с книги с твърди и меки корици. Много романи, все неща, които или беше чела, или възнамеряваше да прочете, но така и не й се удаде възможност. Толкин, Азимов, Бредбъри, Матисън. Разкъсан и подлепен със скоч екземпляр на „Краят на детството“. „Повелителят на мухите“. „Дюн“ - книга, която тя бе прочела, докато беше на хемодиализа; мантрата за страха, който погубва разума, изглеждаше съвсем реално, докато тя гледаше как оноба „кап-кап“ на жълтата отрова се влива във вените ѝ. Добра колекция и на Стивън Кинг: „Мъртвата зона“, „Град Отчаяние“ и „Сблъсък“. „Дума Ки“. „Гънка във времето“ се разпадаше, а гръбчето на „Хълмът Уотършип“ беше толкова намачкано, че едва се четеше заглавието.

Но имаше и един тон по-нови учебници. „Биология на вълците“. „Видообразуване на бозайниците“. „Екология на консервационната биология“. „Водач на глутницата: вълците от мичиганския остров Роял“. По-голяма купчина по популационна генетика и еволюция. Една трета от рафта беше посветена само на история. „Там, където броди бизонът: Рузвелт и укрепената пустош“. „Когато царуваше мрак: Рухване на цивилизациите в Средновековието“.

-      Еха! - промърмори тя. Ненаситен читател, който си падаше по история и бе също така упорит изследовател на бозайниците, беше последното, което очакваше. От друга страна, Питър беше добър в разрешаването на проблеми. Човек, който очевидно беше мислил за разпределяне на ресурсите. Някой, който би признал, че храненето на Променените осигурява допълнителни ползи като един спретнат буфер между Рул и останалия свят. Някак си се връзваше, че би чел за Тъмните векове.

Тя нямаше нищо против да поседи тук за малко. „Краят на детството“ изглеждаше ужасно изкушаваща. Както и всичкият този Стивън Кинг. Да препрочете Гънката, щеше да бъде като подхващане на разговор с най-добрия ти приятел от мястото, докъдето сте стигнали при последната си среща. Крис също щеше да хареса това. Момче, което беше изпразнило и преместило цяла пътуваща библиотека, вероятно би искало да хвърли един поглед на тези книги. Ако се измъкнеше от това, трябваше да го доведе тук.

„Не се увличай! - Трябваше да бъде практична. - Можеш да мечтаеш, но храната е на първо място.“

Претърсването на всяко палто и обръщането на всички джобове не ѝ донесе нищо освен смачкана шепа банкноти, извадени от едно дънково яке, които тя натъпка в един джоб на парката си. Подпалките са си подпалки. Тъкмо връщаше обратно якето, когато спря. Дрехата беше голяма и - както къщата за лодки - имаше усещане за по-голямо момче. Ароматът беше на сковано вечнозелено растение и ледено желязо. Докато беше в Рул, никога не беше обръщала толкова много внимание, но сега вдиша дълбоко, чудейки се как толкова дръзка миризма би могла така да се скрие.

„Е, била ли е къщата подарък?“ Шоколадът от парчето „Бадемова наслада“ се беше стопил, а езикът ѝ бе покрит с кокос. Подмятайки бадема от торбичката на бузата си, тя сдъвка, омешвайки всичко. Любопитството ѝ беше разпалено, което някак си беше по-добре, отколкото да се фокусира върху острото гризане в стомаха си. „Или е било наистина стара семейна къща за почивка, където Питър е идвал, когато е имал нужда да обмисли нещо?“ Това изглеждаше доста вероятно. Предишния ден, когато обикаляше гората, за да заложи капаните си, в клоните на един извисяващ се дъб Алекс бе открила стара дървена къщичка, скована на около десет метра височина.

Съдейки по недовършената веранда на главната къща, тя реши, че Питър е бил доста зает. Явно личеше, че постройката наскоро е била подготвена за зимата. Бяха сложени двойни прозорци, от които все още се носеше наситена миризма на маджун и смола. Алекс надуши и сравнително прясна изолация зад стената долу и остатъчен дъх на боя. Имаше и печка на дърва, която беше толкова нова, че къщата миришеше на обгорен чугун. Тя отопляваше сградата до голяма степен. (Беше чист късмет, че я имаше. Разполагаха и с две камини - едната горе, едната долу, но и двете бяха много стари, огнищата им бяха почернели и напукани. Вкусът на креозот^2 по езика ѝ беше толкова силен, че можеше да се обзаложи, че дори със секач нямаше да може да откърти всички налепи от комина. Цяло чудо беше, че никой не го беше подпалил и не беше изгоряла цялата кьша.)

„Ходил е в колеж, изучавал е генетика и еволюция, а също и история.“ Може би това е бил смисълът на тази къща. Питър явно е имал изцяло друг живот. Той може би си е представял накрая да живее тук целогодишно.

Зад гърба си чу как Дарт внезапно се наежи, а миризмата му премина от шипящо изгнило в начумерена смрад. Въпреки това по устните ѝ пропълзя усмивка. Знаеше какво го тормози. Дарт може да беше като вол, но мехурът му бе с размер на орех. Може би това обясняваше защо тъкмо той бе натоварен с ролята на бавачката. Човек, който трябваше да ходи по нужда на всеки няколко километра, можеше да е истинско бреме. За нея честата нужда на Дарт да пишка не беше проблем, въпреки че той имаше навика да си върши работата на практика върху нея, което не само беше твърде много информация, но и я дразнеше. Искаш зайците да стоят настрана? Пишкай върху примката! Идиот!

Изкушаваше се да побърза, но си помисли: „О, майната му! Не прибързвай! Тук има нещо, нещо важно“.

Докато приближаваше бюрото, проблесна втори спомен. Том с блестящи от треската очи, бедрото му лъщи, опънато от инфекцията. Но защо? Химическа лаборатория и Том.

„Защото трябваше да стерилизирам ножа, преди да срежа.“ Това беше. Миризма на запалени кибритени клечки, на кремък върху огниво. Имаше ли кибрит в чекмеджетата? Не, миризмата беше твърде силна. Барут?

„Или пистолет. - Опитвайки се да преглътне възела в гърлото си, тя се наведе малко по-близо, отвори уста и вкуси въздуха. - Не се надявай много! Може би не е това.“ Но тук миризмата беше по-силна и идваше от долното чекмедже на това бюро.

И? Ако беше пистолет, тогава какво? Не можеше да го промъкне покрай Дарт. „Освен ако не го застрелям. Но трябва да е зареден, а няма начин да проверя. Може дори да гръмне в ръката ми, ако е стар и мръсен или ако механизмът му е замръзнал.“

Но Дарт трябваше да пишка. Тя плъзна очи в кос поглед. Момчето подскачаше в танца „умирам да пикая“. „Умори го! Когато започне, ще имаш шанс.“

Бавно, колкото можеше, тя дръпна горното чекмедже. Дървото се беше издуло и се съпротивляваше, но все пак отстъпваше със сърдит писък. От тежестта му и от глухия звук на дърво, триещо се в дърво, можеше да познае, че е празно. Във второто имаше два чифта мъжко бельо и три чифта чорапи на топка.

Докато затваряше второто чекмедже, Дарт не издържа и се стрелна извън къщата за лодки. В следващия момент тя го видя да тича към дока. „Е, и това е начин да се стопи дупка за риболов.“ Без да губи и секунда повече, тя се наведе и напъна последното чекмедже. Не- отзивчивото дърво се запъна в металния плъзгач. „Хайде! Не проваляй това! - Рискувайки едно бързо надникване покрай бюрото, тя видя Дарт да сваля ръкавиците си със зъби. - Минута и половина максимум.“ Смазвайки нетърпението си, тя с мъка затвори чекмеджето, а после бавно го издърпа обратно.

Този път то съдейства. „По дяволите!“ Два чифта джинси, два чифта панталони с джобове. Миризмата на изгорял магнезий беше все още силна, но тя нямаше как да прерови всеки джоб, преди Дарт да се върне.

-      Хайде! - Алекс пъхна ръка под джинсите. - Моля те, боже, просто ми... - Тя ахна, когато пръстите ѝ се свиха около гладък метал. - Няма начин! - каза. - Няма начин това да е...

Но беше.

Пистолет.

1 Игра на карти за двама или повече играчи, при която резултатите се отбелязват на специална дъска. - Б.пр.

2 Най-често безцветна маслена запалима течност, извличана от катран посредством дестилация. - Б.ред.

60

-      Пени е убила някого? - Крис усети как челюстта му пада. - Кога? Кого?

-      Е, по-скоро стана причина тя да умре. Преди около две години и половина. - С изморена въздишка Хана се отпусна обратно на стола си. - Дълга история.

Преди две години и половина той беше втора година в гимназията. Саймън трябва да е бил на шестнайсет. Исак Хьнтър беше казал, че Пени е година по-млада от Саймън.

-      Дай ми кратката версия! В Рул ли си израснала, или си амиш, или...

-      Бях. Напуснах преди години. - Тя сви рамене. - Исках повече. Училище, образование отвъд осми клас. С Питър се запознахме в Хотън, когато бях първа година в Технологическия в Мичиган. Той вече беше последна.

-      Питър е ходил в колеж? - Той примигна от изненада. - Винаги съм мислел, че е бил заместник-шериф, откакто е завършил гимназия или нещо такова.

-      Едва ли. Беше технически асистент за моя първокурсен семинар по сравнителна зоология, ръководеше лабораторията. Приятен човек. - Устата ѝ се изви в почти тъжна усмивка. - Много убедителен, с мнение по всичко. Имаше едно кафене на една или две преки от реката - „Сайберия“. Питър ме води там на няколко пъти след лабораторията. Взимахме си кафе и седяхме пред библиотеката до канала Кийуинау.

Кийуинау. Крис имаше бегла представа, че това е някъде далеч на север и на изток.

-      Никога не съм бил извън Мертън, докато не отидох в Рул.

-      О, Кийуинау е много красив. Има мост между Хотън и Хенкок. Хенкок е много по-малък град на Бакърения остров, точно отсреща през канала. След като го подминеш, на острова няма буквално нищо друго чак до Горното езеро, освен ферми и игрища за голф, а после пристанището на самия му край. Понякога мисля за него. Мисля, че може да се устроя там. - Изражението ѝ стана замечтано. - Да нападна университетската библиотека, после да мина покрай Хенкок, да намеря приятна изолирана ферма до езерото. Да ловя риба, да отглеждам посеви, да чета книги. Би било добре.

Звучеше като нещо, на което той би се наслаждавал.

-      Може би трябва да го направиш.

-      Е, не мога да го направя сама, от една страна, а и трябва да стигна дотам, от друга. А също така и да се надявам, че всички тези човекоядци са се изнесли от града. - Тя още веднъж сви рамене. - Както и да е. Питър наистина обичаше училището. Голямата му страст беше остров Роял. Непрекъснато говорехме какво трябва да направят за вълците.

-      Вълци? Остров Роял? - беше като да слуша някой да му разказва приказка на чужд език. - Къде е това?

-      В Горното езеро. Национален парк е, но почти никой не ходи там. Трудно се стига. На този остров правеха петдесетгодишно проучване върху популациите на вълци и лосове.

-      Така ли? - Почувства се невероятно тъп. - Защо?

Тя го погледна.

- Роял е остров, но на него има вълци и лосове. Как са стигнали там?

-      С плуване?

-      Само лосовете. Вълците не могат да плуват толкова надалеч. Водещите учени се събраха в университета в Хотън. Решиха, че вълците са преминали по ледени мостове много отдавна, но вследствие на промените в климата между острова и сушата не е имало стабилна връзка от средата на осемдесетте. Така че вълците са заседнали. Популацията им намалява през последните десет години. Преди светът да изпадне в мрак, бяха останали около девет вълка. Само два бяха женски. През летата Питър работеше на място. Упояваше вълци, събираше образци, слагаше им нашийници, намираше трупове на лосове. Беше много страстен, смяташе, че вината за сьсипването на околната среда е наша. Мисля, че ако беше открил начин да промъкне вълци на острова, щеше да го направи. Това е достойно за възхищение.

-      Предполагам. - Крис усети гадно бодване на завист. Ако светът не се беше разпаднал, може би и той щеше да посещава лекции и да спори по етични проблеми на чаша кафе. - Как всичко това се свързва с Пени?

-      Заради едно наистина лошо решение, което Питър взе. Островът е много изолиран и отдалечен. Или трябва да пътуваш от пет до седем часа с ферибот, или да летиш с хидроплан, или да си със собствена лодка. Питър имаше една стара лодка с корпус от фибростъкло, която беше поправил. Беше като лодката на Куинт в „Челюсти“: кабина, машинно, камбуз. Мястото под носа бе превърнал в спално помещение. През пролетната ваканция на последната си година той предложи на група приятели да ги заведе на острова. Само че паркът официално отваряше в средата на април, а това се случи в средата на март. Може сериозно да загазиш, ако те хванат, но Питър знаеше един залив, в който да се промъкне, в северния край, близо до Канада. Реших, че малко зимно лагеруване, малко туризъм и возене на лодка ще бъде за- бавно. Дванайсет души се натъпкахме на старата лодка, включително Пени - тя направи пауза - и Саймън. Той и Питър бяха приятели тогава. А мисля, че дядовците им се надяваха Саймън и Пени да се сближат.

Това също беше точно както Исак го беше описал.

-      Не стана ли така?

-      Не усетих такава вибрация. Саймън каза, че винаги е мислил, че трябва да се грижи за нея така, както Питър за него.

Интересно. Точно колко близки са били Хана и Саймън?

-      Как се чувстваше Пени?

-      Ами, с нея никога не се - тя сложи кавички с пръсти - сближихме. Тя беше почти на петнайсет и все още доста млада в много отношения. Питър беше предубеден за нея. Направо я обожаваше. Но тя вече създаваше много проблеми. Виждаше се по начина, по който се увисваше на някои от приятелите на Питър от колежа. А беше - сивите ѝ очи се плъзнаха настрани - пролетната ваканция.

Значи много алкохол.

-      Какво стана?

-      Всички се напиха - каза тя просто. - Всички освен Саймън. Дори тогава той беше много внимателно, много усамотено дете. Като първокурсничка не познавах приятелите на Питър много добре, затова със Саймън се сдружихме. Говорехме за колежа, за неговите интереси, за това какво правя аз. И така, ето ни и нас насред Горното езеро. Никой не носеше спасителна жилетка. Беше март и времето беше вледеняващо. Водата беше четири градуса. Питър беше напълно пиян, с бира в едната ръка или шот и гълташе здраво. Хората се мотаеха наоколо. Една група бяха долу, някои се натискаха на койките... - Тя подчерта изречението с вдигната вежда. - И Пени също с едно момче. Мисля, че Саймън я беше изпуснал от поглед. Ако знаеше, щеше да я е измъкнал, но предполагам, че беше малко разсеян да говори с мен и да държи под око Питър.

Крис все още не разбираше къде води това или как заради Пени е умряло момиче.

-      И какво стана?

-      Пени подпали лодката - каза тя.

61

Това не беше обикновен пистолет. Алекс го разбра в момента, в който видя стоманената цев на панти и пластмасова дръжка с патрон с размера на гилза дванайсети калибър.

„Сигнален пистолет.“ Беше виждала само един през живота си, когато с родителите ѝ бяха взели движещия се на въглища ферибот, който пухтеше между Лъдингтън, Мичиган и Манитоуок, Уисконсин. Капитанът ѝ показа своя сигнален пистолет, когато ги разведе из кабината. Той беше от оранжева пластмаса. Този тук беше метален и изглеждаше стар и очукан.

Тя освободи предпазителя с палец и отвори оръжието по начин, по който би го направила с пушка. В цевта имаше подвижна метална втулка. Отваряйки пистолета, тя изтръска патрона. Главата беше месингова, патронът - червен, с отпечатан в черно надпис: ВАМ-РМ 1-060-062. Под него беше изписана думата Kaliber, а после и цифри: 12/70. На гърба също в черно пишеше: SIGNALPATRONEN.

Нямаше как да го изостави.

-      И къде си, Дарт? - Сърцето и се сви неприятно, когато надзърна зад бюрото точно навреме, за да види как пазачът ѝ си закопчава ципа. „По дяволите!“

Панталоните ѝ не бяха съвсем тесни, но някой можеше да забележи издутия джоб. Тя пъхна патрона в дулото и бързо натъпка сигналния пистолет на кръста, под суичъра и под фланелата, после бухна парката си.

„Ти си луда, откачила си! Веднъж да гръмне този пистолет и си мъртва.“ Беше готова да се изправи пред отвореното чекмедже, но се поколеба, вниманието ѝ все още беше приковано от странната болнична миризма. „Има още нещо тук.“ Взирайки се в дъното на чекмеджето, окото ѝ се спря на пухкаво, пернато червено петно. Тя протегна бързо ръка и дланта ѝ се сви около много тънка пластмасова тръба, която беше твърде тясна и твърде дълга, за да е резервен патрон за сигналния пистолет.

За осемте секунди преди Дарт да изтрополи до вратата, тя имаше достатъчно време да помисли колко странно беше да намери сигнален пистолет под купчина джинси. Въпреки че можеше да го разбере. Това беше къща за лодки. Когато си на плавателен съд и ти трябва помощ пускаш сигнална ракета, фактът, че нямаше лодка, беше малко странен. Мястото на пистолета не беше ли там, където може евентуално да ти потрябва и да го използваш? Защо да го криеш?

А ето ти и нова загадка, затрупана под обвивки точно като сигналния пистолет - обикновен болничен предмет на необикновено място.

Докато се взираше, можеше единствено да помисли: „Питър, какво, по дяволите?“.

Защото това, което държеше в ръка, беше пълна с течност спринцовка.

62

След като чу историята на Хана, Крис беше доста изненадан, че някой се е измъкнал от лодката жив. Непромокаемият корпус от фибростъкло значел, че дървото отдолу било сухо като борина. Пожар, който само чакал да избухне.

По това време Хана била на палубата, подпряна на кабината, очите ѝ били затворени от замайването в главата и надигането в стомаха.

-      Беше толкова студено, че посинявах.

Тя лежала там, треперейки, докато Саймън не свалил якето си и не го обвил около раменете и. „Не искам да измръзнеш до смърт“ - това си спомняше, че бил казал. Тъкмо отворила уста да му благодари, когато се чуло едно огромно „бам“ и нещо горещо и бяло внезапно се изстреляло през корпуса на няма и метър от лицето ѝ.

След това спомените на Хана бяха хаотична мъгла: пищящи деца, бягащи панически от долу, пламъци, които изригвали първо от носа, а после от отвора на палубата, лодката започнала да поема вода, електричеството спряло секунда след като Питър, изтрезняващ бързо, изпратил сигнал за помощ. Имало малък сал, но той бил предназначен за осем, не за дванайсет души. След като Саймън и Питър пуснали сала във водата, успокоявайки хората достатъчно, за да не го обърнат, започнал нов кошмар, особено когато лодката на Питър взела да потъва.

-      Още не беше тъмно, но водата беше толкова черна, че Питър използва фенерче. Лодката се пълнеше и обръщаше доста бързо. Веднъж попаднал във водата, не можеше да видиш, нямаше представа къде е горе. Не мисля, че той или Саймън бяха разбрали, че Пени и другото дете ги нямаше, докато не ни преброиха - каза Хана. Дотогава огънят бил спрял, но лодката била изчезнала.

Питър и Саймън - и двамата обезумели - скочили от сала и заплували обратно към мястото, където била потънала лодката. Какво станало после, е... „малко мъгляво“, както обясни Хана. По-късно Питър казал на Брегова охрана, че той и Саймън се гмурнали на пет-шест метра, промъкнали се през това, което било останало от отвора на палубата, и влезли в обгорелите останки от машинното отделение. Останалият въздушен джоб бил малък, не повече от петнайсетсантиметрова пролука. Вдървена от студ и почти изтощена, Пени плувала права, а водата била до брадичката ѝ. Другото хлапе - местно момиче, което не познавал никой освен момчето, довело я на лодката - било вече мъртво.

-      Питър им каза, че другото момиче трябва да се е било закачило за нещо, което го е задържало под водата - продължи Хана. - Саймън твърдеше същото.

-      Коя е била тя? Момичето, което е умряло?

-      Аманда... Питърсън. Не, Педерсън. - Тя направи пауза. - Знаеш ли, помня, че по това време имаше едно нещо, което беше... странно. Веднага след като момчетата извадиха Пени на повърхността, Питър изкрещя на Саймън да се погрижи за нея и да не го следва, след което се гмурна обратно сам и го нямаше дълго време. Помислих, че се е удавил.

-      Защо това да е странно? - попита Крис. - Вероятно се е опитал да извади тялото на онова момиче.

-      Предполагам. - Приглаждайки назад косата си с една ръка, Хана се надигна да си тръгне. - Може би трябваше да си там, но знам, че нещо се е случило там долу на лодката. Просто не знам какво.

-      Защо мислиш така?

-      Защото Питър не се върна в училище - каза тя, - а шест месеца по-късно Саймън се опита да се самоубие.

63

Цопвайки на последното стъпало на къщата за лодки, Алекс реши да открадне няколко минути, за да се държи като идиот насаме. Пуф-пафкайки напред като малък астматичен локомотив, Дарт вече беше на средата на пътя към къщата. Или може би я предизвикваше да избяга, за да може първо да стреля, после да яде и накрая да задава въпроси.

„Изгубила си си ума, скъпа.“ Тя подпря гръб на един чворест червен бор. Пистолетът притисна гръбнака ѝ. Беше сложила капачка на спринцовката и я беше пъхнала в десния джоб на панталона си. Какво си мислеше? Вълка винаги спеше наблизо. А ако подушеше този пистолет? Тя потъваше.

Дотук всичките ѝ велики схеми бяха въздушни кули на едно твърде смело бягство. Но сега имаше истинско оръжие. Две, ако броеше ножа танто. (Не беше сигурна за странната спринцовка. Колкото повече мислеше за онова пернато нещо, толкова повече си представяше стрели. Беше ли нещо като стреличка за дартс?) Но без глупости този път. Трябваше да го приложи правилно: да заслепи някого, да подпали двама-трима Променени, можеше да задигне няколко пушки, да си намери истински пистолет. Колкото до това, можеше да застреля Дарт още тогава и там. Разбира се, дванайсеткалибров патрон в малък пистолет сигурно щеше да е шумен. Но все пак тя можеше да грабне пушката му и да офейка, преди някой да разбере какво става. Ако наистина искаше да хвърли прът в спиците. Да подпали къщата. Бутилките с пропан, които беше намерила, в комбинация със сухите като пуканки и богати на смола борове сигурно щяха да хвърлят много искри. Какво да не му харесваш?

„И какво ми става? Вълка не е тук. - Значи не ставаше въпрос дали може да го нарани, или убие. Но ако някой останеше, можеше да си го изкара на Вълка. Щеше да е за негова сметка. - И какво?“

Уморена от безкрайното безсмислено усилие, тя бръкна в парката, извади десертчето и вдиша спомени. „Скачай, скъпа!“

-      Сьгласна съм, тате. - Тя плъзна още една хапка на езика си. - Наслаждавай се!

Защо да ѝ пука за Вълка? Колко дълго трябваше да му е благодарна? Той не беше Крис. Започваше да мисли като онези жертви на отвличане... Как беше? Стокхолмски синдром? „Съчувствие към дявола по-вероятно. - Захапа кокос между зъбите си. - Какво е това? Целунах зомби и ти хареса? Той изяде част от рамото ти, за бога! И какво като те защитава сега? Той те постави в тази позиция...“ Внезапно замръзна. „Здравей!“ Тази позната и все пак много странна миризма - вълк и не-вълк - беше много близо, много по-близо, отколкото някога преди. Право отпред, всъщност на практика в скута ѝ. „О, мамка му!“ Дали беше надушило лесна плячка? Тя беше тук, сама, на открито. На каквато и помощ да можеше да разчита - „Ха!“ - беше твърде далеч, за да е от значение, ако Дарт изобщо си дадеше труд.

„Просто бъди спокойна!“ Миризмата не беше се задълбочила до „и какви големи зъби имаш“, но тя усещаше как сърцето ѝ препуска в спазматичен галоп. Алекс извърна очи, насочвайки поглед от заснежената поляна към по-наситеното зелено на гората и към заслона от ниски кедри. То беше там - толкова перфектно неподвижно, че ако не беше миризмата му, тя никога нямаше да знае къде да гледа.

„Какво - помисли тя - си ти?“

64

„Сигнален пистолет? - Крис разтри болезнените си слепоочия и се остави да потъне още по-дълбоко в леглото. - Какво, по дяволите, е мислила Пени?“

Беше отново сам, Хана го беше заключила преди почти половин час, ако се съдеше по стария часовник. Можеше да я чуе как се движи из кухнята долу, долавяше тракането на чинии и звънтенето на стъкло, докато тя приготвяше храна, която да занесе на Исак в кошарата за агнене. Неговият обяд още чакаше. Може би трябваше да яде, но перспективата да се измъкне от леглото го накара да изстене и да дръпне възглавница върху очите си, за да се скрие от ярката следобедна светлина. След две седмици, прекарани в сънуване, би помислил, че никога няма да поиска да легне отново. И все пак дълбокото изтощение беше твърде мощно, за да бъде пренебрегнато, леглото изглеждаше приканващо... а на него му трябваше време, за да смели всичко това.

След като изгоряла бързо и жарко, лодката на Питър потънала бързо във водата на повече от сто и петдесет метра. Нито съдът, нито момичето били извадени и така те се присъединили към боклука от останки на дъното на най-голямото и най-дълбокото от Големите езера. Което значеше, че показанията на Питър за пожар в машинното отделение, запален от електрическа искра, никога нямаше да бъдат проверени. Според Хана Бреговата охрана, а после и полицията ги разпитвали, но не стигнали доникъде. Саймън бил единственият свидетел, който бил трезвен по време на инцидента, и той подкрепил Питър.

-      Знам какво видях - казала бе Хана. - Но всичко стана толкова бързо, че си мислех, че може да греша. Не знаех дори, че пистолетът е бил сигнален, докато Саймън не ми каза. Можеш ли да повярваш, че Пени го беше запазила? След като стреляла с него, тя натъпкала всичко в джобовете си.

Отдолу се чу заглушено тупване на врата - Хана отиваше в кошарата. Настъпи тишина. Часовникът отброяваше секундите.

Беше мистерия защо Хана е поддържала контакт със Саймън. Единственото, което тя каза, беше: „Сближихме се“. Дори така опитът за самоубийство на Саймън беше шок. Но Крис го виждаше. Можеше да разбере импулса.

„Баща ти убива приятелката си. - Крис притисна възглавницата към очите си. - Ти, малкото дете, му помагаш да скрие доказателството. Лъжеш полицията, защото татко ти казва, че това е единственият начин.“

Той помнеше и това. Баща му, вонящ на пиячка, а той подушваше мириса на кръв като куче. „Те ще ни разделят, момче. Ще те сложат в дом, където няма да има кой да дава и пукната пара за теб. Искаш ли да си в безопасност? Не искаш момчета и старци да правят мръсни неща с теб, нали? Искаш ли покрив над главата? Тогава трябва да кажеш това и да направиш така.“

-      Млъкни, татко! - промърмори Крис. - Не ставаше дума за мен. Винаги трябваше да предпазвам теб.

„И да пазиш тайни, докато се събудиш един ден и разбереш, че живееш с две чудовища, едното е лицето на баща ти, а нещото, изгниващо отвътре...“

-      Крис!

Звукът на името му беше нереален като чертичката на удивителен знак в края на изречение, което не си осъзнал, че си написал. Гласът беше кратък и остър - както и почукването на кокалчета по врата - и го измъкна от мислите му. Преди да може да отговори, той чу тропането на бравата.

-      Влез - каза, без да мърда от леглото. Вероятно Хана, върнала се от кошарата, идваше за съдовете му. Когато не чу пантите да се оплакват, почака един момент. - Хана?

Почукването дойде отново. Този път той хвърли възглавницата със стон.

-      Чакай! - викна, провесвайки стъпала към пода. Тогава си спомни: - Не мога да отключа от моята страна.

Хана каза нещо, което той не долови.

-      Какво? - попита той. Тя каза още нещо, но гласът ѝ беше глух. Чу се още едно тропане, последвано този път от стърженето на резе. Без да мисли много за това, той завъртя бравата и отвори вратата. - Съжалявам, бях...

Всичко в него - мозъкът му, дъхът и кръвта му, думкането на сърцето му - спря.

Там, със зеления шал все още увит около врата ѝ, беше Лена.

65

Алекс беше права. Беше вълк... и не беше. По-скоро беше нещо като мелез. Това животно беше много по-голямо дори от маламут, но без завъртяната опашка. Козината му беше почти бяла, с няколко ивици сиво. Формата на главата, муцуната и ушите му ѝ напомняха за Джет - черната немска овчарка на Крис, но по петната по лицето и маската приличаше на хъски.

Защо се показваше сега? Заради десерта ли? Мислело си е, че е предложение за храна? Вероятно, но миризмата му не беше правилна.

Както при вълка водач, миризмата на това животно не крещеше „глад“ или „опасност“. През задържалата се сладост на шоколад и кокос тя можеше да вкуси празнотата тук: само студен прах и сива пепел. Този вълчак беше сам и самотен.

„Но откъде дойде ти?“ Всъщност защо животното беше рискувало да я последва? Може би беше като при кучетата преди - те винаги гледаха да са близо до нея и да я защитават, ако има нужда.

Те се взряха един в друг. За разлика от Джет, очите на вълчака бяха наситени и смайващо златни. Едва след като сключиха погледи, тя си спомни, че беше опасно да гледаш в очите диво животно. И все пак, докато се гледаха, този самотен вкус отново се появи на езика ѝ, гърдите я заболяха. Беше минало много време, откакто беше виждала куче. Дори вълчак беше нещо по-нормално. Накара я да се почувства... човек.

Движейки се бавно, тя завъртя глава надясно. С изпъкнала като на неандерталец глава Дарт тъпчеше покрай верандата, отправил се към Бърт и Пени, които тъкмо излизаха от гората. От къдравия остър дъх във въздуха Алекс разбра, че са довлекли предимно сухи като пустиня борове, които тя - о, радост! - щеше да сортира после, защото тези хлапета просто не се научиха, че бор + огън = голяма беля. Но това значеше, че тя има още няколко минути.

Обърна се отново към животното.

-      Хей, момче, какво правиш? - попита тя меко, като знаеше, че не трябва да го прави. Това беше нещо жалко, чудато и сладко, което Ели би направила: „Хей, странно животно, ела ми дай бяс!“. Мисълта избута буца в гърлото ѝ. Имайки предвид интересния фетиш на Вълка, желанието ѝ да окуражава това животно да се задържи наоколо беше като смъртна присъда за него. Но внезапно закопня да го докосне. Просто да разроши с пръсти козината зад ушите му. Егоистично беше, знаеше го, но наистина, наистина имаше нужда от това.

-      Хей, момче, какво правиш? Крадеш ми храната ли? А? Няма нищо - прикотка го тя и видя как върхът на опашката му трепва напред-назад. „Успокой се, издишай! Отпусни се, за да може да се отпусне и то!“ - Но следващия път, мислиш ли, че можеш да ми оставиш малко...

Внезапен настоятелен тласък в ума, нещо като блъскане в центъра на мозъка ѝ. Секунда по-кьсно тя усети отместване, което беше като разгъване на ръце и крака, като завъртане на гигантска глава и оголване на зъби-игли. Като отваряне на жълти очи. „Какво, по дяволите?“ Умът ѝ затрептя, сякаш земята се преместваше под краката ѝ, а снегът беше готов да се издигне и да я помете. Задъхана, тя се дръпна настрани, като едва не падна по стълбите и почти не забеляза тихото странно тревожно излайване на вълчака.

Чудовището? Защо се събуждаше сега? „Не е заради Вълка.“ Нямаше начин да свикне с което и да е чудовище, но тя започваше да усеща разлика в това, което правеше нейното. Никога напълно заспало, то винаги виреше нос да подуши, когато Вълка беше наблизо. Това чувство беше близо до съня ѝ: огън и нужда. Желание. Чудовището се пресяга в любовна прегръдка, защото иска Вълка.

Но сега беше различно. „Като в нощта, когато Черната вдовица уби Джак, когато бях привлечена зад очите ѝ. Както когато Леопарда ме пожела в мината.“ И както когато само преди няколко дни Пъпчивия се опита да я убие. Това беше кръвожадност, убийствен бяс. Имаше нещо или някой, който притегляше чудовището, пресягаше се с ноктести ръце и го извличаше напред в...

... в ум, който не беше неин, зад чужди очи - „давай-давай, върви-върви“, - в тяло, което тя не познаваше - „давай-давай-давай“- и не беше сигурна, че принадлежеше на момиче. „Върви-върви, давай-давай“, тя/той/то се движеше в група с четирима други, които бяха също толкова бързи и тихи, и вървивървивърви: Червена буря, давайдавай през снега, през дървета, давайдавайдавай, водовъртеж който тя/той/то вижда през много очи. Отляво през пролуките в гората слънцето проблясва ярко. Taзи част от гората извива, следвайки широк откос покрай купа от ненабразден сняг. Oтзад, не много далеч, е онова, давайдавайвървивърви. Има и още едно, почти като брат, но все пак враг и то крещи: ВЪРВИВЪРВИВЪРВИ, ОСТАВИ МЕ...

Много далеч напред има още шестима и Червената буря ги подкарва, давайдавайдавай, вървивървивърви... а после това, което тя вижда, и мястото, на което е, се срива. Още едно потреперване и отместване. Внезапно тя отново скача и се плъзва зад очите на някой друг, който преследва трима. Главата на един от тях е с дива, неопитомена коса, другият е малък и болката му е зряла, ярка миризма. И има и трети, но той... то?... е трудно да се определи, няма нищо, което да изтъркаля в уста... освен давайдавайдавай, главата ѝ е червена буря, пълна с вървивървивървидавайдавайДАВАЙ...

66

Kpис yceти как умът му се опитва да се избута, да избяга. Но можеше само да гледа втренчено замръзнал. Вкаменен.

Лена беше като скелет, цялата остри ъгли и опъната кожа. Хлътнали в орбитите си, мрачните ѝ очи бяха зацапани с петна с цвета на старо кафе. С изключение на шала ѝ, дрехите ѝ бяха разкъсани, мръсни. Сплъстените ѝ с горски боклук гъсти коси бяха оплетени с мъртви листа и счупени клонки.

-      Лена! - името ѝ излезе като диво задавяне. Сърцето му внезапно подскочи в гръден кош, който, изглежда, беше твърде тесен за него, дробовете му бяха стиснати между железни стени. - К-кьде... К-как...

Тя не каза нищо и за част от секундата той помисли: „Тя не е истинска. Това е номер. Чувстваш се гузен, това е...

После очите му - единствената работеща част от него, както изглеждаше - се спряха на яркия шал с цвят на лайм. „О, боже! - Главата му се изду от ужас. - Последният път, когато видях този шал, беше в нощта, когато останахме в онова училище, когато дойдоха Променените.“ Крис беше откраднал шала на Лена и преднамерено го беше поставил в купчина тела. „Защото не бях сигурен какво ставаше с нея.“ Той си спомни как стомахът му се обърна, когато онова момче, един Променен, обви шала на Лена около врата си. Но сега тя си беше върнала шала, а това значеше...

-      Ч-ч-чакай! - опита се да отстъпи, но стъпалата му не помръднаха. - Л-лена...

Без никакъв звук тя тръгна към него, мъгла от ноктести ръце и зъ...

-      Не! - Размахвайки ръце, той скочи прав, мятайки се от леглото. Тупна на пода достатъчно силно, за да разтърси прозорците. Задъхан, се просна по гръб. Гърдите му бяха мокри, косата му бе прилепнала за черепа. - Спокойно, било е сън - каза той на тавана. Обърса студена пот от челото си. - Само сън.

Боже, но толкова истински - като кошмарите. Очите му се плъзнаха към будилника на нощното шкафче. Бяха минали едва пет минути. Чуваше се само тиктакането на часовника. Къщата беше мъртвешки тиха.

„Задрямал съм.“ Избута се да седне и се подпря на ръце.

-      Защо продължавам да те сънувам, Лена? - прошепна.

Това щеше да го изяде жив, ако не внимаваше. Стенейки, Крис се претърколи на ръце и колене, после сгъна крак, изправи се и се заклатушка към южния прозорец. Замръзналото езерце беше като златен овал. Дълъг правоъгълник от синьо-черна сянка, хвърлена от къщата, се протягаше към далечния обор. Кошарата беше празна, всички крави вероятно бяха вътре за следобедното доене.

-      Спри да се самосъжаляваш, Крис! Възползвай се, както направи с Алекс! Спри да се криеш! - каза той на стаята. Сложи длан на леденото стъкло. - За бога, вече не си на осем години. Кажи на Хана или на Исак за Лена и Алекс, но кажи на някого! Просто го направи! Ако разберат, разберат. Ако не...

Е, не биха го убили, за да се предпазят, нали? Челото му се набръчка от внезапно безпокойство. Не, това беше лудост. Той би ли го направил, ако ситуацията беше обратната?

-      Не - каза си. Би дал на човек като него припаси, после би вързал очите му, би го извел далеч, би му посочил правилната посока и би му пожелал късмет. Ако Хана и Джейдън бяха умни, щяха да се преместят и никога да не му дадат възможност да се върне по стъпките си. Да напуснат всичко, което бяха построили, щеше да е трудно, но те бяха силни, нали? Щяха да се справят.

При първа възможност трябваше да се махне. Нямаше какво повече да прави тук или да открива. Нямаше и армия от желаещи деца. Ако това беше планът на Джес, значи беше луда. Имаше само деца, опитващи се да оцеляват. Не можеше да ги принуди да се върнат, дори не би ги питал.

Колкото до останалото, до всички тези тайни - добре, той вече знаеше. Еха! И какво? Единственият въпрос, на който нямаше отговор, беше дали хората в Рул подозираха какво са забъркали Питър и Съветът и просто си държаха устите затворени. Наистина ли му пукаше дос- татъчно, за да рискува да се върне, за да премахне Зоната и да се справи със Съвета?

-      Може би.

Но не заради тях. „Хлапетата, които Питър и аз върнахме, те нямаха думата. Не можеш да ги оставиш да растат в сянката на това. Що за хора ще станат накрая?“ Той най-добре би трябвало да разбира какво е да растеш с призраци и кръв, която никога не се отмива.

Стомахът му избра този момент, за да измърмори - неуместен звук, който го накара да се засмее. Трябваше да яде. Това можеше да е последното му добро ядене за дълго време. Точно когато се обръщаше от прозореца, очите му засякоха много лека промяна в светлината, някакво мрачно промъкване в ъгъла на окото му. Той хвърли бърз, но внимателен поглед - повече по навик, отколкото по друга причина.

Две момчета - Крис реши, че това вероятно са Джейдън и Конър - бързаха през снега към обора. „О!“ - каза си и повече не се сети за тях, защото беше зает с мисли за храната и как да съобщи за Лена и Алекс, преди да се отправи обратно към Рул. На юг беше най-добре: права черта, която щеше да му отнеме не повече от четири дни пеша. Три, ако бързаше. Хьнтър беше казал, че са прибрали нещата на Нейтън. Късмет. Можеше да слуша радиото и да разбере как е най-добре да се вмъкне в селото, без да му отнесат главата.

Вареното беше ледено като камък, вкусният сос се беше стегнал на буци от картофи, моркови и еленско месо. Той натъпка една хапка. Месото имаше вкус на старо, беше вмирисано и жилаво. Вероятно беше от по-стар елен или Джейдън може би не го беше сварил веднага. Питър веднъж беше казал, че колкото по-дълго бяга един елен, след като е ранен, толкова повече се вмирисва месото му заради киселината, която се натрупва в...

-      Мускулите - каза Крис на глас над вареното. „Чакай малко! Какво видях току-що?“ Облегна се назад, внимателно постави лъжицата в купата и превъртя видяното от прозореца. Две момчета, отправили се към обора. И това беше проблем, защото? - Защото - преглътна той - те ловуваха.

„Значи, ако Джейдън и Конър са на лов и проверяват капаните...“

-      Къде е дивечът? - каза на стаята си. - Е, може да не са хванали нищо, нали? Всеки има лоши дни.

Но не беше ли казала Хана, че Джейдън никога не се връща, докато не хване нещо, че винаги си насилва късмета и това я плаши до смърт?

Тогава Крис осъзна какво не е видял.

-      О, мамка му! - Столът му се срина назад, когато Крис се стрелна обратно към прозореца. - Не само че нямат дивеч. Те нямат оръжия.

Момчетата вече бяха много по-близо до обора. Нямаше оръжия. Нямаше коне. Нямаше улов... но това беше, защото тези момчета бяха още на лов.

И вместо само двама Променени, сега... там имаше десет.

67

-      Върви, върви, върви! - Алекс можеше да се чуе, но гласът ѝ беше тъничък, Червената буря все още беше огромна в ума ѝ. - Давай, давай! - каза тя, думите падаха от езика ѝ незабелязани. - Давай, давай, давай! Вървете, вървете след тях! Вървете по-бързо, вървете...

Шок от болка пламна в дясното ѝ бедро. Сумтейки, тя изпусна дъх и в същото време усети как това, което беше сграбчило чудовището в главата ѝ, изведнъж го пусна. Погледна нагоре и видя Дарт, който тъкмо се приготвяше за още един ритник.

-      Спри, Дарт, спри! - каза тя, докато се изправяше с мъка на крака. - Ставам, ясно? - Но този път беше почти доволна да го види. „Боже, какво беше всичко това?“ Тя сложи разсеяно ръка върху сърбежа на горната си устна, после усети как мислите ѝ запъват, когато очите ѝ попаднаха първо на ръкавицата ѝ, а после отскочиха на стъпалото. Червени паяци бяха опръскали снега. „О, не!“ Буца натежа в гърдите ѝ. Последния път, когато беше текла кръв от носа ѝ, чудовището беше отхапало достатъчно пространство, за да удвои размера си. Може би Червената буря - давайдавайдавай - не беше друго, а чудовището, вече по-силно и по-голямо, раздиращо мозъка ѝ.

„Значи може би това се случи току-що. Чудовището явно вече се е развило до точка, в която може да прави това... това...“ Каквото се беше случило току-що. Тя дори не знаеше как би могла да го нарече.

Дарт я смуши отново - този път с дулото на пушката.

-      Да, да - каза Алекс, преглъщайки кръвта. Щом тя започна да стъпва бавно през просеката към алеята, Дарт отново мина напред и тя можеше да хвърли бърз поглед към групата ниски кедри. В началото помисли, че Вълчака го няма, но после го забеляза доста назад, почти скрит в гъстите сенки под един смърч. „И колко странно е това?“ Дарт, изглежда, не забеляза или не му пукаше за животното. Взимайки предвид труповете на вълците, стоящи като ритуални стражи пред къщата, и гуглата на Вълка, можеше да се предположи, че Дарт имаше достатъчно усет, за да разбере, че животното беше там. Освен ако това не беше чудат малък фетиш на Вълка, негов духовен водач или каквото там беше, с който Дарт и останалите се примиряваха.

Тя върна мислите си отново към това, което току-що беше преживяла. Как би го нарекла? Умствен скок? Или някой друг се беше отбил? И двете? „Мисли, Алекс! Как започна?“ Тя беше с Вълчака... но не, не беше съвсем точно. Умственият скок се беше случил, когато тя се беше отпуснала, за да придума животното да дойде по-близо. Беше свалила гарда и тогава или нейното чудовище беше излязло, или нещо - някой - го беше сграбчил. Какво точно значеше това?

Чудовището ѝ винаги се будеше, когато Вълка беше наоколо. Значи той може би се връщаше, а тя беше прихванала подсъзнателен полъх от него и не го беше забелязала наистина, нито му беше обърнала внимание, защото вече беше свикнала с Променените. Това беше възможно. Нямаше представа какъв можеше да е обхватът на нейното сетиво и вероятно зависеше от вятъра, който беше относително спокоен в момента. „Но Вълка може да е наблизо.“ С едно око върху Дарт тя се забави и изпробва въздуха, оставяйки го да забърше езика ѝ. Но всичко, което усети, беше мед от собствената ѝ кръв, бор, сняг, мимолетното суетене на вълчака. Но не и Вълка.

Добре, задраскай тази идея! „Освен ако Вълка се връща, а чудовището някак не го е разбрало.“ Да, но как би се получило? Може би по същия начин, по който получаваш предчувствие за някого и в този миг мобилният ти телефон звънва. Което би значело, че нейното чудовище се синхронизираше по някакъв странен начин с Вълка.

-      Е, скъпа, надявам се да не е това. - Дъхът ѝ излезе на кълбо пара, което ветрецът отнесе настрани. „Но какво видях? Какво беше това?“

Тя извърна поглед от къщата и се взря надолу по хълма към езерото. Просто не можеше да го напипа...

-      Чакай малко! - Алекс присви очи срещу жълтия блясък, отразяващ се от ненабраздения сняг върху замръзналата вода.

„Видях това. - Чувство на нереалност премина през нея. - Не е същата перспектива, но ако онова беше езерото...

-      По време на умствения скок видях езерото отляво. Това значи, че съм идвала от запад. - Очите ѝ се разшириха. „И видях три деца много напред, бягаха...“ - Не, това не е съвсем точно. Давай-давай-давай - прошепна тя, очите ѝ се насълзиха от светлината. - Върви-върви-върви! - Какво значеше това? - Обмисли го, Алекс, хайде!

Първо тя и чудовището бяха скочили - не, не, бяха издърпани - в някого, момче. Променен, чийто ум преливаше от целенасочената настойчивост и напрежение на гонитбата. Той беше с тази Червена буря, това „давай-давай, върви-върви“. Имаше и още някой, който крещеше: „Пуснете ме да вървя-вървя-вървя!“.

Но после перспективата ѝ се беше променила. „Скочих напред и в някой друг, друго момче.“ Чувството, което беше усетила тогава, също беше различно - не само това „давай-давай, върви-върви“, но усещане, че е подкарван, тикан след двама... не, трима други Променени по начин, по който старомодните каубои може би са подкарвали стадо говеда. Двама беше видяла доста ясно: онова дългуресто хлапе с дивата коса и по-ниското, по-малкото...

-      Боже мой! - Тя вдиша. „Алекс, идиотка такава! Това беше Марли, което значи, че по-малкото хлапе трябва да е било Ърни.“ - А това предполагаше, че онези другите Променени всичките гонят...

Следобедът се разби с изстрел.

68

-      Хана! - Kpис удари прозореца c юмрук. Долу на снега, вече много по-близо до обора, Променените се разделяха: петима отдясно, петима отляво. „Идват към тях от двете страни.“ Той отново удари дебелото двойно стъкло. - Хана! Хана!

„Тъп и безполезен, какво правиш?“ Трябваше да се измъкне от стаята. Пръстите му опипваха непохватно резето на прозореца, но то не се помръдна, а секунда по-късно, когато видя отвора за ключа, разбра защо.

-      Ключалка? - Който и да бе направил тази стая, наистина не искаше никой да се измъкне навън. Значи или трябваше да разбие прозореца и да се спусне по дървената рамка, или да изкърти вратата. Нито една от двете възможности не беше добра, но с прозореца щеше да се справи по-бързо.

Крис грабна краката на стола, замахна и се завъртя. Усети удара в китките си, когато високата права облегалка халоса прозореца, преди да отскочи. Стъклото се набразди със сребърна плетеница от пукнатини, напомняща паяжина на откачен паяк. Изрева от безсилие и замахна отново. Този път стъклата се разбиха с ужасен трясък, а облегалката се строши. Той дръпна платнените салфетки, които Хана беше използвала, за да покрие храната му, уви юмруците си в тях, избута висящите парчета стъкло от рамката и изкрещя:

-      Хана! Хана, внимавай! Внимавай! Исак! Исак!

През снега видя как стабилният смъртоносен поток от Променени внезапно се закова на място. Бяха твърде далеч от него, за да различи лица, но видя, когато се извърнаха, за да погледнат назад към къщата. Добре, добре. Беше ги забавил поне за секунда. Сви ръце на фуния и завика:

-      Хана! Хан...

Западната врата на обора внезапно се отвори. Показа се глава: бяла пяна над широки рамене.

-      Исак! - извика Крис. - Барикадирайте вратите! Има десет! Има десет!.

Главата на стареца се дръпна рязко назад, а вратата на обора се хлопна толкова здраво, че Крис чу слабото плясване, а после и неговото ехо. ,Добре.“ Беше ги предупредил. Сега да им помогне. Пресече стаята и се поколеба, докато проучваше касата на вратата и ключалката. „Боже, секретна? - Все едно. - Просто го направи!“ Дръпна се назад, насочи дясното си рамо, хвана дясната си ръка с лявата и нападна. Удари вратата достатъчно силно, за да усети сблъсъка в зъбите си. Рамото му изрева от болка. Вратата, която беше от солиден дъб и доста плътна, потрепери, но нямаше и една отчупена треска или пукнатина в дървото. Крис удари втори и трети път, а през зъбите му изскочи сумтене. На четвъртия път ревът в рамото му беше вече крясък, но вратата все още се държеше здраво.

-      Проклятие!

Студен въздух нахлу през натрошения прозорец. Запъхтяният му дъх излизаше на струйка, когато постави юмруци на хълбоците си и се опита да мисли през болката в рамото си. „Може би все пак трябваше да се смъкна през прозореца.“ Тогава забеляза това, което трябваше да види още в началото. Вратата се заключваше отвън, но се отваряше навътре.

-      Панти. - Завъртя се обратно към масата. Хана не му беше дала нож или вилица, но... - Няма лъжица - каза той замаяно, но в същия момент я помете с една от книгите на Хана. Лъжицата беше от тежка неръждаема стомана и би се счупила, преди да се огъне. Крис вклини дръжката под главата на оста на пантата и удари с книгата. За негова изненада, оста издаде металическо свистене само след няколко удара и изскочи един сантиметър. - Хайде, хайде!

През счупения прозорец дойде непогрешимото пукане на огнестрелно оръжие. Той замръзна с думкащо сърце. Още един изстрел. Далечно мучене на добитък и цвилене на коне.

„Мамка му!“

-      Трябва да се измъкна - каза той и използва пръстите си, за да доизмъкне оста. Пантата се раздвои и той вече виждаше процепа между горната част на вратата и рамката. „Още малко и после мога просто да я отскубна.“

Той клекна, подпря рамо на рамката и наби вече нащърбената дръжка под главата на средната панта. Този път имаше повече съпротива заради тежестта на вратата. Лявата длан го болеше от здравата хватка около лъжицата, дясната му китка пулсираше. Лъжицата беше пробила, а после изрязала полумесец в корицата на книгата и на почти сантиметър навътре в страниците. „Слава богу, че не беше с меки корици!“ Крис се зачуди дали не става малко истеричен. Още свистене и заглушено пукане от изстрели и той започна да говори на оста:

-      Пусни, пусни, пусни...

Оста се изстреля от средната панта и издрънча в тавана. Крис натъпка лъжицата в задния си джоб, захвърли книгата настрани, обви длани около ръба на вратата и напъна с цялата си тежест. Долната панта нададе дълъг висок писък, преди да поддаде съвсем внезапно. Той изблъска вратата настрани и нахлу в коридора.

Стаята му беше в единия край. Имаше две врати отдясно, една отляво, а малко след тях къс парапет бележеше началото на стълбището. Завъртя се около колоната и изтрополи надолу. През матовото стъкло от прозорците от двете страни на предната врата можеше да види огромна веранда, за която не знаеше, че е там, защото стаята му беше в задната част на къщата. Отляво имаше огромна предна стая с няколко дълги пейки, която приличаше на нещо като стая за срещи. Забеляза летяща врата в далечния край. В къщата на Джес имаше съвсем същата между кухнята и гостната.

„Грабни нож! - Крис претича през предната стая и изблъска вратата с ръка. - Може би ръжена от печката.“

Кухнята беше в югоизточния край на къщата също като стаята на Крис и вече бе изпълнена със сенки. Право напред имаше осем стола, подредени около дългия овал на дървена маса със светлосиня покривка, подредена за хранене - вероятно за късна вечеря на Джейдън и Конър. Старомоден газов фенер с орнаменти, абажур от матирано стъкло и зелена основа стоеше в центъра. Отдясно имаше черна чугунена готварска печка върху каре от издигнати червени блокчета с кутия дъбови цепеници, кофа за пепел, четка и лопатка. Върху печката димеше гърне. Три железни тенджери и два големи тигана висяха на куки от тавана. Зад кухненската маса имаше дъбови шкафове. Една дъска за кьлцане беше настръхнала от ножове. Пътят навън беше през врата с басмено перде на цветя вляво от старомоден хладилник.

После осъзна това, което не беше част от общата картина преди част от секундата - стаята не беше приятно затоплена, но не беше и ледена. В нея все още се усещаше полъх студен въздух, сякаш някой току-що беше излязъл...

Или влязъл.

В същия момент забеляза как пердето на онази кухненска врата... все още се люлее. Не много, но достатъчно.

И тогава му просветна. Кухнята беше точно под неговата стая. Когато Хана работеше тук, той я чуваше. Значи когато беше изкрещял предупреждението си, беше показал на Променените точно къде е, в кой ъгъл на къщата трябва да започнат да търсят.

Тихо влачене.

Точно зад него.

69

„Пушка. - Алекс го разбра по отчетливото изпукване. - Близо, идва от запад.“ Преди да отмре първото ехо, тя вече бързаше нагоре по хълма.

-      Пени, влез в къщата, влез в къщата!

Миризмата се търкаляше от гората - не само познатите хладни сенки, но гранясалата смрад на отчаяние. „Вълка, достатъчно близо, за да го подуша вече.“ Беше в беда, може би ранен. Тя усети как се пресяга към него, преди да е осъзнала какво прави. Дълбоко в мозъка ѝ чудовището отново потръпна и се съживи, мислите ѝ се плъзнаха настрани. На мига беше и в своето тяло, и някъде другаде, виждаше през очите на Вълка. Остър вкус на страх в устата ѝ, кисела пот по гърдите. Отпред къщата изплуваше между дърветата, светлините примигваха по прозорците като маяци. Нещо тежко - сакът - се опитваше да се изплъзне от рамото ѝ...

„Само че не съм аз.“ Главата и беше огромна. Но всичко, което беше нейно, се усещаше далечно като виковете на Алиса, след като беше гризнала от онази торта „изяж ме“. Алекс беше тук и там, с Вълка.

Във въздуха изтрещяха още изстрели. Звукът я запрати обратно в собствената ѝ глава. „Отправят се право към нас. - Стомахът ѝ се стегна от ужас. - Мърдай, мърдай, мърдай!“

Алекс затича към къщата. Пени и Бърт тъкмо бяха влезли вътре, въпреки че Пени беше тромава, бавна. Дарт грабна ръката на момичето и го завлече вътре. Когато Алекс прелетя последните няколко стъпала, едрото момче стисна рамото ѝ с ръка колкото бут и я издърпа последните три метра. Тя изскимтя стреснато, докато профучаваше през прага, за да се срути на пода.

-      Чакай! - Изправяйки се, Алекс се вмъкна между вратата и касата, преди Дарт да може да я затръшне. Той може да не разбираше, но речта беше единственото, което тя имаше. Дори Дарт щеше да схване какво имаше предвид тя. - Почти са тук. Тези изстрели са отблизо. Дай на Вълка възможност! - Можеше да познае, че той не искаше да го направи, подуши го през порите му, но ръката му се отпусна.

„Минута, може би по-скоро трийсет секунди.“ Тя диво огледа стаята, опитвайки се да намери най-доброто прикритие. Голямата стая беше оскъдно обзаведена: камина и печка на дърва върху тухлена основа отляво, кожен диван и два тапицирани фотьойла върху овална черга в центъра, от които можеше да се наблюдава красивата гледка през големия панорамен прозорец. Недостатъчно, за да барикадират вратата, а да се опитват да се прикриват в тази огромна стая, щеше да бъде самоубийство. Този диван не би спрял и плюнка. С панорамния прозорец щяха да са като риби в аквариум.

Очите ѝ прелетяха покрай Пени, която се беше оттеглила зад дългия бар за закуска, върху който Алекс беше подредила лагерната печка, походния фенер и резервните кутии гориво. Момичето се беше ориентирало правилно. Кухнята беше пo-назад, а прозорецът над мивката им даваше път за измъкване. Ако прекатуреше хладилника, щеше да може да се прикрие там.

Второто най-добро място беше нагоре по стълбите крайно вдясно, които свършваха в отворен етаж, после къс коридор, по който имаше баня и две спални – една вдясно, една вляво. По-лесно за защита, но също толкова лесно можеше да попаднат в капан.

„Кухнята тогава. - Беше по-близо и на нея онзи заден прозорец ѝ харесваше все повече и повече. Без оръжие тя и без това не можеше да помага да отбраняват къщата. За кратък момент се зачуди защо би помогнала на тях все пак, а после помисли: - Имам по-добър шанс с Вълка, отколкото с хората, които го преследват.“

Профуча покрай Бърт, който стискаше дванайсеткалиброва пушка, но иначе беше закован за пода, и връхлетя в кухнята. Отляво стоеше стар хладилник: ретро модел в светлосиньо и бяло с хромирана дръжка. Вече беше търсила в него и беше открила само четири отровни яйца и някакъв сиво-зелен мъх, чийто буркан твърдеше, че някога е бил майонеза. Алекс се сви в процепа между стената и хладилника, подпря гръб, подви колене, заби крака и бутна силно. Той се наклони, после се олюля и се тръшна гръмовно. От металните му вътрешности се чу разбиване на стъкло и звън на рафтове, секунда по-късно се понесе за- душливата фекална миризма на плесен и лепкаво умряло пиле.

-      Пени, насам! - Скачайки към бара за закуска, тя грабна китката на момичето. То хлъцна стреснато и се опита да се отскубне. - Престани! - изрече Алекс задъхано и затегли мятащата се Пени по начин, по който би го направила с упорито дете. - Искаш ли да те застрелят? Скрий се зад хладилника! Скрий...

От другия край на стаята долетя писък на панти. Марли влетя през предната врата във вихър от мразовит въздух и плитки. Завъртя се, подпря пушката на рамо и пусна един изстрел, Дарт също отвърна на пукането на другите оръжия.

„Вълка, къде е Вълка?“

-      Залегни! - Алекс изблъска Пени зад хладилника и пропълзя в голямата стая. Чу звучно „пльок“, когато един куршум се заби в тежката дървена врата и откърти трески. - Марли! Къде е...?

Секунда по-кьсно, за свой ужас, получи отговор, когато момчетата се качиха, блъскайки се, по стъпалата. Издут сак висеше от лявото рамо на Вълка. Дясната му ръка беше обвита около Ърни. Докато двамата се олюляваха вътре през нов залп и бръмченето на куршуми над главите си, тя можа да ги огледа добре. Лицето на Вълка беше по-бледо от избелен лен.

И покрито е кръв.

70

Крис не се обърна. Дори не мислеше. Може би умът му вече беше пресметнал възможностите и беше осъзнал, че да се обърне към това, което беше отзад, щеше да е само загуба на време... или щеше да го накара да замръзне.

Извъртя се надясно. Откъм лявото си ухо чу бързо вдишване, внезапно тупване на ботуш, усети нешо да се втурва отстрани. Една ръка забърса косата му. Крис приклекна и дръпна първия стол, който му попадна, като го катурна, без да се обръща назад. Чу тропането на дърво по пода, а после запъбането на ботуши, когато нещото отзад се препъна в стола. Но който и да беше, каквото и да беше, не падна. Секунда по-късно огромна ръка се протегна към врата му, сграбчи яката на ризата и опънатото копринено термобельо отдолу и усука.

Внезапно дъхът на Крис спря. Сърцето му започна да блъска тежко и пред очите му почервеня първо от паника, а след това от липса на въздух. Мятайки се като риба, безнадеждно закачена на въдица, от която не може да се освободи, той вдигна ръце, но термобельото беше толкова стегнато, че не можа да провре пръстите си. Памучната риза се разпра, копчетата изхвръкнаха, тропайки по пода като подскачащи бобчета. Но здравата копринена тъкан само стана по-опъната и по-стегната. Нещото, което го беше хванало, сега го разтърсваше като марионетка. Крис чу, но глухо думкането на ботушите му, които се пързаляха по пода. Коленете му се огънаха. Той почувства, че пада, усети как челото му удря масата, когато се заби напред. Нещо, много неща, отскочиха към пода и се разбиха. Чинии, стъкло...? Крис не знаеше. Краката и бедрата му бяха на пода, но гърдите му - не. Дървото беше все още на петнайсет сантиметра от носа му, защото Промененият го държеше за този клуп от коприна, провесвайки главата и гърдите му, за да позволи на гравитацията да си свърши работата. Щеше да остави собственото тегло на Крис да го убие малко по малко. Това, което стана после, беше случайност.

Дясната ръка на Крис се сключи около нещо. Той отбеляза, че е остро и че е последният му шанс.

Пръстите му стиснаха тази кама от стъкло и той удари.

71

-      He! - Алекс се шмугна покрай Бърт и се пресегна към Вълка, докато Дарт и Марли затръшваха вратата.

Пръски кръв бяха боядисали лицето и ръцете на Вълка, както и вълчата кожа, закопчана около врата му. Издутият сак, който беше преметнал през рамо, беше пропит.

„Не! - За една секунда, един ужасяващ момент, глупавото ѝ глупаво сърце се обърна. - Не, не можеш да умреш, Вълк, не можеш да умреш!“

И тогава осъзна, че кръвта не беше негова.

Лицето на Ърни беше сиво, устните му - почернели. От двете страни на свинското носле малките му куршуменосиви очи се въртяха. Ръцете стискаха чорбестия му корем. От силната миризма на желязо и екскременти, която лъхна, когато Вълка отвори якето на момчето, тя доби доста добра представа за това точно колко зле беше.

Коремът на Ърни беше плувнал в кръв. Част от нея вече се беше съсирила на лигаво гроздово желе, но повечето още не беше засъхнала - очевидно беше прясна. Разкъсванията в коремната му област бяха парцаливи, неприятни и много дълбоки: зеещи рани, които започваха точно под последното ляво ребро, за да разсекат кожа, коремни мазнини и мускули. Синеещи торби от подобни на червеи вътрешности се издуваха от три от разкъсванията. Миризмата на фекалии беше задушаваща, плътна и гъста.

Оглеждайки бавно наранените органи, Алекс видя как те вече бяха започнали да се издуват и усети как възелът в стомаха и се опитва да си проправи път към гърлото ѝ.

„Вероятно първо са го закачили, после са разкъсали.“ Зъби и нокти, предположи тя, което значеше, че групата на Вълка се беше въвлякла в бой с онази глутница по петите им. Тя гледаше, докато струя кръв шурна в ярък нов фонтан. Засегната артерия със сигурност. Е, това хлапе нямаше нужда да се тревожи да не пипне инфекция от всички тези разкъсани вътрешности. Кухината на корема му се препълваше и устните му ставаха все по-бледи, докато артериите му се изпразваха. Студена пот овлажни лицето и врата му и момчето започна да потръпва от шока.

Очите ѝ проследиха издутия напоен с кръв сак. От миризмата можеше да прецени, че тялото вътре този път беше на мъж и имаше много кръв. Но нямаше вътрешности. Което беше сбъркано. От опит знаеше, че Вълка и екипът му харесваха черния дроб, обичаха сърцата, търпяха бъбреците и не им пукаше за шкембето. Освен това Вълка никога не колеше, нито забиваше зъбите си в плячката, докато той и хората му не се скриеха на безопасно място. Тя разбираше защо. Някога, в един друг живот, нейният баща винаги окачваше храната им нависоко, в меча торба, също както Вълка и хората му бяха подсигурили запасите си в онзи чувал. Когато си на лов, не искаш нежелани посетители да откраднат нещата ти. (Защо други Променени не се тълпяха в малкото скривалище на Вълка като мравки по разпиляна захар, Алекс не знаеше. А беше убедена, че са подушили месото. Тя със сигурност беше.)

Но тялото на мъжа в този сак беше на парчета и му липсваха няколко части. От друга страна, тук беше и Ърни, разкъсан на парченца, а имаше и други Променени, които искаха кръвта на Вълка.

-      Откраднали сте го от тях? Хванали са ви да крадете? - А тя се притесняваше да не е ранен!

Устните на Вълка бяха стиснати и пепеляви, но тъмните му очи - очите на Крис - бляскаха. Бърт, братът на Ърни, се суетеше през голямата стая. В едната му ръка беше помпата, а нейната медицинска раница се люлееше от другата. С ъгъла на окото си Алекс видя Дарт да се накланя от вратата и да се отправя към далечния край на стаята със странно присвиване. За част от секундата тя едва не извика: „Залегни, идиот!“. Дарт шеше да е толкова изкушаваща мишена, колкото метална патица на панаир. „Три изстрела и малката дама получава плюшено прасе.“ Вместо това тя грабна медицинската си раница от Бърт и извика:

-      Вълк, какво очакваш да направя? Не мога да поправя...

Панорамният прозорец избухна в огромен стъклен фонтан. Главата на Дарт беше там в един момент, а в следващия на мястото ѝ имаше червена мъгла. Ахвайки, Алекс се наведе бързо, когато стрелички от остро като бръснач стъкло профучаха над главата ѝ. Миг по-късно някой нададе задавен писък. Тя извърна глава и видя ръцете на Бърт да се стрелват към лицето му. Парче стъкло, дълго колкото кутрето ѝ, вибрираше от останките на лявото му око. Друга нащърбена кама се беше забила в меката част под челюстта му.

-      Бърт! - Ужасена, тя избута Вълка настрани, въпреки че последните останки от здрав разум протестираха: „Залегни! Остани долу!“. Тя се запъти към момчето. - Бърт, Бърт, не го докосвай, недей...

Той изпусна още един хълцащ писък... и пушката си.

Алекс видя бедствието да се развива на забавен каданс: струите от кръвта на Бърт се разбиха на отделни капки, стъклото проблесна и потрепера, дори помпата се движеше в странен танц. После времето забърза, окото на дулото гледаше право в нея и мозъкът ѝ пищеше: „Долу! Залегни!“.

Частица от секундата твърде късно.

Помпата удари, точно когато нещо се блъсна в нея и я повали. Вълка я покри, докато пушката изрева едно оглушително БУМ. Куршумът изсвистя над главата на Вълка, оставяйки диря от горещ месинг и изгорял барут, преди да се забие в стената с тежко „туп“. Още изстрели профучаха през разбития прозорец. Протягайки глава над рамото на Вълка, тя видя тялото на Бърт да трепти в спазматичен танц, после да пада по лице. Дори през заглушеното жужене в ушите си тя чу хрущенето, с което стъклената кама проби костта, а после и мозъка. Ръцете и краката на Бърт се протегнаха като на малко дете, което крещи от изненада, а после се отпуснаха.

На прозореца Марли скачаше нагоре-надолу и стреляше диво през перваза. С всичките „пук-пук“ от ответния огън и „плянк“, когато куршумите рикошираха от чугунената печка, тя не мислеше, че Марли улучва често. „Да се надяваме, че искрите няма да възпламенят онзи бор! Пожарът е последното, което ни трябва.“ Ърни беше восъчна кукла в езеро от кръв. В кухнята Пени пищеше.

-      Трябва да я измъкнеш. - Алекс все още беше под Вълка, лицата им бяха на сантиметри, вълчата му кожа беше толкова близо, че тя подуши мухлясалия дъх на животното, което някога я бе носило. Тя разчете паниката му, подуши прашенето на страха по кожата му. Ако само можеше да му предаде идеята си! За момент си помисли: „Алекс, успокой се, пусни чудовището! Нека то ти помогне!“. Тя натика обратно този импулс. Щеше да бъде лудост. Вместо това тя сложи ръце на раменете на Вълка и хвана очите му в своите. - Дай ми оръжие, Вълк! Нека помогна...

Чу се още едно огромно БУМ, проблесна оранжева светлина и нещо избухна отвън. Секунда по-късно циклон от стрита на прах земя и пренагрят въздух нахлу през счупения прозорец, отхвърляйки Марли. Стаята внезапно стана много гореща, знойна. Алекс усети изгарянето в гърлото и дробовете си. Над нея тялото на Вълка се скова, лицето му се изопна в болезнена гримаса. Въздухът навън натежа от звуци, миризми и усещания: пиперливото жилене на взривени експлозиви, изолиран писък иззад прозореца, мръсен дъжд от пушещи парчета трептяща плът, пелтеченето на стрелящи оръжия.

После настана тишина, сякаш времето беше решило да си поеме много дълбоко дъх... и точно тогава Алекс разбра какво беше забравила, защото сега почувства внезапен пламък в центъра на мозъка си: „Върви-върви! Давай-давай!“.

Червената буря, онзи странен ум, беше там.

72

В продължение на три секунди Крис знаеше само, че е по очи на пода. Той кашляше и се опитваше да диша през гърло, за което имаше усещането, че е стъпкано от ботуш, който бе смлял трахеята му на каша. Кръвта от раната на челото капеше в очите му и се стичаше надолу по бузите. Усещаше вкус на бакър в устата си, след като си беше прехапал бузата, а дясната му ръка също беше хлъзгава и пръстите му започваха да горят. През леките хрипове, които свистяха навътре и навън от гърлото му, можеше да чуе едно гърлено „о-о, о-о“. Не идваше от него обаче. Примигна през кръвта и успя да обърне глава. Усети как сърцето му се опитва да спре.

На далечната стена се беше подпряло едно рошаво момче с блестящи очи. Гигант. Крис беше висок - метър и осемдесет, - но това момче беше по-високо с поне десет сантиметра. Беше масивен като каца и повечето от тази маса беше мускули. Но някой или нещо го беше докопало. Огромни разрези бележеха по-голямата част от лицето на Променения и от тях се процеждаше гной. Долната му устна беше разкъсана на две, а парчетата бяха толкова увиснали, че разкриваха тъмносини венци и петносани зъби.

Ръцете на момчето бяха сключени върху дясното му бедро. Триъгълник от стъкло, зацапан с кръв, блещукаше слабо в избледняващата светлина, а кръвта капеше по пода. Докато Крис го гледаше, момчето отбори разранената си уста и изрева отново:

- Оо!

„Трябва да се махна.“ Гърдите му потръпваха с всеки измъчен дъх. Свали с мъка повредената риза, после издърпа термобельото. Беше си порязал дясната ръка на онази стъклена кама, но пръстите му се движеха. Залитна да се изправи, опита се да пристъпи, но се подхлъзна и стисна масата за опора. През блъскането на сърцето си чу тежкото тупване на ботуш, когато момчето се отблъсна от стената.

„О, боже!“ Крис се обърна, ръцете му се сгърчиха, когато се олюля. Ако не беше масата да го подпира, коленете му щяха да се предадат. За част от секундата умът на Крис се изпразни. Забрави, че искаше да се бие. Без оръжия и вече ранен, беше хванат в капан. Преди по-малко от минута бе толкова близо до смъртта, колкото когато отровата на Хана беше напоила мозъка му. Всичко, което можеше да използва като оръжие - тенджери, тигани, ножове, - беше на километри зад него. Така че можеше само да гледа момчето, това чудовище, да се клатушка към него. Това беше кошмарът от спомените му и от трескавите сънища за Питър и Лена, от цял живот, в който се събуждаше, за да открие баща си, смърдящ на пиячка, да се взира надолу в него с омраза. От разбирането за това, което беше зад кьрвясалите очи на татко му: „Ще бъда в безопасност само когато ти си мъртъв“.

„Бори се!“ Ръката на Крис слепешком се сключи около някаква чиния. Метна я бързо като фризби. Момчето я видя и я отхвърли настрани, но Крис вече беше докопал нещо стъклено, после друга чиния и сосиера и запращаше към него всичко, което докопаше с ръце. Слушаше как се разбиват и хрущят и се опитваше да намери път около масата. Промененият просто продължаваше да приближава неумолим като съдбата. Крис реши, че въпреки очевидната му болка хлапето всъщност се наслаждава. Може би чакаше с нетърпение някаква разплата. Да откъсне парче плът със зъби, да нарани Крис доста лошо, а после да го пусне: „Върви, малък Крис! Бягай! Върви! Виж колко далеч ще стигнеш!“.

Накрая, сякаш най-сетне уморено от играта - може би му беше омръзнало да отбива чинии, а и бедрото вероятно го болеше, - едрото момче сграбчи покривката и дръпна рязко. С вик на изненада Крис се отдръпна от пътя, докато чиниите и приборите се понесоха към пода с трясък. Зелената основа за гориво на лампата се пръсна, изпускайки задушаваща смрад на газ, която накара изтормозеното гърло на Крис да се стегне. Помитайки един стол, момчето го хвърли внезапно като баскетболист, който прави светкавично подаване. Прицелът му беше перфектен и столът растеше пред лицето на Крис. Стреснат, той нямаше време да се наведе и бе цапардосан в гърдите. Препъна се зашеметено и после падна назад в локва от газ.

„Стани, стани!“ От изпаренията му се повдигаше. Крис изрита стола настрани, завъртя се и се опита да се обърне и да вмъкне крака под себе си, за да се измъкне оттам. С ъгъла на окото си видя коляното на момчето да се сгъва, а след това да се задава ритник. Крис се просна по очи и чу свистенето на ботуша над главата си. Когато се превъртя надясно, за да се мушне под масата, усети как момчето сграбчва левия му глезен. Обезумял, той обви за опора ръце около тежкия център на поставката за кълцане, после изрита обратно с десния крак. Ботушът му улучи със задоволително „туп“, последвано след секунда от тежко грухтене. Когато хватката на момчето се отпусна, Крис пропълзя останалата част от пътя, нагласи краката си и изскочи от другата страна на масата. Печката беше точно пред него и вдясно той забеляза точно оръжието, което му трябваше. Само ако имаше време...

Крис се извъртя, постави ръце под тежката маса, дръпна право нагоре и после блъсна с всичка сила. Масата се прекатури с ужасен трясък. Промененият просто се измъкна надясно, но това беше всичко, което Крис искаше - само да го забави за още няколко секунди. Докато момчето обикаляше масата, ръцете на Крис се стрелнаха към печката и дръжката на димящата тенджера. Извика рязко от болка, когато горещият метал прогори дланите му, но се насили да не пуска. Това беше единственият му ход. Все още крещейки, Крис хвърли съда.

Тенджерата удари Променения, а струя вода с температура, близка до точката на кипене, заля лицето му. С кух звън желязото отскочи от костта. Кръв изригна от челото на момчето. За половин секунда то остана напълно сковано, а после вместо гърленото „о-о“ издаде дълъг и висок момичешки писък. Накланяйки се назад в непохватно клатушкане, момчето се изтърколи във вихър от синя покривка и газ от лампата.

С рев, тъй като ръцете му виеха от болка, Крис се пресегна не към поставката за кълцане и изкушаващата ѝ добре наточена стомана, а към куките на тавана. Той грабна един дълбок тиган и го изтръгна от куката. На две стъпки от него Промененият беше коленичил, пръстите му трепереха върху плът, която пламтеше гореща и пурпурна там, където не беше червена от кръвта. С касерола в ръка Крис тръгна напред, вече сигурен какво трябва да се направи, знаейки, че нищо на земята не би могло да го спре. В последната секунда Промененият вдигна глава и Крис видя, че лявото му око беше станало млечно като белтъка на сварено яйце.

Някъде отдалеч, от друга планета, дойде вик, хлопване на врата.

Името му:

-      Крис! Крис, чакай!

73

-      Ставай! Хайде! - Алекс избута с рамо Вълка настрани и се измъкна. Тъпо бръмчене отекваше в ушите ѝ. Миризмата на сготвено месо и горяща коса беше толкова наситена, че тя имаше чувството, че смуче въглени от барбекю. Буци опърлено месо бяха полепнали по гърба на Вълка и по косата ѝ.

Марли беше повален. Носът, клепачите и устните му ги нямаше. Огънят беше изял растите му до скалпа, парката му беше разтопена на гърдите. Там, където лицето му не беше сварено, кожата беше черна като въглен. Зъбите му, ненормално бели, се показваха в мъртвешко озъбване.

-      Полека! - вик, заглушен от бръмченето в ушите ѝ. Гласът беше стар, ядосан. Мъжки. - Искаш да убиеш всички ли?

„Мъже? - Те ли бяха Червената буря, или работеха с нея? - И какво е това?“ Усети как умът ѝ се лута, чудовището не беше сигурно какво да прави. Дори то не знаеше какво е това. В същото време тя можеше да почувства придърпването, изкушението да се остави, да се изгуби в този барабанен устрем, който сякаш пулсираше с всеки удар на сърцето ѝ: „Давай-давай-давай, върви-върви-върви“.

Алекс приклекна, измъкна се към предната част на къщата и рискува да надзърне набързо през празния правоъгълник на взривения прозорец. Това, което преди беше покрит със сняг хълм, сега беше пушещ кратер, язва от почерняла земя и пушещи останки. „Използвали са някаква граната или бомба.“ Беше трудно да каже колко са телата, защото всичко беше на парчета - чуканче от нещо, което изглеждаше като лакът, стъпало без четири пръста и половин табан, три-четвърти от пръсната глава се клатушкаше на ръба на кратера като размазана тиква за Хелоуин. Друг Променен - късметлия или не, зависи от гледната точка - беше проснат в объркана плетеница с ореол от опръскана кръв около главата си.

„Какво, по дяволите?“ Каквото и да ставаше тук - и особено в светлината на факта, че там отвън имаше мъже, - този бой беше за нещо много повече, отколкото за това кой какво беше решил, че е негово. Очите ѝ засякоха проблясване крайно вляво, в същата посока, от която Вълка и тези мъртви Променени бяха дошли само преди пет минути. Нещо бяло се промъкваше през зелените кедри и канадски ели. Тя видя овала на лице, но имаше нещо сбъркано в него, а миризмата беше...

„Шантава.“ Имаше Променени, нямаше съмнение в това, но под характерната смрад на сварени канални води имаше и друг мирис - остър и химически, напълно изкуствен. Напомни ѝ за металическия аромат на химиотерапията, която лекарите бяха използвали върху чудовището, и по-точно на цисплатин - лекарство, което я караше да си изповръща червата. Но защо някой Променен да мирише така?

Зад тези странни Променени и сред дърветата тя забеляза други фигури, които не излизаха напред, носът ѝ се напълни с миризма на спарени стари хора и коне.

„Хора... с Променените? Как е възможно?“

Чудовището ѝ внезапно потрепери, придърпвайки ума ѝ с онзи странен тласък - „върви-върви-върви, давай-давай-давай“, - когато или то, или това, което беше отвън, се опита да се докопа до контрола върху ума ѝ. „О, не, няма да стане!“ Залитайки назад, тя грабна парче стъкло. Без да разбира, Вълка се пресегна към китката ѝ, но тя се измъкна.

-      Не, остави ме, само... - Сбърчила лице в гримаса, тя заби стъклото в бедрото си с бързо движение: вътре-вън. Извика от болка, но в тъмния център на ума си усети рязко хлопване, когато чудовището се отдръпна. ,Достатъчно.“ Умът ѝ се проясни и тя погледна в очите на Вълка, които бяха разширени в шок.

-      Хайде, Вълк - изпъшка тя и хвърли настрана окървавеното стъкло, - преди всички да умрем! - Алекс загреба падналата помпа на Бърт и пушката на Ърни и скочи към кухнята, завивайки надясно, за да се скрие зад гранитния тезгях. Размисли дали да отвори помпата, за да изброи колко патрони са ѝ останали, но реши да не го прави. Последното, което ѝ трябваше, беше да пълзи след разпилени патрони. Реши, че един вече го няма и вероятно оставаха четири. В пушката може би имаше пет или шест, в зависимост от това дали Ърни беше пуснал няколко откоса.

„Но в това няма никакъв смисъл. Какво искат? Тези, които преследваха Вълка и неговата банда, защото са откраднали храната им, бяха ударени от някакви странни Променени. Те, от своя страна, наистина щурмуват мястото, но защо? Не може да е просто за храна.“

Отдясно видя ужасените очи на Пени над ръба на хладилника. Внезапно една лампа светна в ума ѝ и освети гадна мисъл, която не можеше да пренебрегне. „Боже мой!“

-      Не ми казвай, че това е заради теб! - каза на момичето. От голямата стая се чу страшен трясък, последван от скърцането на дърво, огъващо се под удара на метал, когато нещо блъсна предната врата. Тежкият дъб потрепери, но удържа. Имайки предвид звука, Алекс реши, че който и да беше отвън, сигурно имаше или тежък чук, или дънер.

Въздухът отново се взриви от изстрел, но този път беше близо и идваше отвътре. Алекс се обърна назад и видя Вълка, все още в голямата стая, но зад преобърнатия кожен диван. Той скочи на крака, пусна още един изстрел, след това залегна отново, когато куршумите засвистяха навътре. Още едно „бум“ по вратата. Тя видя как странните Променени се промъкват зад взривения прозорец. Измъквайки се от прикритието, Вълка отстъпи наляво, като се опита да стреля по този, който разбиваше вратата, после се хвърли по очи, когато във въздуха затрака още един откос. Куршумите издрънчаха по кюнците на печката. Миниатюрни гейзери от камък и бял прах изригнаха от стените и от камината.

Автоматични оръжия? Вълка все още беше на пода по лице и за част от секундата сърцето ѝ се сви.

-      Вълк! - Тя видя бялото просветване на лицето му, когато погледна към нея. - Вълк, хайде, не можеш да... - Още един откос изстрели в същия момент, в който вратата поддаде с едно огромно ТРЯС. Дървото се пръсна навътре като цирей, а тя беше толкова заета да го гледа, че само наполовина регистрира нещо, което влизаше в полезрението ѝ през счупения панорамен прозорец. Поглеждайки назад, тя видя Вълка все още на пода и чифт ръце с ръкавици, закачени на строшения перваз.

„Опитва се да влезе.“

-      Вълк! - Зарязвайки прикритието си, Алекс изскочи покрай тезгяха с готова за стрелба помпа. - Стой долу! Стой долу! - Тя стреля веднъж, дулото припламна. Беше твърде високо, но тя видя как ръцете се пуснаха. Още куршуми профучаха край нея и издрънчаха в печката. Един попадна в огнището точно над главата ѝ, отприщвайки гейзер от каменни отломки, които се забиха в косата и врата ѝ. Тя се смъкна надолу и продължи напред на ръце и колене през отломките, усещайки всяко парче стъкло и откъртен камък, жегата от печката на по-малко от шест метра, както и ледения въздушен водопад, който сякаш се изливаше през взривения прозорец.

Алекс стигна до Вълка.

-      Или по стълбите нагоре, или навън отзад - каза тя, - но не можем да останем тук. - Нито едната възможност не беше особено добра. Ако избиеха прозореца на кухнята, за да избягат, можеха със същия успех да публикуват обява. Тогава оставаше да се качат горе. Да идат в банята, да сложат Пени във ваната, а после тя и Вълка можеха да довършат тези, които щяха да се опитат да дойдат.

„Първо ще ни свършат амунициите. - Тя прехвърли поглед от стълбите към кухнята, преглеждайки тезгяха с разхвърляната по него плячка, която беше намерила в мазето: лагерна печка, фенер, бутилка газ. - Все пак, по-високо е по-до...“

-      Чакай малко! - Погледът ѝ се закова върху лагерната печка. Газта. - Огън - каза тя на глас. Да, наистина можеше да стане. Имаше толкова много свеж бор. Коминът беше задръстен с нагар и креозот. Близо до огнището въздухът дори имаше вкус на бучка въглища. „Да, но това е откачено. Ще се изпечем.“ И въпреки това беше единственото нещо, което Алекс можеше да измисли. Изтича обратно до тезгяха, награби трите кутии с газ в ръцете си и се стрелна обратно, за да ги хвърли в огнището до влажния бор, който Пени и Бърт бяха донесли преди по- малко от половин час.

Зад нея, откъм кухнята, долетя още една стъклена експлозия, последвана от момичешки писък.

-      Пени! - Алекс се втурна в кухнята и нагази в река от счупени стъкла от разбития прозорец над мивката. Парчета стъкло проблясваха от косата на момичето, кръв капеше от скалпа ѝ надолу по бузите. - Хайде! - каза, опитвайки се да изправи паникьосаната Пени на крака. - Хайде, Пени! Не се бори с мен! Ние ще...

Чу се пукане от изстрел на пушка, писъкът на куршум над главата ѝ, последван от силен, остър вик. Тя ахна и погледна нагоре, право към дулото на пушката на Вълка, насочено сякаш към нея. После се обърна рязко точно навреме, за да види един старец в зимен ловен камуфлаж да вдига ръка към лицето си и да се катурва назад от прозореца.

„Атакуват мястото и отпред, и отзад.“ Миг по-кьсно въздухът затрептя от пукането на смола, Пени спря да се съпротивлява и се измъкна иззад хладилника, а Вълка се втурна от голямата стая, за да я посрещне. Излизайки от кухнята, Алекс посочи стълбите:

-      Банята! Банята! - Зад себе си чу мъчителното изскьрцване на насилени панти и уморено дърво и помисли, че имат не повече от десет секунди.

Когато се обърна да последва Вълка и Пени, забеляза зелената брезентова медицинска раница на пода, близо до вратата, където беше запратена при първата експлозия. Даде си точно една милисекунда за размисъл, после се стрелна през стаята, грабна чантата с една ръка, обърна се и хукна по стълбите. Обръщайки се надясно, видя как Вълка отвори с ритник вратата на банята, дръпна настрани завесата на душа и натъпка Пени във ваната.

Долу Алекс чу още един удар на метал в дърво и още изстрели. И гласове. Беше ѝ нужна цялата ѝ воля, за да не изтича след Вълка и Пени. „Само още няколко секунди.“ Усети как Вълка се движи зад нея, а после ръката му се впи в рамото ѝ, когато се опита да я издърпа от пътя си. Но неговият изстрел трябваше да бъде точен, а нямаше да има време за друг.

Тя го погледна.

-      Имам нещо по-добро от пушката - каза тя и извади сигналния пистолет от кръста си. Прочете по лицето му и подуши в миризмата му шока от разпознаването и разбра: Вълка познаваше този пистолет.

Чу как долу вратата се разби. Надзъртайки иззад ъгъла, тя видя трима от странните Променени в бели камуфлажи и въоръжени с нещо, което тя помисли, че е картечен пистолет „Мак-10“, да се разпръсват из голямата стая. В центъра на главата си усети заглушеното думте- не: „върви-върви, давай-давай“. После чу шепот - гласове - и забеляза четирима старци да излизат от кухнята, за да ги посрещнат.

,Добре, тате. - Алекс се сви, мушна пистолета между пречките на парапета, закрепи го с две ръце, прицели се... - Точно като на стрелбището.“

И дръпна спусъка.

74

-      Kpис! - извика някой. - Крис, чакай! Остави, аз...

Но Крис не спря да погледне, не спря да помисли, не спря, не можеше да спре, не би спрял. С рев той засили касеролата като бухалка - толкова здраво и с толкова сила, че имаше чувството, че раменете му се опитват да изскочат от гнездата си. Промененото момче все още зяпаше в Крис, когато тиганът го халоса. Звукът, вече толкова дълбоко в паметта на Крис и в кошмарите му, стана отново истински: солиден удар, дрънченето на брадва, захапваща дънера на дърво. На чук, пробиваш дупка в череп и мозък. На дъното на чугунена касерола, разбиваща нечие чело.

Главата на момчето се килна настрани. През врявата в ума си Крис чу острото пукане, когато вратът се счупи.

Дишаше тежко, кръв беше боядисала бузите му. Стоеше над тялото, когато един глас изтътна: „Давай, момче! Удари го отново! Удари го! Давай...“.

-      Давай! - каза той с глас, който не беше негов. - Давай, момче! Удари го жестоко! Накарай го да си плати! Знаеш, че го и-искаш... ти з-знаеш...

Тогава коленете му се подгънаха, а земята се отвори и Крис пропадна в мрак...

-      Крис! - глас в ухото му, а после разтърсване. - Събуди се! Отвори очи!

-      Нееее! - Той отново беше на снега, под капана, в езеро от кръв, и бавно умираше. Измръзваше до смърт. Всичко го болеше. Опита се да се обърне, за да бъде по-далеч от гласа, но една ръка хвана брадичката му - Не мога - каза той. - Твърде трудно е. Боли твърде много да гледам.

-      Престани! - каза гласът. - Отвори очи!

-      Защо? - попита той, въпреки че клепачите му се отвориха. Разбира се, беше Джес с нейната коса като на Медуза и очи като черни огледала. Крис отдясно, Крис отляво. Или Саймън и Саймън, зависи как погледнеш. - Защо това да зависи от мен? Какво искаш? Какво ми помага това, че мога да видя нещо? Не мога да променя нещо, което вече е станало. Не можах да помогна на Алекс. Не помогнах на Лена. Питър не ми позволи, защото никога не ми каза.

-      Ти отказа да видиш.

-      Добре! - Нова болка стисна гърлото му. - Остави ме на мира! - изхриптя той с изтънял глас. - Моля те, Джес, защо не можеш да ме оставиш на мира? Защо не ме оставиш да умра?

-      Някой ще умре. Някой трябва да умре. Без кръв няма прошка.

-      Ти си мъртва. Това е Земята на мъртвите, а аз сънувам, но не разбирам. Искам да знам какво значи това.

-      Разкажи ми съня си и ще ти кажа истината!

-      И какво е тя? - Хилав смях изскочи от устата му заедно със струйка кръв. - Какво е истината?

-      Това, което живее тук - тя прокара пръсти, студени и сухи, по челото му, - не е същото като това, което живее тук. - Тя постави ръка върху сърцето му и той извика, защото докосването ѝ беше електрическо, ярко и ужасно. - Раздели се с чука, Крис! Прости на себе си! Прости на Питър!

-      Какво значение има това? - Той облиза кръв от устните си. - Вече казах, че разбирам.

-      Ще ти кажа защо - още един електрически пръст към гърдите му, пораждащ вик - те боли толкова много. Истината на сърцето е много по-ужасна за понасяне, защото от любовта пониква скръб. Истината е в устата ти, на езика ти, в кръвта ти. Раздели се с гнева си, Крис! Нека Питър, такъв, какъвто го помниш, да говори с теб.

-      Той не може - каза Крис. - Мъртъв е.

-      Повикай го обратно! - Джес притисна длан върху очите му и той отново беше в пълен мрак. - Бързо, Крис! В твоята слепота и със скръбта си повикай с любов и го направи, преди да стане твърде късно, преди Питър да е изгубен, преди светлината да...

-      ...изчезне?

-      Не. Мисля, че се връща. Крис? - Потупване по бузата му. - Крис, събуди се!

Крис се съвзе, долови първо острите ръбове на счупени чинии под краката си, а после стената зад гърба си и накрая една ръка, която придържаше тила му.

-      Крис! - Джейдън отново потупа бузата му. - Добре ли си? Този ли е единственият? Къде са останалите? Къде е...

-      Хана... - Очите му се отвориха рязко. Всичко се върна рязко в главата му като вода в празна чаша. - Исак - изхриптя отново, стискайки ръката на Джейдън. - Обор.

-      Какво? - Джейдън хвърли поглед към Конър, който също беше клекнал до него. - За какво говориш? Какво за обора?

-      Оръжия. - Изстрелите се чуваха надалеч, особено сега, когато нямаше нищо, нито коли, нито самолети, нито машини, които да ги маскират. От колко време беше в безсъзнание? - Не чухте ли?

-      Чухме изстрел - каза Конър. - Но бяхме на север. Не можехме да разберем откъде идва. Когато приближихме, аз всъщност помислих, че идва от изток.

„Изток.“ Имаше нещо важно в тази дума.

-      Не, Хана и Исак са в обора, натам се бяха запътили Променените.

-      Какво? - Конър беше истински скептичен. - Те не могат да ни намерят. Никога не са ни намирали.

-      Не? Тогава как наричаш това? - каза Крис и килна глава към мъртвия гигант с деформиран череп, който лежеше в локва газ и вода, оцветена в червено от кръв. Стискайки лакътя на Джейдън за опора, той се изправи на крака. - Преброих десет. Счупих прозореца в моята стая. Знам, че Исак ме чу и ги видя. Но трябва да вървим. Чух изстрели, но ако вече няма...

-      Добре. - Кожата на Джейдън беше като стъкло от ужас, но устата му беше стегната, когато съблече парката си. - Вземи това! Аз съм по-дребен от теб, но...

-      Ще стане. - Маншетите на парката бяха доста над китките му и раменете му сякаш бяха пъхнати в усмирителна риза. Дръпна ципа и успя да го вдигне до средата. - Така е добре.

-      Добре. - Джейдън изглеждаше несигурен. - Доста си пострадал. Можеш ли да се биеш?

-      Да. - Крис дръпна една платнена салфетка, изтри кръвта от челото си, а после уви кървящата си длан. - Но ми трябва оръжие. - Когато другото момче се поколеба, той го сряза: - По дяволите, Джейдън! Нека помогна!

-      Добре, добре. Навън в кобура имам резервна пушка. - Джейдън килна глава към вратата. - Хайде!

-      Как искаш да го направим? - попита Крис, докато трополяха по задните стълби на излизане от кухнята.

Три коня, единият от които натоварен с обемисти торби за дивеч, бяха вързани набързо за парапета от ковано желязо. Кухнята гледаше на изток и слънцето вече беше доста зад тях. Тънки облаци се носеха плавно през синьото небе, движени от северен бриз. Отдясно единствената част от южния край на фермата, която Крис успя да види, бе слюдестият отблясък на замръзналото езерце. Долавяше и странен шум като вятър, свирещ в тунел, но не можеше да каже от коя посока идваше той.

-      Открит съм за предложения. Ние тук не сме се били с тези неща като теб. - Джейдън измъкна доста използвана пушка „Ремингтън 798“ с оптичен мерник от кобура. - Заредена е. Не е стреляно с нея днес. Ето! - Той пъхна ръка в дисагите и извади шепа патрони. - Никой не стреля сега, но...

-      Ш-ш-ш! - Намръщен, Крис килна глава, после се огледа наоколо. Свистенето все още беше там, но можеше да се закълне, че имаше и един звънтящ звук, който му напомняше за боя е Променения. „Стъкло.“ - Чухте ли това? Прозвуча, сякаш нещо...

-      Се чупи - кимна Джейдън. - Да. Чух. - Той протегна глава обратно към къщата. - Сигурен ли си, че никой друг не е...

-      Хей, Джейдън! - Конър беше отишъл до югоизточния ъгъл на къщата. - Мисля, че ти... Мисля, че е по-добре да дойдете тук.

Джейдън стрелна с поглед Крис, а после и двамата затичаха към по-малкото момче.

-      Какво има? - гласът на Джейдьн беше толкова стегнат, че изпука. - Хан...

След като вече бе по-близо, Крис можеше да види това, което не беше успял преди заради ъгъла и вятъра. Ако бяха излезли отпред или ако Джейдън и Конър се бяха върнали дори малко по на запад, всички щяха да видят - и да помиришат - веднага. Мистерията защо и двамата бяха чули шум от пръскащо се стъкло вече беше разгадана.

Оборът гореше.

75

Чу се много силен гърмеж, последван от наситеноярко изригване на червен блясък от дулото и възглавница парлив сив дим, когато сигналната ракета излетя от пистолета. Тя се разби с пукот в купчината бор и кутиите с газ.

Но не се случи нищо невероятно. Нямаше експлозия, нито огнени кълба. Една оранжевожълта роза разцъфна за миг - за не повече от част от секундата, - но това беше достатъчно, за да може Алекс да помисли: „Мам...“

Пукване, задъхано „фъш“, сякаш някакъв гигант беше цапардосан внезапно, а после газта се запали с рев. Взривът се разду в наситенонеоново оранжево, а боровите дънери изригнаха в дъжд от жълти искри. Долу тримата Променени и четиримата мъже замръзнаха, после се обърнаха като хипнотизирани към огъня, пламъците размиваха очертанията им, сенките им бяха като танцуващи паяци върху отсрещната стена. Алекс чу висок вой, усети внезапния приток на студен въздух, засмукан от горящия огън, и помисли: „О, боже...“.

-      Тръгвай! - извика тя точно когато огромен език оранжев пламък изскочи от устата на огнището.

Звукът от разбиващия се прозорец на банята се изгуби в масивна експлозия като сътресение от оръдие. Коминът се спука. Избликна огнен стълб, подпалвайки на мига тримата Променени в бяло и превръщайки старците в пищящи, гърчещи се човешки факли. Изригнаха накъсани искри от избухващи куршуми, когато огънят достигна до оръжията и амунициите им. Буци камък и зидария прелетяха в душ от шрапнели. Въздухът кипна горещ и ярък. Пламъци плувнаха по стените и се разляха по пода. Порив на горещ вятър шибна косата ѝ и Алекс си помисли, че може би крещи. Усети как Вълка я сграбчва за врата и я повлича по коридора към банята.

Единият край на тънката пластмасова завеса за баня беше вързан за душа, докато другият шляпаше като език от зеещия прозорец, през който той беше провесил парката си. Вече навън Пени се беше хванала с ръце за нея, а стъпалата ѝ я прикрепяха към стената и тя слизаше надолу по дъските като бременен морски рак.

-      Добре съм - каза Алекс задъхано. Тъпанчетата ѝ бяха като спукани. - Ти върви! Помогни ѝ! Аз съм точно зад теб.

След като беше тук горе, изведнъж вече не беше сигурна дали това е толкова добра идея. Земята все още изглеждаше доста далеч, а този северозападен край на верандата блестеше от ледени кристали. „Ако се подхлъзна, ще си счупя врата.“ Застанала във ваната, Алекс гледаше как Вълка пълзи към Пени, после я прикарва до ръба на верандата. Зад гърба си усещаше нарастващата жега и чу един висок, зловещ вой през локомотивното кипене на огъня. Над мивката едно медицинско шкафче с огледало внезапно поддаде и се разпльока в порцелановата купа. Под краката ѝ ваната се премести и потрепери и тя осъзна, че къщата се срутваше.

„Махай се от къщата!“ Алекс преметна медицинската раница през двете си рамена, грабна завесата за душа и се прехвърли през перваза. Стъклени зъби захапаха задника ѝ през парката на Вълка, но тя беше навън, дясната ѝ ръка все още стискаше завесата, лявата пета удряше по облицованата с дърво стена. Вече на верандата можеше да усети треперенето и накланянето. Нещо биеше, ревеше като прегряла пещ. Извила глава през рамо, тя зърна как един оранжевожълт меч от пламък се заби през комина в небето. Отдясно пламъци се къдреха през разбития панорамен прозорец и облизваха покрива. За една ужасяваща секунда Алекс беше замръзнала на място, хипнотизирана от танца и прашенето на огъня. Всеки момент къщата щеше да се срине, а тя все още щеше да е тук, стиснала завесата, само за да бъде дръпната назад като йо-йо и погребана под тази пламтяща лавина.

Още един дрънчащ трясък. „Пусни завесата! - Оранжев гейзер се запени от прозореца на спалнята. - Алекс, пусни! - Видя, че Вълка и Пени бяха почти стигнали верандата, но бяха разтърсени, когато къщата потрепери. - Пусни, Алекс! Мърдай! - Умът ѝ знаеше какво да прави, но тялото ѝ беше сковано, парализирано. - Хайде, върви, пусни, пусни!“

Последва ново изригване. Тя видя Пени внезапно да отскача, ръката на Вълка се стрелна да я хване. Нещо много голямо - парче почернял чугун, се изстреля от страничната част на къщата право в гората. Вечнозелените дървета се разпаднаха на трески. Под нея къщата се накланяше, стените започваха да се сриват, верандата се разпадаше. Секунда по-късно огромна ударна вълна избликна нагоре по стълбището. Гигантски юмрук жега шляпна раменете ѝ и я издуха от прозореца. Съдраната завеса пърхаше в юмрука ѝ. Алекс полетя в едно шеметно премятане, удряйки се в ламперията и отскачайки неконтролируемо. През писъците си зърна ярко небе, черни дъски, оранжеви пламъци, а после всичко изчезна, когато се заби във Вълка...

И полетя надолу.

76

Крис, Джейдън и Конър затичаха през снега. Оборът, досущ някой парен локомотив, бълваше огромни кълба сив и черен дим. Когато приближиха, Крис чу мученето на крави и цвиленето на коне. Овцете блееха високо и пронизително през пукота и прашенето на огъня. Всичкият сняг, натрупан върху покрива и напластен върху корнизите, се беше стопил и той долавяше съскащото цвъртене на оранжевите езици, които облизваха разбитите прозорци на северната страна на обора. Магическите знаци блестяха, цветната боя припламваше в кървавочервено от светлината на огъня.

-      В кой край са отделенията за агнене? - изкрещя Крис на Джейдън.

-      3-запад - изпъшка Джейдън. - Защо?

- Погледни прозорците! - Крис пое въздух, после изкрещя задъхано: - Те... те всички са счупени от север и... и от запад. Най-безопасният път да влезем...

-      Е от изток. - Лицето на Конър лъщеше от пот. - Кравите... и конете...

„Но Хана и Исак бяха с агнетата.“ И това беше точно мястото, от което най-вероятно беше започнал пожарът. Всичко, което знаеше за огъня, беше от това, което упражняваха в училище: залегни, където въздухът е добър, дръж очите си върху хлапето пред теб и пълзи като луд! Борбата с огъня беше съвсем различен проблем. Този нямаше да се разпростре заради снега и студа, но можеше да мине бреме, преди да му свърши горивото.

-      Вижте! - Джейдън извика и посочи. Но този път звучеше радостен. - Вижте, вижте!

Източната врата се отвори и изпусна мътен стълб черен дим. Секунда по-късно кравите се понесоха навън с блеещи по петите им овце. Две човешки фигури се измъкнаха след тях. Едната беше по-едра, с размерите на мъж. Това беше Исак, който беше обвил ръка около рамото на Хана. Тя стискаше нещо в ръцете си и когато Крис се дръпна от подивелите животни, видя, че това беше все още лъщящо новородено агне, чиято кожа бе нашарена със сажди и пепел.

-      Трябва да изкараме агнетата! Трябва да изкараме агнетата! - тя се опита да извика, но гласът ѝ беше задушен грак. Лицето ѝ беше зацапано и имаше сажди около устата.

-      Все още ли са в яслите? - попита Джейдън. Пронизително конско изцвилване разряза въздуха. - Къде е Роб?

-      С конете. Те все още са...

-      Заемам се. - Конър размота вълнения шал от врата си, сви го на топка и го потопи в поилката за добитъка. - Трябва да се изведат само три.

-      Трябва да стигнеш до агнетата! - настоя Хана.

-      Ще направя каквото мога - каза Конър, но Крис разчете погледа, който момчето хвърли на Джейдън. После завърза капещия шал върху носа и устата си. - Дай ми шала си, Хана! Мога да го използвам за някой кон.

-      Да. - Замаяна, Хана дръпна опушената вълна от врата си. - Но агнетата...

-      Ами Променените? - попита Крис.

Тя обърна към него разсеян поглед.

-      Мъртви. Дойдоха толкова бързо. - Тя прокара трепереща ръка през течащите си очи. - Ако не ни беше предупредил... Все още не разбирам как са ни намерили... -

Очите ѝ се стрелнаха между Джейдън и Крис и се разшириха. - Исак... Исак!

Крис се извъртя точно навреме, за да види стареца, който залиташе към далечния край на загражденията за животните и започваше да клюма.

-      Добре съм - изпъшка той, когато Крис и Джейдън изтичаха към него. Устните на Исак бяха пурпурни. Той притисна ръка към гърдите си. - Само трябва да... - Изкашля пенлива буца плътна слуз и черна плюнка. - Трябва да изведем... конете... агнетата...

-      Ние ще се погрижим за това. Сега трябва да те махнем от студа и пушека - каза Хана. Все още гушнала агнето, тя изглеждаше по-спокойна, сякаш грижата за Исак ѝ даваше нещо, върху което да се съсредоточи.

-      Аг... агнетата... - Исак плю отново, когато Джейдън и Крис го изправиха на крака. - Трябва да идем... да идем в къщата, докато... докато можем да...

Чу се още един писък, който можеше да е далечен вик на ястреб, но звучеше много повече като паникьосан кон. Но посоката беше сбъркана. Не идваше от обора.

-      Чухте ли това? - попита Джейдън?

-      Да. - Намръщен, Крис огледа фермата. От този ъгъл не можеше да види конете на Джейдън и Конър зад къщата. През рамо видя Роб да се появява с два коня. Няколко секунди по-късно Конър излезе от пушека с третия. - Джейдън, ти каза, че си помислил, че си чул изстрели от изток.

-      Но преди това чух повече от север - каза Джейдън. - Две серии изстрели.

-      Аз също. Тогава аз... - Крис прекъсна, когато се чу серия къси остри пляскащи звуци. Но не изстрели.

-      Кучета? - попита Хана.

-      Да. Идват от изток. От езерото. - Крис погледна Джейдън. - Ели!

77

Земята се надигна към лицето ѝ. Извивайки се, Алекс тупна в някаква купчина на дясната си страна, ударът изкара въздуха от дробовете ѝ с противно грухтене. Тя лежа там за секунда зашеметена, дясното ѝ рамо пищеше от болка, тежката медицинска раница беше като наковалня върху гърба ѝ. Въздухът беше оживял с прашенето на пламъците и с рев като на бягащ влак. Тя се претърколи наляво, за да застане на ръце и колене. Снегът тук вече се топеше на локви ледена киша. Недалеч Вълка беше по корем, избутваше се от водата, кашляше и плюеше. Все още опитвайки да си поеме въздух, тя завъртя очи надясно. Замаяната Пени беше там, косата ѝ падаше около лицето.

Но това, което Алекс видя надолу по хълма, заби кука от страх в гърдите и.

Бяха паднали близо до къщата, на хълма, но достатъчно далеч, за да има тя видимост към езерото и - по-специално - да види, че пътят е без изход. Вълка и другите бяха дошли от запад, както и техните преследвачи. Беше забелязала коне, принадлежащи вероятно на мъжете, които току-що бяха опекли. Тези животни все още бяха там, събрани на нервна купчина, борейки се да скъсат въжетата и да избягат от огъня.

Но това, което смразяваше сърцето ѝ, в момента излизаше от дърветата: още мъже на коне. Имаше и двама младежи. Единият беше по-млад от другия, но и двамата носеха същите бели камуфлажи и бяха обвити в онази странна смрад на химиотерапия. Миризмата, идваща от по-младия, беше по-силна.

Последен от гората се измъкна друг старец. В контраст с останалите той носеше черно вместо бял ловджийски камуфлаж и яздеше лъскав катраненочерен скопец. Щом той се появи, усещането за онази Червена буря - „давай-давай, върви-върви“ - се усили.

Тя се сниши и се опита да мисли. Трябваше да тръгват. „Да избягаме към гората. Ако можем да се отдалечим достатъчно, преди да ни видят...“ Къде беше пушката на Вълка? Погледът ѝ пробяга по снега, не видя нищо и знаеше, че няма време да търси. Бягството сигурно нямаше да помогне. Преследвачите им само трябваше да вървят по следите ѝ, но проклета да е, ако се оставеше да я хванат.

Виждаше как мъжете напредват по пътя. Няколко бяха слезли от конете, сред тях и единият от младежите. Другият се движеше много странно и докато гледаше как един от мъжете се пресяга, за да успокои коня му, Алекс разбра защо: ръцете му бяха вързани. Също така, за разлика от другите, този Променен беше гологлав. Косата му, златна като слънцето, падаше по раменете. И имаше нещо познато в него.

Но това, което наистина я разтърси, беше моментът, в който златокосият Променен погледна към тях и се провикна:

-      Пени! Саймън! Не бягайте! Не бягайте!

„О, боже!“ Тя усети как лед потече във вените ѝ. Питър.

78

-      Спреше! Спрете! - извика Ели миг преди конят ѝ да изцвили. Далечният бряг бе ярко оцветен от кьсното следобедно слънце. Така че тя нямаше проблем да види струята кръв, извираща от хълбока на Бела. Кобилата се изправи на задни крака и заби въздуха с предните. - Оставете Бела на мира!

-      Ели, не! - Все още стискайки свредела с една ръка, Илай я дръпна назад. Двете кучета лаеха и когато Рок се стрелна към брега, момчето я пусна, за да грабне нашийника му - Опитват се да ни накарат да идем при тях... Рок, не! Седни!

-      Но те нараняват Бела! - Цвиленето на кобилата дълбаеше дупки в мозъка ѝ.

Конете бяха лесна плячка - вързани за дърветата, неспособни да направят нещо повече от това да ритат, когато човекоядците ги приближат. Беше лошо, че те изобщо се бяха появили, но Ели мислеше, че ще оставят животните на мира. Изглеждаше като загуба на енергия, щом можеш да пипнеш сочни малки момичета и момчета. Но тогава, след като тя и Илай се оттеглиха по-навътре от брега, човекоядците започнаха с конете - удряха ги с тояги, а сега и това... Тя гледаше с ужас как кобилата ѝ внезапно се срути на снега. Един човекоядец отново вдигна ръка. Каквото и да използваха - тя мислеше, че е мачете, - се стрелна надолу в проблясваща мъгла. Този път писъците на Бела бяха неочаквано слаби.

-      Трябва да направиш нещо.

-      Не можем. - Илай обърса потта от челото си. Лицето на момчето беше с цвета на варено цвекло. - Трябва да продължим да се движим.

-      Но те ще я убият! - Ели не можеше да спре сълзите, стичащи се по бузите ѝ. Тя скърбеше за своята глупава и упорита Бела и се ужасяваше при мисълта какво ли очаква самите тях.

-      Нищо не можем да направим. Вероятно ще започнат да нараняват и моя кон след това - гласът на Илай беше задавен от гняв. - Хайде, Ели! Това беше твоя идея. Побързай!

-      Добре, добре. - Ели заби брадвата си с нов бърз и силен удар. Ръбът отхапа разкашкан лед с глухо „туп“. Снегът под краката ѝ посивя, когато водата бликна през процепа. - Почти свърших тук. Ами ти?

-      Бързам, колкото мога. - Свределът беше червена мъгла, остриетата се въртяха, Илай го движеше ожесточено. Толкова силно се потеше, че от косата му се виеше пара. - Веднага щом свърша с тази...

„Тогава ще разбием леда и ще се надяваме Хана да дойде тук бързо.“ Тя удари отново и чу пукането на натрошения лед. През снега, от твърде далечния бряг, чу как Бела изцвили още веднъж и това прати сърцето и зад зъбите. Ели хвърли още един мрачен поглед натам. Бела риташе, но по-вяло. Човекоядците се въртяха насам-натам, може би се опитваха да решат какво да правят сега, след като тя и Илай не бяха дотичали да спасят конете.

„Мразя ви!“ Тя фрасна леда отново. Имаше девет човекоядци. Десет, ако броеше момичето, което беше видяла при къщата на смъртта. Те нямаха пушки - това беше плюс. От друга страна, Илай имаше още само два патрона, останали в неговата, а нейната беше в калъфа на седлото. В началото беше помислила, че човекоядците може да я грабнат, но пушката нямаше оптичен мерник. Или те не знаеха как да боравят с нея, или идеята да стрелят по нея и Илай не изглеждаше изобщо толкова забавна за човекоядците, колкото убиването на горкия беззащитен кон. Тя беше бясна и изплашена до мозъка на костите си и мислеше, че ако не бъде изядена в този ден, ще бъде същинско чудо.

Зад нея към бръмченето на свредела се прибави и бълбукането на вода през новопоявилия се отвор. Пресните дупки, подредени в крива линия, бяха пробити толкова близо, че изглеждаха като наниз черни перли. Тя беше казала на Илай да сгъсти дупките нарочно, за да може водата да се разлее между процепите. За да пробие напълно, щяха да са ѝ нужни един или два добри, здрави удара.

-      Готово. - Илай се изправи, дишайки тежко, после хвърли нервен поглед към дантелата от плаващ лед и по-големия, по-широк полумесец от черна вода отвъд края на ледения ръб. - Станаха пет. Мисля, че това е... - гласът му заглъхна, когато погледна назад към брега. - Ели!

Тя разбра, преди да се обърне. Очевидно уморени от чакането, човекоядците се изсипваха на леда.

-      Хайде! - Тя бръкна в кофата, извади веригата за про- весване на улова, намота я веднъж около кръста си и закопча халката. - Добре, дръж се за мен! Ще отсека леда.

-      Това ще те удържи ли, ако паднеш?

-      Разбира се - излъга Ели, показвайки на Илай пресилена усмивка през сълзи, за която знаеше, че е само зъби. - Щях да се пробвам със сом, а те са наистина големи. Но може би не искаме да разберем.

-      Да. - Оставяйки свредела настрани, Илай разтвори крака, подгъна колене, уви веригата два пъти около юмруците си, облечени в ръкавици, и кимна. - Давай!

Наведена над процепа, Ели замахна. Този път вместо „пльок“ се чу „пук“. Усети разликата веднага, тъй като ледът се разклати.

-      Готово, започва се, дръж се! - пропя тя.

После постави крака си върху далечния ръб и бутна.

Лош ход.

79

Трябваше да тръгнат бързо.

-      Вълк! - Алекс се извъртя от Пени, от мъжа в черно и неговата Червена буря, от Питър, който не беше нито изцяло човек, нито Променен. - Хайде, трябва да...

Тя спря, когато видя сълзите. С бяло като тебешир лице Вълка седеше, но тя видя как беше стиснал левия си глезен и разбра.

-      Не! Не, не, не! - Тя нагази в кишата, за да хване ръката му. Той трепереше от ярост и болка. - Чуй ме! - каза му. - Може да не е толкова лошо, колкото мислиш. Хайде, Вълк! Можеш да го направиш. Ще ти помогна. Щом се измъкнем, ще го бинтовам или шинирам. Имам много запаси. Но трябва да станеш, трябва да...

Вълка поклати глава. Бяха достатъчно близо, когато миризмата му стана тази на Крис: не само хладна мъгла, но горчивосладка - промяната и значението бяха непогрешими.

-      Не прави това! - Очите ѝ внезапно пламнаха с яростни сълзи. - Вълк, те ще те убият. Ще вземат Пени. Но ако можем да се бием...

Този път, когато поклати глава, той протегна колебливо ръка. За част от секундата Алекс почти се дръпна, но Вълка обви с длан мократа ѝ буза и нямаше връщане назад. Докосването беше сеизмично. Не желание, нито искане, нито дори нужда, а нещо неизразимо тъжно. Докосването му беше като сутринта, седмица след като родителите ѝ умряха, когато леля ѝ я погали по косата: „Бих дала всичко, за да ти ги върна“. В този момент Алекс бе разбрала какво е част от теб, вътрешният ти огън, да изстине.

Не беше очаквала това. Вълка я беше докосвал и преди, почти както господар утешава домашен любимец. И все пак тези мисли бяха мечти. Но тя никога не беше вярвала, че въпреки своята трансформация някои Променени - малцина от тях като Вълка - може истински да разбират какво бяха изгубили. Някои от тях може би бяха и също толкова отчаяни да си го върнат.

-      Какво правиш, Вълк? Какво правиш? - прошепна тя, когато ръката му се задвижи, пръстите му проследиха вежда, погалиха челото ѝ, спряха се на устата ѝ.

През рева на огъня Алекс чу, че мъжете приближаваха. Усети юмрука на Червената буря, който се опитваше да си пробие път до мозъка ѝ. Знаеше, че Питър е довел тези мъже тук - „Видяха ли ме? Питър позна ли ме?“ - и че те ще са на хълма за нула време. Но остави тези въпроси за по-късно. Можеха да почакат. Вместо това даде на Вълка лукса от няколко секунди, за да си спомни кой е бил Саймън и какво е представлявал.

После побягна.

80

Това, което Ели не беше взела предвид, беше тежестта - или факта, че сега имаше двама души и две кучета, натъпкани на нащърбена ледена елипса, по-тънка в някои части, отколкото в други, и хлъзгава.

Внезапно леденият къс се наклони, топвайки се достатъчно, така че един воден език да близне лявото ѝ коляно. Тя се олюля. Видения как се плъзгат от ледения си остров право в езерото - как ледът се затваря над главата ѝ и как тя се дави - се рояха в ужасения ѝ ум. Зад себе си чу Илай да пъшка, а после драскането на кучешки нокти по леда. Задъхано „а-а-а-а“ изскочи от устата ѝ, когато центърът на тежестта ѝ се промени и техният нащърбен леден остров - четириметрово парче нестабилен кишав лед, дебел по средата и тънък като бръснач по ръбовете - се килна и залюля.

-      Не мърдай! Не мърдай! - повтори Илай. Беше свит ниско, краката му видимо трепереха от усилието да се задържи стабилен. - Изчакай да се успокои!

-      О, боже! - каза Ели, без да мърда и мускул. - Не знам дали беше наистина добра идея.

-      Сега ли ми го казваш? - но закачката беше изчезнала от гласа му и тя можеше да чуе леко треперене. Веригата около кръста ѝ се стегна, когато Илай издърпа още една намотка. - Добре, Ели, все още се накланяме. Трябва да се плъзнеш към центъра по задник, разбра ли? Дори не се опитвай да се обърнеш и го направи наистина бавно! Мисли като паяк!

-      Мразя паяци! - въздъхна тя, но запълзя възможно най-бавно. Премести първо едната си ръка, а после срещуположния крак - деликатно, меко, раз-два, - сетне размени крайниците, като поддържаше три точки на контакт. Салът се клатеше и накланяше, ледът се килна първо наляво, а после надясно.

-      Страхотно се справяш - каза Илай с притаен дъх. - Почти стигна... Добре, спри! Спри да мърдаш! Аз съм точно зад теб. Виждаш ли? - Той отпусна ръка на рамото ѝ.

-      Да. Благодаря! - Когато се опита да пъхне крака под себе си, за да може да се изправи, салът внезапно се килна вдясно.

-      Хей, хей, хей! - Пръстите на Илай стиснаха яката ѝ. Веригата издрънча, когато той я прихвана. - Ели, слушай, не трябва да мърдаш...

-      Толкова бързо - изхриптя тя. - Знам. Съжалявам! - Това можеше да е последната тъпа идея в целия ѝ глупав живот. Отдалечавайки се от човекоядците възможно най-бавно, Ели застана на ръце и колене.

Все още приведен, Илай обхвана китките ѝ и заедно започнаха да се изправят, докато салът се клатеше и отклоняваше два сантиметра наляво, после надясно.

-      Ако стоим в центъра, ще бъдем добре. - Илай не беше отпуснал хватката си. Бяха толкова близо един до друг, че тя можеше да види как устните му потръпнаха, когато се опита да се ухили накриво. - Сега какво?

-      Чакаме помощ. Ти стреля. Хана трябва да е чула - Ели вложи в гласа си увереност, каквато не чувстваше. Изстрелите, идващи откъм фермата, бяха първият сигнал, че нещо не беше наред, а това беше преди доста време. Някой от другите трябваше да се е сетил за тях досега. Но може би нещо ги спираше. „Не, Ели, престани! Те са добре. Хана, Джейдън и Крис са добре.“ Алтернативата беше твърде ужасна, за да мисли за нея. - Те ще ги прогонят или убият. После всичко, което трябва да направим, е или да чакаме водата да замръзне отново, или... знаеш. Джейдън ще вземе въже, ще го хвърли и ще ни издърпа. Ще се оправим.

„Стига да не отплаваме много далеч. - На водата можеше да ѝ трябва много време да замръзне отново, ако изобщо го направеше. Или можеше да не замръзне в достатъчно плътен мост, който да ги удържи. - О, спри да се тревожиш, Ели! Джейдън ще измисли нещо. Той е умен.“ Въже, това щеше да направи той. Да намери въже, да им го хвърли и после с кон да ги изтегли достатъчно близо, за да могат да стъпят на по-добър лед. Точно като плаващия сал в онова езеро, на който баща ѝ я беше завел веднъж в... Палм Брукс. Това беше. Същият принцип.

-      Надявам се. - Илай не беше спрял да я прегръща. Със сигурност така беше по-безопасно, а и тя не възразяваше ръцете му да са около нея ни най-малко. - Боже - каза той, - тръпки ме побиват от тях.

Ели можеше да види защо. Човекоядците все още напредваха в колона, момичето с шала с цвят на лайм се носеше най-отзад. Със слънцето зад тях черните им сенки се протягаха като сграбчващи пръсти. При тази гледка дори кучетата на практика бяха замлъкнали, само незначително ръмжене се изтръгваше от устите им.

„Какво си мислят, че ще направят човекоядците? Ще прескочат?“

-      Ами ако скочат? - попита Илай. - Разстоянието е... само има-няма и метър.

Напълно я изплаши това, че мислеха за едно и също нещо. Процепът вода между техния сал и по-солидния лед беше пораснал съвсем малко, но не достатъчно. Не беше бързо отдалечаване с метри, каквото им трябваше, а бавно, лениво носене със сантиметри.

-      Трябва да се погрижим да не го направят - каза Ели.

-      Как? Мога да застрелям двама, но нищо повече - каза Илай. - Само толкова патрони са ми останали.

Щяха да останат осем Променени, и то само ако Илай улучеше някого.

-      Трябва да пестим патроните - каза тя, но не знаеше защо или за кого... освен ако не планираше да помоли Илай да я застреля. Обаче тя не мислеше, че е толкова смела. Освен това какво щеше да стане с Мина, ако тя беше мъртва?

-      Тогава как?

-      Свределът. Удължи дръжките и ще стане достатъчно дълъг. Ако държиш краката ми, мога да се протегна и да го използвам, за да ни избутам.

-      О, боже! Мразя това! - каза Илай, но беше започнал да се смъква полека.

Ели го следваше плътно, а сърцето ѝ риташе в зъбите всеки път, щом салът се наклонеше. Когато вече беше по корем и се обърна, той удължи дръжките и ѝ подаде свредела.

-      Знаеш ли на какво ми напомня това? - попита я. - „Съкровището“. На момента, в който Никълъс Кейдж и всички останали са в капан на онова голямо квадратно нещо.

-      Не съм го гледала. - Тя се придвижи към ръба. Едно от кучетата сигурно беше мръднало, защото чу неистово дращене в същото време, в което салът се топна и водата потече по леда пред лицето ѝ. „О, боже! И аз мразя това!“ Почувства как водата под техния леден блок се издига, когато салът се разклати. Гадно видение премина през ума ѝ: как блокът се накланя толкова, че тя се плъзва с главата напред във водата. Щеше да повлече и Илай със себе си. После щеше или салът да се обърне като палачинка, захлупвайки всички тях, или само тя щеше да бъде закачена, без възможност да се обърне и да хване ръба.

Повечето езера, независимо колко бяха спокойни, имаха течения. Това тук беше по-силно от повечето заради потока вдясно от тях. Значи щеше да я отнесе вляво под сала и да я удави с гръб, залепен за леда.

Тя искаше да изчака водата да се отдръпне, но човекоядците наближаваха. Затова запълзя напред, после прехвърли свредела в ръце и се протегна, като се опитваше да удържи тежките остриета стабилни. Тя се загърчи още няколко сантиметра напред и вдиша през зъби, когато салът се топна още малко. Водата започваше да пълзи към ръцете ѝ. Може би трябваше да остави Илай да направи това - той беше по-висок, само че тя не беше достатъчно силна, за да го удържи, ако той се подхлъзнеше...

Сенки пропълзяха по ръцете ѝ. Очите ѝ се стрелнаха нагоре и пулсът ѝ спря. Девет от човекоядците бяха почти там. В челото момчето с мачетето се хилеше злобно и сечеше въздуха с почервеняло от кръвта на Бела острие. Недалеч зад основната група ги следваше онова момиче, чийто шал с цвят на лайм се влачеше като змия. Този път Ели не мислеше, че момичето изглежда уплашено. Всъщност изглеждаше така, сякаш наистина си умираше да се приближи.

„Ще ни насекат. - Парализирана, тя зяпаше как смъртта ѝ настъпва по леда. - Ще боли...“

-      Не спирай! - каза Илай и подръпна веригата. - Хайде, Ели! Побързай!

-      Добре де - сопна му се тя. - Опитвам се.

-      Говоря сериозно.

-      Знам. - Бицепсите ѝ тръпнеха от усилието. Колкото и силна да беше станала, почти четири килограма стомана в края на тънък алуминиев прът представляваха твърде голямо усилие за нея. Тя заби лакти и притисна свредела към гърдите си. - Те измъкват ли се?

-      Какво? Кои?

-      Онези от филма. - Човекоядците вече бяха много близо, сенките им като пръсти забърсваха косата и ръцете ѝ.

-      О, да. - Тя усети веригата отново да се впива, когато Илай стисна още по-здраво. - Добрите винаги се измъкват. Ние също ще се измъкнем. Ние сме „убийците“ на Джейдън, помниш ли? Добрите? Така че...

Тя изчака един удар. Равномерното думкане на човекоядците по леда беше в унисон с туптенето на сърцето ѝ.

-      Илай? - Когато не отговори, тя рискува да погледне. - И...

Тя познаваше изражението му. Нейният дядо Джак беше носил същата смес от тъга, шок и ярост в деня, когато хората от армията дойдоха, за да им кажат, че баща й е мъртъв.

-      Илай - каза тя, сърцето биеше толкова силно в гърдите й, че щеше да изхвръкне. - Какво има?

-      Лена - прошепна Илай втрещен. После по-силно: - Лена?

Това, което се случи после, стана бързо.

81

Стрелвайки се по снега, Алекс забърза през гората. Приливът на сила, който бе изпитала по време на престрелката, а после и при бягството им, намаляваше. Вкусът на адреналин по езика и губеше свежестта си. Тя пухтеше, дробовете ѝ се мъчеха от студа и димната мъгла, която се стелеше през дърветата и се сгъстяваше. Хвърли поглед назад и успя да види горящата къща. Покривът пламтеше, гигантски огнен език ближеше небето. „Малко по-наляво, на югоизток, докато се изравня с мястото, където беше коминът.“

Проблемът беше да намери отново това, което търсеше. Първия път беше дошла от различен ъгъл. Тук снегът целият беше накъсан, не само от честите преходи на дивеч, а и от собственото ѝ криволичене. „Да, но всички тези следи може да са за добро. - Спряла за секунда, тя огледа пътеката, по която беше дошла. - Ще им е трудно да решат по кой път съм минала...“

-      О, по дяволите! - Тя вдиша. Върху снега отпечатъците ѝ бяха като застинали дупки, поръбени със сиво-черни петна. „Сигурно от последното кълбо огън. Всичката тази пепел.“ Нужно беше само някой да последва пътя с жълтите павета право до онзи стар дъб...

Далечен пронизителен писък. „Пени.“ Онези мъже сигурно се бяха качили на хълма. „Моля те, Питър, не им позволявай да наранят Вълка!“ Тя се стегна и зачака изстрела, който не идваше и не идваше. Което не значеше нишо. Тя се замисли за странните Променени, за Червената буря. Ами ако опитаха същото и върху Вълка? А Питър? Нещо беше много сбъркано в Питър, тя можеше да го подуши...

„Не можеш да се тревожиш за това. Хайде, мисли за друго, за план Б!“ Само че тя нямаше никакъв, а тези почернени със сажди следи щяха да доведат преследвачите ѝ право при нея. Когато я настигнеха, нямаше да може да се бие дълго. Тя се уморяваше бързо. Снегът засмукваше и сграбчваше прасците ѝ. Бедрата ѝ бяха като олово, а тя се бореше не само със снега и чепатите храсталаци, които се закачваха за панталоните и за парката ѝ, а и с дните, в които не беше яла подходяща храна.

„Продължавай, не спирай! - Заоравайки през плетеница тънки клонки, тя чу хрущене и пукане, усети как скубят и дърпат косата ѝ. Отдясно видя да проблясва примка. - Преминавам редица капани. - Един поглед и това също щеше да я издаде. - Ще разберат, че не са ги поставили Променените.“ Можеше дори да даде на мъжа в черно някои идеи. Щеше да е любопитен защо Променените не я бяха изяли. Това щеше да направи Вълка още по-интересен за него - променено момче, което защитава бременно момиче и държи друго, непроменено, за... любимец?

„Не. Приятел.“ Може би в ума на Вълка тя беше дори нещо повече.

Слаб аромат на човешка кожа, конска пот и крака с гъбички се понесе с пушека. Мъже. Тръгнали са. Колко? Не можеше да каже. Промененото момче също беше голям проблем, но носът ѝ още не го беше намерил.

На петнайсет метра видя лек процеп в дърветата и сърцето ѝ подскочи от облекчение. Почти беше стигнала. Няколко секунди по-късно забеляза четири овехтели дъски, заковани за дънера на извисяващ се дъб. Отляво, зад дъба, имаше изкривен като тирбушон червен бор. Не ставаше. Но вдясно растеше четина от малки, недоразвити канадски ели, а точно зад тях се изправяше огромен, раздърпан бял смърч с ниско висящи клони, все още натежали от снега. Тя изгледа смърча, в главата ѝ проблесна заформяща се идея и тя помисли: „Чакай малко!“.

Първоначалният ѝ план беше прост. На девет метра височина, в разклонението на дъба, беше старата къщичка. Дъските се бяха изкривили леко с времето и пропускаха дневна светлина, но платформата беше солидна. Тя смяташе да се качи горе и да гледа да не я застрелят, може би дори да се покачи още по-високо или да пропълзи по някой дълъг як клон, да скочи в снега далеч от дървото и да продължи да бяга, докато те се опитваха да разберат къде е отишла. Сега обаче забеляза този смърч...

При дъба тя хвана с две ръце най-ниската дъска и дръпна. Почерняла от плесен, издутата дъска щеше да се счупи през лятото, но ледът я беше занитил на мястото ѝ. Покатервайки се нагоре, тя откри, че същото се е случило и с втората, и с третата дъска. Може би щеше да им пробута онова, което бе решила, и без това, но една счупена дъска добавяше допълнителен оттенък, който я караше да изглежда лесна плячка - уплашено момиченце, чиито възможности са изчерпани. „И няма значение, че е така.“

Тя скочи на снега, отдръпна се, изгледа дънера, после помисли: „По дяволите!“. Ако не станеше от първия път, нямаше да опитва отново. Свивайки десния си крак, тя обърна хълбок и изрита бързо и силно. Усети удара в подметката на ботуша си. За своя изненада, не си счупи нито стъпалото, нито глезена. Дори не болеше толкова. Дъската се спука шумно там, където бе закована.

„Чудесно!“ Тя извади отцепеното парче от снега и го постави близо до дънера. После падна на снега и размаха ръце и крака. „Така.“ Изтърсвайки снега от косата си, се изправи. Ако тези следи не успееха да убедят преследвачите ѝ, че се е опитала да се покатери в къщичката, но после е паднала в снега, тъй като дъската се е счупила, Алекс не знаеше какво друго би успяло.

„Добре, сега да им покажем паника!“ Тя се хвърли през ненабраздения сняг, атакува гъсталака от ели, счупи клонки и прати дъжд от зеленина по снега. Всеки, който погледнеше, щеше да види, че това беше едно уплашено като зайче момиче, толкова пощуряло, че се беше опитало да избяга право през дърветата, преди да се обърне. Дори идиот би могъл да го разбере.

Загази към клюмналите тежки клони на смърча, гмурна се под арката и през натрупалия сняг се мушна в ароматна пещера. Повечето светлина беше блокирана от провисналите ниско като камбана клони. Въздухът тук беше малко по-топъл, земята беше покрита с мъртви кафяви иглички. Тупвайки по задник, тя свали раницата и я избута далеч назад, близо до дънера. Събу нацапаните си със сажди ботуши, помисли за секунда, а после свали и натъпка и чорапите вътре. Чорапите щяха да предпазят стъпалата ѝ от игличките на смърча и от студа, но щяха да я забавят, а тя усещаше, че ще има само една възможност да го направи. Строи ботушите под един гъст и отрупан със сняг клон и се измъкна от пещерата. Заподскача назад, босите ѝ стъпала вече се оплакваха на висок глас от студа. Хвърли поглед през пролуката между клоните и снега. Върховете на ботушите ѝ едва се виждаха.

Добре, това трябваше да свърши работа. Ако имаше късмет, за преследвачите ѝ щеше да изглежда, че първо е опитала къщичката на дървото, паникьосала се е, когато дъската се е счупила, а после се е опитала да избяга през канадските ели, след което се е отказала и се е промъкнала под смърча, където се е скрила като щраус.

Гмурна се обратно в пещерата си, измъкна мърлявата си, но все още предимно бяла парка, обви я около главата си, успокои се и приклекна. Прасците ѝ скоро щяха да се оплачат. Това можеше да е облекчение, след като стъпалата ѝ наистина ѝ натякваха, а палците ѝ викаха от студ. Но за нея болката беше нещо добро. Държеше я нащрек. При бегъл поглед парката ѝ трябваше да прилича на натрупан сняг. Ботушите бяха това, което тя искаше да бъде видяно. А какво щеше да стане по-нататък... тя не беше работила по въпроса. Сигналният пистолет беше твърде шумен. Тантото? Дълго острие, по-добро пресягане, но каква полза от нож в престрелка?

Пукането на счупена клонка накара сърцето ѝ да прескочи удар. Отляво човешката миризма беше много по-силна и...

„О, не, не, не!“ Космите по врата ѝ настръхнаха от смрадта, която се носеше отдясно. Тя беше много по-далечна, но нотката на химиотерапия, на цисплатин, увит в гнило, беше непогрешима.

„Променен, вероятно онова момче. Идват към мен от двете страни.“

Тя навлажни устни. Не можеше да се измъкне от това. Но ако успееше да намери оръжие, да им се опъне... „Не мога да ги оставя да ме хванат. - Използвайки пръстите си, тя разхлаби парката, докато не се получи малка цепнатина светлина. - Ще ме превърнат в Питър.“ Или по-лошо. Ако Червената буря беше показателна, мъжът в черно щеше да усети, че тя е различна, а после просто нямаше кой да каже какво ще се случи. С нейния късмет той щеше да отвори черепа ѝ и да се опита да разбере как е устроено чудовището. Ако беше наистина добър и знаеше какво прави, това нямаше и да я убие. Мозъкът не изпитва болка. Веднъж преминала черепа и твърдата мозъчна обвивка, Червената буря можеше да полети и да сондира всяко кътче, всеки процеп чак до чудовището.

Тупване, скърцане на сняг отляво. Ботуши. Голям мъж. Спици мъгливо късно следобедно слънце пробиха плътния дървесен балдахин. През тясната цепка тя видя бял сняг, преграда от ели и високия дъб зад тях.

Още едно тупване...

После мъжът премина през лъча от светлина. Бяло-сивият му гащеризон беше украсен. Странно триизмерно яке с ивици плат, направени да изглеждат като пърхащи листа. Когато застана абсолютно неподвижен, тя почти го изгуби сред дърветата. Светлина примигна от пушката му с мерник. Главата му се наведе, за да проучи следата ѝ. Когато той вдигна глава нагоре, тя видя, че отправя дълъг поглед към дъба.

,Давай, давай! Провери!“ Тя задуши един стон на разочарование, когато мъжът, който не беше глупак, изчезна зад близкия бор. Той свали пушката от рамо, прицели се и стреля бързо. Рикошетът избръмча като стършел. Отнякъде дойде стреснат грак на гарван. Секунда по-кьсно ушите ѝ щръкнаха към странна серия от щракания като от цикада.

„Радио. - Тя разпозна звука от дните си в Рул. - Някой е чул стрелбата, иска да знае какво става.“ Вероятно Червената буря. Имаше пауза, а после серия от „пук-пук-пук“, докато ловецът пращаше собствения си код. „Мислел е, че съм горе в дървото.“ Но тя не беше отвърнала на огъня, не беше изпищяла, нито умряла. Тогава какво чакаше той?

Внезапно изскочил от прикритието си, ловецът притича диво на зигзаг към дъба. Бързо за старец. Ако тя беше там горе, щеше да ѝ е трудно да го улучи. Притиснат до дънера, той стреля право нагоре, презареди, стреля отново и отново, и отново: „бам-бам-бам-бам“. Вероятно в къщата на дървото вече имаше големи дупки и много светлина. Достатъчно, за да му покаже, че там няма никой.

Още пукане на радио. Още отговори от ловеца. Вероятно нещо като: „Разбрано, да, добре“.

„Добре, а сега, моля те! - Алекс загриза бузата си. - Погледни надолу! Виж счупената дъска!“

Ловецът закачи радиото на хълбока си, отстъпи от дървото и наклони глава назад, докато очите му се катереха нагоре, търсейки човек, свит в по-високите клони. После, най-накрая, спусна поглед към снега. Преувеличената му, почти замаяна закъсняла реакция, а след това и бавното проточване на врата, когато очите му проследиха хаотичното ѝ движение, накараха топка истерия да изскочи към устните ѝ. Тя бързо замря, когато той дръпна затвора, зареди нов патрон и тръгна към нея, фалшивите листа на шантавия му триизмерен камуфлаж пърхаха.

Тя знаеше, че гледа към ботушите ѝ, което беше добре. Знаеше също така, че нещо друго не беше толкова добре. Това беше пушка с шест изстрела, а той беше използвал пет. Тогава ѝ проблесна, че не може да си позволи той да стреля дори още веднъж. Всеки път щом пушката пукнеше, радиото щракаше.

Внезапно отляво дойде нова миризма, но тази ѝ беше позната. „Не, не! - Внезапен ужас прободе стомаха ѝ. Трябваше да помисли за това. Все пак това се беше случило в Рул още първата нощ. - Махай се! Не го прави! Стой настрана! Стой...“

-      Хайде, излез! - Сега, когато ловецът беше близо, тя можеше да види единствено крака в здрави зимни ботуши с дебели подметки. На три метра, не повече. - Знам, че си там.

„Да изиграем пиесата, преди да започне да стреля!“

-      Ранена съм - тя изтъни глас до висок, тих, треперлив хленч. Всъщност помогна и това, че беше наистина уплашена. - Паднах... когато се о-опитах...

-      Излез! - тонът му беше твърд. - Не остана къде да бягаш.

-      Ти и-имаш п-пушка - каза тя. - Не с-стреляй по мен!

-      Ще го направя, ако не излезеш.

Може би този човек мразеше да е дядо.

-      Щяха да ме изядат. Не им позволявай да ме хванат!

-      Никой няма да те нарани - каза той. Това по-нежно ли беше? Не можеше да каже. Ботушите му се преместиха малко, после тя видя единият да се тътри напред, когато той приклекна. Това беше лошо. Още малко по-ниско и щеше да разбере, че ботушите бяха празни. - Излез...

Миризмата, която беше разпознала, внезапно разцъфна пиперлива и люта. „Не, не, не! Той ще те застреля! - Стомахът ѝ се обърна. - Стой назад!“

Но вълчакьт не остана назад. Нападна, защото тя беше в беда, той беше отчасти куче, а кучетата бяха направили това за нея преди, в онази първа ужасна нощ в Рул.

Тя видя как ловецът се извърна бързо.

-      Исусе...

-      Не, насам! - Блъскайки парката настрани, тя изскочи от пещерата си. - Тук!

82

Черна сянка трепна над главата на Ели, когато момчето с мачетето прескочи процепа и се приземи зад нея. Секунда по-късно Илай пищеше, ръцете му бяха сключени върху корема, кръвта вече се лееше, а кучетата се вълнуваха.

Салът трябваше да се обърне оше в същия момент. Но точно тогава Ели почувства как нещо дръпна силно ръцете ѝ. Инстинктивно противопоставяйки се на дърпането, тя погледна назад и едва не извика.

Беше момичето със зеления шал, което Илай бе нарекъл Лена, протегнало се на леда. Двама човекоядци държаха краката ѝ и я закрепваха. Хванала витлото на свредела, а с другата ръка леда, тя дръпна отново. Водата се разплиска по ледения къс, докато той се накланяше все по-близо.

-      Не! - Ели блъсна свредела яростно като таран към лицето на момичето.

Стресната, Лена го пусна и се дръпна, когато острите като бръснач остриета профучаха покрай нея. За част от секундата Ели видя не само глад, но и объркване в изражението на човекоядката. В този момент тя изглеждаше почти като момиче, което просто не може да разбере в какво се е превърнало.

Но тук свършваха добрите новини. Мигът премина като светкавица. След като вече нямаше кой да я закотвя, а салът беше пренапрегнат и извън равновесие - горкият Илай все още пищеше, кучетата ръмжаха, човекоядецът виеше и удряше, - целият леден блок се килна. Освобождавайки безполезния свредел, Ели се опита да се завърти, за да хване леда с нокти, но със същия успех можеше да се опитва да се покатери по вертикална стена от идеално гладко стъкло. Усети как плъзгането започва, а тялото ѝ набира скорост. „Не, не, не, не!“ Нещо изпука, после изпука още два пъти, Ели реши, че чува писъци, но пък тя също пищеше и не беше сигурна дали пукаше ледът, или нещо друго.

После времето ѝ свърши. Всички и всичко зад Ели - хапещите кучета, Илай, момчето с мачетето - я удариха странично.

И тя падна от леда с писък.

83

Алекс се изстреля от скривалището си. Периферното ѝ зрение се замъгли в сиво и бяло, но тя се надяваше адски много вълчакът да спре нападението си. После вече нямаше време да се тревожи. Интересуваше я само пушката на този старец да не гръмне.

При нейния вик ловецът се завъртя, дългата му пушка се залюля наоколо. Дясната ѝ ръка вече беше свита и тя се мушна под пушката, но не достатъчно бързо. Припламването и пукотът на дулото бяха почти мигновени. Алекс не чу писъка, който изскочи от устата ѝ. Куршумът прогори бразда над лявото ѝ слепоочие. Нещо все едно се взриви в ухото ѝ и в мига, в който тя отчете изстрела и осъзна, че старецът е останал без амуниции, набръчканото му лице изпълни зрението ѝ.

И тогава Алекс го намушка.

Беше имала време да размишлява върху болничната миризма на тази спринцовка и за какво е била нужна на Питър. Припомни си книгите. Наука за бозайниците. Еволюция. Генетика. Вълци.

Дали Питър пръв беше завел Пени в къщата на езерото, или Вълка, проблемът оставаше - как? Как укротяваш един запенен, побеснял Променен? Как успяваш да сложиш под контрол нещо такова?

Ако си следвал дисциплина, свързана с бозайниците, и си изучавал животни в дива среда, или ако просто си бил заместник-шериф, щеше да си го правил и преди - с уплашени кучета, с вълци, които е трябвало да бъдат преместени, с койоти, които не си искал да убиеш. Дори с мечка или две. Или може би си виждал друг да го прави. Все едно. Знаел си теорията - да упоиш здравата тъпаците. Приспиваш ги с херметизирана стреличка с успокоително.

Тя заби иглата с един бърз удар.

Целеше се в гърлото на ловеца.

Улучи окото.

84

Щом ледената вода удари лицето ѝ, повечето въздух на Ели изскочи в блестящ бълбукащ водопад. Сърцето ѝ удряше ребрата като стоманен връх на ботуш. За един стряскащ момент, който изглеждаше като цяла вечност, умът ѝ изключи.

Тогава някой - Илай или куче, или човекоядецът с мачетето - се приземи отгоре ѝ и я заби още по-дълбоко. Бучка ледена вода запуши носа ѝ, болка като от нажежени до червено ръжени смазваше мозъка ѝ. Студът удари очите ѝ. Веригата беше още около кръста ѝ и за една откачена секунда тя си помисли, че езерото може да грабне края ѝ и да дръпне надолу. С малкото безценен въздух, който ѝ беше останал, тя се пребори с плетеницата от тела и крака и погледна нагоре - точно навреме, за да види нещо, идващо право надолу като снаряд. Изпускайки бълбукащ тих вик - и последната трошица въздух, - тя се изви настрани, когато мачетето се плъзна край нея.

Отгоре запенената вода беше потъмняла от надигащи се вълни кръв, разбърквани от размахани крака и лапи. Беше като да си в самото дъно на гигантска перална машина. Дробовете ѝ горяха, тя зарита и мощно загреба с ръце.

Разбивайки повърхността, Ели глътна въздух, толкова студен, че прогори гърлото ѝ. Илай не се виждаше никъде. Нито кучетата. „Не! Току-що бяха тук!“

-      М-мина? - изкашля Ели. - Илай?

Отдясно на нея главата на Мина изскочи внезапно като плувка, освободена от чудовищна риба, налапала кукичката. Пъхтейки, Мина направи няколко кръга обезумяла, търсейки място, където да отиде.

„Салът. - Ожесточено загребвайки вода, Ели се обърна и се опита да прецени къде се намира. - Трябва да намеря сала, нещо, за което да се хвана. И Илай къде е...“

Отляво на нея се чу плясък, а после звукът от някой, който кашляше и плюеше. Вълна от облекчение. „Илай! - Той щеше да знае какво да прави. Беше по-силен от нея. - Но той е ранен, ранен е, той кърви...“ Не, Илай беше добре, той не можеше да умре. Щеше да се оправи, двамата щяха да се измъкнат от това и тя повече никога нямаше да му се присмее.

-      Илай! - изграчи тя и изпъшка. - Илай, добре...

Пристъп на паника пресече дъха ѝ. Вместо Илай там беше човекоядецът, само на стъпка от нея. От косата му течеше вода, лицето му побеляваше от студ. „Не!“ Ели задуши писъка и загреба непохватно, оставяйки разстояние между тях, като се надяваше, че дори човекоядецът нямаше да е толкова луд, за да тръгне след нея сега. За момент той изглеждаше просто объркан и в шок като нея и може би това ѝ даде време. Право напред тя забеляза ледения сал, който още се клатушкаше. За нейно учудване, леденият къс се движеше, влачен от течението, тласкан напред от вълнението и от запенената вода.

„Може би леденият бряг?“ Не, не беше добра идея. Човекоядците бяха там. И какъв беше изборът ѝ? Да плува и да се надява да дойде помощ? Колко време щеше да мине, преди да измръзне до смърт или да се удави? „Аз не тежа много.“ Може би изобщо не много. Ели се обърна в един див полукръг, търсейки нещо, за което да се хване, което да я задържи отгоре. „А къде е Рок? Къде е Илай? - Сигурно са в капан под леда, Илай може би се давеше точно сега. - Не, не!“ Тя стисна здраво очи, за да пропъди образа на горкия Илай, блъскащ по леда с юмрук и с излизащи от устата му големи треперещи балони. Или още по-лошо: Илай, твърде слаб, за да плува, потъва, докато кръвта изтича от тялото му, а Рок е заклещен в ръцете му. „Трябва да ги намеря, трябва да се гмурна, трябва да опитам.“ Той щеше да го направи за нея.

-      Не мога. Не мога - гласът ѝ беше писклив и тънък като на мишле. Тя знаеше да плува горе-долу: да прави звезда във водата, да гребе странично, един отпуснат кроул, от който винаги ѝ влизаше вода в носа, но не беше много добра във водата. Студът я удари в лицето и изсмука малкото топлина, която ѝ беше останала. Ръцете и краката ѝ бяха толкова тежки. Ботушите ѝ се бяха напълнили с вода, а парката ѝ се беше раздула. Да загребва водата, сега беше като да се опитва да тича в цимент. „Илай, Илай, съжалявам, съжалявам!“

Тя се обърна отново и забеляза ледения бряг като нащърбена бяла граница, която изглеждаше много далеч. Очакваше да види там момичето със зеления шал, но Лена беше изчезнала. Трябваше да опита. Ако можеше да се пребори и да стигне до здравия бряг, може би щеше да успее да се хване и да помогне и на кучето си. Колко време би могла да издържи, тя не знаеше, но всичко друго беше по-добре, отколкото да се удави.

Ели се повлече с тромав, спазматичен плясък, който само изсмука огромно количество енергия, без да я приближи до безопасността. Пръстите на езерото, мрачни и дълги, се обвиха около глезените ѝ и дръпнаха, опитвайки се да я потопят, да я убият. Всичко я болеше. Ръцете, стъпалата и лицето ѝ пулсираха. Студът кълцаше кожата ѝ и тя цялата трепереше. Без да има намерение или да осъзнава, че това се случва, главата ѝ просто се плъзна под повърхността. За една дълга, дъълга секунда тя продължи да потъва. Тялото ѝ, изглежда, не разбираше, че тя е под водата. А после сякаш нещо дълбоко в нея, което беше заспало, се събуди. Обезумяла, Ели загреба към повърхността, като плюеше и кашляше вода. Огледа се за кучето.

Мина я нямаше.

„Не!“ Мозъкът ѝ дори не можеше да изскимти. Нямаше енергия. И къде беше човекоядецът? Всичко започваше да става черно...

-      Н-нъ... М-мъ-мъ... Устата ѝ не работеше. Загреба като куче, главата ѝ беше извита толкова назад, че зяпаше как синьото небе пламва в оранжево и червено, краят идваше.

Чу се тихо „ух“, когато Мина отново излезе на повърхността, но този път едва: над водата се подаваха само муцуна и две ужасени очи.

Плясък вода напръска брадичката на Ели. Една вълна се разби около главата ѝ и продължи нататък. Още едно силно шляпване по-близо. Отзад. Тя се обърна и видя човекоядеца, който пореше водата към нея.

-      Н-н-не... - Изцеждайки последната струя енергия, тя загреба с две ръце към открити води, мислите ѝ бяха тънки и треперливи като сапунени мехурчета. „Какво прави той? Луд ли е?“ Шляпането на човекоядеца беше по-близо, по-силно, по-диво. Ели рискува да надзърне и изпусна един задавен, гъргорещ вик. Пухтейки като бик, полудял от глад, той я настигаше. Ще я удави, ще извлече тялото ѝ, а после ще яде... - Не-е-е! - изпищя тя, докато той покриваше оставащия около метър и половина с един гигантски устрем.

Дланите му се сключиха върху главата ѝ. Ели размаха ръце, но беше като да се опитваш да се бориш с октопод. Тялото ѝ потъна изцяло. Един некоординиран, задушен вик се опита да изскочи от устните ѝ, но тя стисна здраво и го върна обратно. „Не мога да го удържа, не мога да го удържа, не мога...“ И изведнъж наистина не можеше повече да издържа. Въздухът се стрелна от устата ѝ, а с него и последната частица от гласа ѝ в отчаян стон.

Над нея момчето се разтърси силно и спазматично. Хватката му се отпусна. Без никаква друга мисъл, освен да извади лицето си над водата, Ели заора към повърхността. Грабнала една безценна глътка въздух, тя видя човекоядецът да се надига, а ръцете му отново се стрелнаха към нея. Тя помисли: „Хвана ме“.

-      Ели!

Беше толкова дезориентирана, че помисли, че човекоядецът беше проговорил. „Не, отляво!“ Очите ѝ се стрелнаха към ледения бряг.

Там стоеше една фигура като изсечена в синьото небе. И имаше пушка.

-      Ели! - извика Крис. - Не мърдай!

85

Иглата продупчи орбитата на лявото око на ловеца с тихо, но отчетливо „пук“. Алекс имаше толкова инерция, че не можеше да спре. Двамата паднаха оплетени. Мъжът залитна, тя беше изцяло върху него. Когато удариха земята, тя усети как иглата задра и проби деликатната кост в задната част на гнездото. Ако не беше пищенето в лявото ѝ ухо, може би щеше да чуе впръскването на успокоителното, изливащо се под налягане в мозъка на ловеца.

Старецът на мига се вкочани. Останалото му око, замъглено от възрастта, се изцъкли. Устата му се отвори рязко. „Не викай! Не викай!“ Алекс пусна спринцовката и стисна с ръце устните на мъжа. Бузите му се издуха навътре и навън. Заглушеният звук се опитваше да избута устните му към дланите ѝ. Здравото око на ловеца се прикова в нея невярващо. Тя не знаеше колко беше видял наистина и се надяваше всичко това да е рефлекс. Тялото му започна да трепти, ръцете му изпърхаха, стреличката с веселата си червена опашка затанцува, ботушите му заудряха снега.

Алекс усети вълчака вляво от себе си и извърна поглед. Ушите му бяха вдигнати, опашката бе опъната хоризонтално, муцуната му - набръчкана, а зъбите - оголени. Това, което тя долови от миризмата му, беше само заплаха. Ако беше искал нея, досега тя щеше да кърви. „Ти, голямо момче, си направо лудо.“

Под ръцете ѝ обезумялото пухтене на ловеца беше замряло. Самотното око се взираше със стъклено обвинение. Миг по-кьсно тя чу щракането от радиото на мъртвия.

„Трябва да се махам оттук.“ Тя се върна, олюлявайки се, до смърча, пъхна се в парката и хвана ботушите. Тревогата на вълчака удари носа ѝ като червена пяна. Той застана като сянка до нея и направи две танцуващи стъпки, които ясно значеха: „Да тръгваме!“.

-      Аз ли не знам?

Но къде да отиде? След няколко метра щеше да е в девствен сняг, следите ѝ щяха да са очевидни, а те имаха оръжия. Очите ѝ се спуснаха върху мъртвия ловец и неговия спрингфийлд. Беше останал един изстрел, но тя надушваше още патрони в левия преден джоб на това камуфлажно яке. „Да, ама вземи пушката и ще знаят, че си въоръжена.“ Можеше да повикат подкрепления и тогава беше свършено с нея. Би могла да си замине и в двата случая, освен ако не убиеше онова променено момче. Всъщност можеше и да не им трябва момчето. Онова „давай-давай, върви-върви“ щеше да я изтощи накрая. Ако чудовището скочеше отново, или по-лошо, ако Червената буря успееше да се настани зад очите ѝ...

„О, майната му! - Тя грабна пушката. - Няма да си ида без бой.“

Но можеше и да не се стигне до това. Ако съумееше да се скрие... Но как? „Как се криеш от Променен?“ Тя мислеше, че от момента, в който ловецът бе стрелял за първи път по къщата на дървото, са минали пет минути. Острият дъх на химиотерапия беше по-близо, не нападаше, но се спускаше по права линия към този последен изстрел. Ако оставеше радиото да щрака, щяха да намерят тялото още по-бързо.

Това, което я уплаши повече - след като вече бе за почнала да обръща внимание на подробностите, - беше стабилно увеличаващото се барабанене на „давай-давай, върви-върви“. Може би това искаше Червената буря. Ако тя изгубеше контрол, щеше да е по-лесна за контролиране или поне за намиране. Всяка логична частица от нея крещеше, че трябва да бяга. Но влечугото в мозъка ѝ - всичко, което беше инстинкт, хленчеше, че е по-добре да се скрие. Понякога на зайчетата им хрумват точните идеи. Бъди малък, не мърдай, не привличай внимание!

„Не привличай внимание! - Тя се обърна към вълчака, който я гледаше. - Дарт не те видя. Може би не те е забелязал. Или може би не можеше? Нямам време да преценявам сега.“ Металическата смрад на цисплатина се запени през дърветата. Червената буря беше туптене в средата на челото ѝ като скрито трето око, което се мъчеше да се отвори. „Решавай!“

Вместо да надене ботушите си, тя ги върза заедно, преди да ги окачи около врата си. Стъпалата ѝ минаваха от изгаряне към изтръпване, но следите от боси крака не бяха толкова забележими, колкото тези от ботуши. Преметна ремъка на спрингфийлда през рамо като са- мурайски меч и клекна над тялото. Единствената кръв беше лепкава криволичеща струйка от съсипаното ляво око. „Не трябва да оставям спринцовката. Това ме прави опасна и любопитна.“ Стиснала зъби, Алекс хвана с ръка пластмасовата тръбичка и дръпна. Отново усети стърженето на кост и когато издърпа иглата, орбитата плувна в червено. Тя потръпна и сложи капачката на иглата с треперещи пръсти, преди да пъхне спринцовката обратно в страничния джоб. После, като работеше бързо, тя съблече странното триизмерно яке на ловеца.

-      Хайде! - прошепна тя на вълчака, трепвайки от туптенето на постоянното „давай-давай“ на Червената буря. Устната ѝ се сгърчи под една бавна извиваща се струйка. Обгърнала кървящия си нос с длан, тя побягна към едно прикритие от гъсти калини на около петдесет метра назад, като се присвиваше при всяко пукане, което все по-непохватните ѝ стъпала предизвикваха. Чу дъха на вълчака, когато я последва. Добре. Животинските стъпки щяха да заличат нейните.

Гората тук беше дива, претъпкана с почти непроходими трънаци и храсталаци. Тя се гмурна в снега, свали пушката, после заплува през тесния процеп между два бодливи храста, растящи толкова близо един до друг, че клоните им се бяха сплели. Направи гримаса, когато трънакът закачи косата ѝ, дръпна ранения ѝ скалп и - „О, по дяволите! - медицинската раница беше все още под смърча. - Няма време. Няма време.“ Когато реши, че вече е достатъчно далеч, тя се загърми по корем, като мислеше как да примами животното, но вълчакът вече се промъкваше вътре. „Умно момче!“ Той знаеше, че нещо зло идва към тях.

Хвърляйки тревожен поглед назад, тя не видя бонбоненочервена следа от кръв, която да маркира пътя им. Добре, това трябва да свърши работа, защото времето ни свърши.“ Тя натъпка сняг в процепа, обви с ръка врата на животното, подпъхна стъпала под задника си и се присви. Острите стръкове бяха толкова гъсти, че можеше да останат невидими, ако бяха абсолютно неподвижни. Наистина можеше да стане. Ловците седяха в скривалища през цялото време, висяха по дървета с часове. А петдесет метра беше разстояние, колкото половин футболно игрище. Много пространство, в което да се изгубиш. Доста хора пренебрегваха очевидното и това, което лежеше пред очите им, всеки ден. Миризмата... нищо не можеше да направи за нея. Тук нямаше истински вятър, нито дори полъх. Но тя продължи да мисли за Дарт, а после за вълчите тотеми, които висяха до онзи чувал. В това имаше нещо важно...

Чу се тежко тупване, после още едно. Пукане, после чупене на клончета и храсти, хрущене на сняг. Не бяха много изкусни, но може би мислеха, че няма нужда да бъдат. Смрадта на химиотерапия от онова момче беше вече навсякъде. Миризмата на мъжа в черно - Червената буря - също беше отчетлива. Спъвайки се в него, носът ѝ засече същия определено стар спарен аромат на мокри вълнени чорапи, но и просмукан с вонята на замърсена сивозеленикава вода, смърдяща на изгорена урина и пенлив препарат за почистване. Такава беше миризмата на река Чикаго след буря.

Колкото и много информация да ѝ даде носът ѝ, тя не можеше да види на повече от стъпка-две през балдахина от калина. Това беше някак още по-плашещо, защото не можеше да прикачи лице към тази страховита миризма, да го смали, да го направи човек. Беше като да вървиш пипнешком в обитавана от духове къща, където това, което си представяш, винаги е по-лошо от това, което е там наистина. „Спри, спри!“ Тя стисна зъби, стегна се, опита се да изблъска назад страха, който заплашваше да погълне ума ѝ. Тя трепереше, всеки мускул се опитваше да се освободи от тялото й и да побегне, да побегне, да побегне. „Успокой се! Трябва да се опиташ да удържиш контрола. То иска да изскочиш, да се покажеш.“

Алекс затвори очи. Върху екрана на клепачите ѝ онова „върви-върви, давай-давай“ беше като кръв, пулсираща в артерии. Червената буря прокарваше пръсти през очите ѝ, в ума ѝ, надолу през гърлото и в сърцето ѝ, стискайки мускула, принуждавайки го да бие в различен ритъм: „давай-давай, давай-давай, върви-върви, върви...“.

-      Къде си?

Звукът беше толкова внезапен, че тя едва не подскочи. Стисна устни толкова здраво, че те изтръпнаха. Под ръката ѝ вълчакьт беше неподвижен като мъртъв. „Не мърдай, не откачай!“ Като се чудеше кой от двама им успокояваше, тя прегърна животното още по-плътно. Зъбите ѝ тракаха: „трака-трака-трак“. Тя пъхна език между челюстите си и го захапа, за да спре шума и да се фокусира. „Не скачай, малко зайче! Ловците те хващат точно тогава, тъй като виждат проблясването на малката ти бяла пухкава опашка.“

-      Знам, че си близо. Мога да усетя ръбовете ти.

Дори през половин футболно игрище, пълно с дървета, гласът носеше определена мекота и авторитетна увереност, които я накараха да мисли за актьора, който играеше Лушъс Фокс^1 във филмите за Батман.

-      Името ми е Фин. Твоето как е?

Това отговори на един въпрос. Не беше телепатия от сорта „чета мислите ти“, което щеше да е прекалено вуду за нея. „Както и да го прави това, той не може да ме намери, защото не ме вижда.“ Чакай, това не беше съвсем правилно. Тя си спомни странните измествания на перспективата, чувството, че разстоянието се срива, а това се беше случвало с нея и преди, нали? Когато беше на Черната скала и се готвеше да скочи. Преживяване извън тялото, за което докторите казаха, че било хълцане на темпоралния лоб, провокирано от страх и подхранено може би от чудовището в нея.

Значи... Фин е епилептик или взима лекарства. Тази замърсена миризма беше много силна, но изкуствена като на онези Променени с тяхната воня на химиотерапия. Може би взимаше същия наркотик, защото това сигурно беше наркотик. Тя просто знаеше. И как действаше при него?

Важното беше, че гласът не беше по-близо и Червената буря не можеше да я намери. Което значеше, че той само предполагаше, изчисляваше възможностите.

Също толкова важно беше, че тази миризма на химиотерапия, смрадта на цисплатин, не ставаше по-силна. Значи онзи изменен, нагласен Променен също не можеше да я подуши. Можеше да има няколко различни причини за това.

„Или може би само ти. - Тя прегърна по-силно вълчака. Ушите на животното се завъртяха като на прилеп, но това беше единственото движение, което то изобщо показа. - Или сме двамата заедно.“

-      Защо си още жива? - Натискът на Фин се увеличи. - Има нещо различно в теб, нали? И онова момче... Саймън? Може би ще го разглобя и ще разбера.

Ако тази мръсна Червена буря мислеше, че тя ще се вкисне като някое момиче, Фин се заблуждаваше жестоко. Но как да се бори с него? С рака тя знаеше как. Едно нещо, което психиатрите се опитваха да те научат, беше как да зазидаш чудовището, да го сложиш в кутия и да заключиш вратата.

-      Хайде - каза Червената буря. - Знам, че си там.

„О, глупости! Тогава щеше да спреш да говориш и твоето момче хрьтка щеше да ме е намерило вече.“ Мисълта беше гневна, нещо като умствен тласък...

И тогава тя се стегна. Какво беше казал той? „Усещам ръбовете ти.“

Добре, имаше нещо важно в това. Единственият начин да можеш да усетиш ръб, беше да удариш нещо твърдо. „Като да затвориш очи и да се опиташ да намериш пътя си покрай стена. Разбираш къде свършва, когато пръстите ти ударят въздуха.“ Може би Червената буря я беше намерила по препятствията, които тя хвърляше, за да се предпази.

-      Как се казваш? - Още едно силно, червено „давай-давай“ като радар, който се опитва да улови. - Хайде, мога да ти помогна! – „Давай-давай.“- Имаме много общо, не виждаш ли?

Тя не го видя, а вече не можеше да позволи и той да я види. „Не му давай ръб! Когато притисне, не притискай обратно!“ Идеята я подплаши до смърт. Щеше да значи да остави това нещо да я окъпе, без да остави петно. Тя си спомни рафта с книги на Питър и „Дюн“ - с онази мантра за страха и убийците на разума.

„Ще избягам. Нека премине през мен, над мен! - Тя знаеше как да избяга. Беше го направила в деня, в който замина за Уакамау за една битка, която знаеше, че не може да спечели. - Значи да избягам от това. Да не давам на Червената буря ръбове, които да усеща.“

Но дали щеше да подейства? Нямаше ли заключеното в кутия дълбоко в ума ѝ чудовище да се измъкне? Дори да не го направеше, кутията беше като капка черно мастило на бяла хартия. Ако Червената буря я видеше, беше свършено с нея.

„Освен ако не потъна в същия мрак. - Затваряйки отново очи, тя притаи ума си точно както вълчакьт бе замръзнал като статуя до нея. - Има само нощ, но не и звезди.“

„Потъни в мрак!“

„Не мърдай!“

1 В трилогията за Батман на режисьора Кристофър Нолан в ролята на фокс влиза Морган Фриймън. - Б.ред.

86

-      Стреляй! - припяваше Джейдън. - Хайде, Крис, стреляй!

-      Още една секунда - каза Крис. - Ако тя излезе твърде близо... - Той и Джейдън стояха на около девет метра от ръба, притеснени, че нащърбеният бряг може да е твърде нестабилен и би могъл да се натроши. Във водата, на поне още петнайсет метра, Промененият все още се виждаше, но Ели не. Първият изстрел беше с цел да ги стресне. Ели беше твърде близо и той се боеше, че може да я убие. Затова стреля високо, видя как момчето се дръпна настрани при гърмежа на пушката и хватката му върху момичето се отпусна.

„Чакай, докато тя се покаже, чакай, докато я видиш! - Натисна спусъка толкова, колкото смееше. - Ели, Ели, хайде! Ти току-що беше там, току-що беше...“

-      Там! - извика Джейдън, когато главата на момиченцето разби повърхността на няма и два метра от Променения. - Давай, Крис! Стреляй!

-      Ели! - изкрещя Крис, като се надяваше тя да чува и да разбира. - Не мърдай!

Гърмежът от изстрела. Ритането в рамото му. Внезапна червена мъгла се пръсна над раменете на Променения, а после обезглавеното тяло се килна наляво и отплава, носено над водата от балон въздух, хванат под парката на мъртвото момче.

-      Ели! - Джейдън стискаше намотано въже, което беше вързал за седлото на товарния си кон. - Плувай насам! Можеш ли да плуваш?

-      Не мисля, че може да го направи - каза Крис. При звука на името ѝ Ели се обърна в почти апатичен кръг. Имаше шокираното изражение на единствен оцелял от автомобилна катастрофа. На три метра зад нея беше Мина, която изглеждаше също толкова изтощена. „Няма да се справи.“ Събличайки парката на Джейдън, Крис вдиша рязко от удара на студа по голите си гърди, после се отпусна на снега и започна да развързва връзките на ботушите си. - Отивам при нея.

- Луд ли си? - Джейдън стисна рамото му. - Ти също ще се удавиш.

-      Не, няма - възрази Крис, събувайки ботушите си. Но хора на неговата възраст наистина умираха. Беше чел за петнайсетгодишно хлапе, което беше пропаднало през лед и беше получило сърдечен удар от шока. - Дори в ледени води е нужно малко време, а аз няма да съм вътре толкова дълго. При теб остават краят на въжето и конят. - Той смъкна чорапите, грабна въжето и добави бърз моряшки възел. Ели щеше да е твърде уплашена и вероятно твърде слаба, за да се държи, но ако можеше да прекара въжето под мишниците ѝ... Той се изправи, гърчейки лице от жиленето в босите си крака. - Аз трябва само да стигна до нея. После ти ще я издърпаш. - Щеше да се опита да хване и кучето или поне да го подмами да ги последва.

-      Добре. - Челюстта на Джейдън се стегна. - Върви! Бързо, Крис! Върви, върви, върви!

Издишвайки два пъти бързо, Крис вдиша дълбоко и дълго, после се хвърли от леда. Студът беше много по-лош, отколкото беше очаквал, но той остана съсредоточен и продължи да се движи. Изскочи на повърхността, издиша, пое отново въздух и започна да плува към момичето.

-      Ели - изпъшка той. Опитваше се да не се задъхва, напомняше си, че би използвал по-малко енергия, ако останеше спокоен, ако вдишваше по-бавно. „Но, боже мой, изгарянето..“ Голите му гърди бяха вече вкочанени. Светкавични удари от болка се стрелкаха от стъпалата към бедрата му. - Ели, аз съм тук - каза той. Тези петнайсет метра не бяха изглеждали толкова дълги и той внезапно се зачуди точно колко въже имат. „Боже, ние така и не проверихме.“ Гледаше как водата се плиска около брадичката ѝ, а после около носа ѝ, видя как тя не трепна. „Губи битката.“

-      Чуй ме, Ели! - извика той. - Слушаш ли ме? Вдигни глава много назад! Погледни небето, Ели! Погледни небето!

Опулените ѝ очи се завъртяха. Бяха изцъклени и той не беше сигурен, че тя знае кой е той. После главата ѝ се люшна назад, но съвсем бавно, сякаш тя наистина беше на края на силите си.

„Почти стигнах.“

-      Добре, добре. - Обърна лице в посоката, от която беше дошъл, разви въже, молейки се то да не свърши. Джейдън, видя той, беше довел коня малко по-близо. „Не трябва и да изпускам въжето.“ То щеше да потъне, а веднъж потънало, край. Можеше вероятно да плува с нея, но студът започваше да го хваща. Отляво кучето вече плуваше към него. „Слагам въжето на Ели, грабвам кучето и после ние всички...“

Тогава внезапно въжето свърши, а още не беше стигнал. „Мамка му!“

-      Ели! - Хващайки примката в една ръка, той заплува, докато въжето се изопна, дори беше извън водата, после протегна капещата си и замръзваща свободна ръка. Петнайсет скапани сантиметра... - Ели, трябва да дойдеш към мен. Е-Ели, скъпа, хвани ръката ми! Х-хайде, можеш да го направиш!

Той видя как ръцете ѝ се мърдат, но едва-едва. Една отпусната ръка изскочи на повърхността, пляскайки като риба.

-      Е-Ели, о-опитай отново! - каза той, стъпалата му се вдървяваха, дъхът му започна да излиза накъсан, студът като желязо пристягаше ребрата му. „Толкова близо!“ Помисли, че наистина ще трябва да пусне въжето, да я грабне и после да плува. „Направи нещо, и то сега!“

Ръката ѝ се показа отново в същия сънлив забавен каданс. Този път той се хвърли напред, като се надяваше внезапното дръпване да не паникьоса коня. Усети пляскането на дланта ѝ, ледена и вдървена. Неговите собствени пръсти, които бързо се вцепеняваха, се сключиха около китката ѝ и я придърпаха.

-      Добре, добре, страхотно се справяш - каза той. Тя трепереше толкова силно, че водата танцуваше. Крис прекара въжето през главата ѝ и под раменете. Кучето вече беше там и мушкаше с нос рамото му - Виждам те, момиче. Дръж се, дръж се! - каза той, като не беше сигурен на кое момиче говореше. - Ели - каза той, приближи лицето си към нейното, хвана ръцете ѝ и се опита да свие пръстите около въжето. - Трябва да се държиш. Аз ще ти помагам, но трябва да помогна и на Мина...

Това подейства. Той видя как лицето на Ели потръпна, главата ѝ бавно се завъртя, замаяните ѝ от шока очи пропълзяха покрай него.

-      Мъ-мъ-мъ... - запелтечи тя.

-      Точно така, това е Мина. Трябва да помогнеш на Мина - вече дишаше тежко, плуваше по памет, стъпалата му бяха вдървени, краката бяха като олово. Колко дълго беше във водата? Пет минути? Можеше да си представи как нейният ум отказва да работи сега. „Но тя познава кучето.“ Все още държейки ръцете ѝ около въжето, той пъхна свободната си ръка под гърдите на кучето. „Моля те, Мина, не се паникьосвай, не ме хапи!“ Пуфкайки, кучето изскимтя жално и после се протегна към Ели, езикът му се стрелна навън в опит да близне бузата ѝ.

-      Мъ-мъ-мъ... - задъхано произнесе Ели. Крис видя белите полумесеци, когато очите ѝ започнаха отново да се извъртат навътре. Пръстите ѝ бяха като тебешир. - Къ-Къ-Крисссс...

-      Т-тук съм - заекна той. „Няма да те пусна.“ Крис вдиша рязко и изкрещя: - Дж-Джейдън, дърпай! Дърпай!

87

-      Трябва да съм аз - каза Ели, гушнала главата на Бела в скута си. Въпреки танца на оранжевите светлини от огъня, който Джейдън и Конър бяха запалили преди два часа, лицето ѝ беше изпито и пепеляво. Очите ѝ се плъзнаха от Джейдън, който изглеждаше несигурен, към стисналата устни Хана, която ѝ се струваше все по-бясна с всяка изминала секунда. - Тя е моят кон.

-      Но няма нужда. Джейдън може да го направи или Конър - каза Хана и Крис помисли, че тя наистина се опитва да се сдържа. Джейдън беше отказал да иде където и да било, преди първо да затопли Ели. Замръзнал до костния си мозък, Крис се беше съгласил. Бяха свалили дрехите на момичето и го бяха обвили в одеяло за седло и в парката на Джейдън. Крис беше приел пуловера на Джейдън и после беше чакал до огъня с Ели, сгушена в ръцете му, и с кучето, легнало на практика в скута му, докато Джейдън беше отишъл с коня за помощ. Беше се върнал с дрехи, термоси с топла супа, чай... и с вбесената Хана.

-      Трябва да спреш да се бориш с мен, Ели - притисна я Хана. - Трябва да си дойдеш у дома.

-      Не се боря. Просто казвам. - Долната устна на Ели потрепери.

Опакована в шапка, два пуловера, грейка, два чифта чорапи и парка, тя напомняше на Крис за смалилите се старици, увити под топове одеяла, на които той четеше в болницата в Рул. Щом чу гласа на Ели, Бела изпусна още един стон през алена пяна.

-      Не е същото. Илай и Рок не бяха твоя вина - каза Хана на Ели, но се целеше с ками в него.

Крис знаеше, че тя е права. Цялата тази каша - оборът, Бела, Илай и Рок в капан под леда или на дъното на езерото - беше на неговата глава. Никой не искаше да го каже, но Крис мислеше, че може да не намерят момчето и кучето до пролетта, а може би дори и тогава.

-      Напротив. Да срежем леда, беше моя идея, а сега И-Илай... - Ели вдигна поглед към Джейдън. - Пушката ми достатъчно голяма ли е? За Бела?

Джейдън поклати глава.

-      Ще трябва да използваш някоя от нашите пушки.

-      Която би била твърде тежка - намеси се Хана. - Не е твоя работа, Ели. Не си достатъчно голяма. Ако обичаш Бела, ще оставиш ние да сложим край на мъките ѝ.

-      Хана е права. - Джейдън се наведе и протегна колебливо ръка. - Трябва да тръгваме, Ели. Става късно. Хана трябва да провери Исак, а животните имат нужда от нас. Не искаш ли да помогнеш?

-      Да, но... - Пълните със сълзи очи на Ели преляха. Бела отново изстена. - Ш-ш-шт, момиче! - Ели нетърпеливо избърса сълзите от бузите си с опакото на ръката. - Няма нищо - каза, а на Джейдън: - Разбира се, ще ви помогна. Но искам да помогна и на коня.

-      Тогава ще оставиш ние... - започна Хана.

-      Аз ще ти помогна, Ели - каза Крис.

Хана обърна към него леден поглед.

-      Благодаря, Крис - каза, сякаш той беше насекомо, - но това няма нищо общо с теб.

„Не, има всичко общо с мен.“ Пренебрегвайки Хана, той клекна, докато не се озова очи в очи с Ели.

-      Можем да използваме моята пушка.

-      Крис! - каза Хана.

Страданието върху лицето на Ели отслабна за секунда, преди отново да стисне зъби.

-      Но тя е твърде тежка за мен.

-      Крис! - каза отново Хана.

-      Остави го, Хана! - каза Джейдън.

-      Какво?! - Тя се опули срещу другото момче, което само ѝ върна поглед с решително изражение. - Какво каза?

-      Чу ме - отвърна той. - И аз имам думата в това, помниш ли?

-      Джейдън, сега не е времето да...

-      Ето какво ще направим - каза Крис на Ели. - Ще държим пушката заедно. Аз ще я крепя стабилна, а ти ще натиснеш спусъка. Ще трябва да използваш и двата си пръста, но можеш да го направиш.

-      Наистина ли? - Брадичката на Ели потрепери. - Би ли го направил?

-      Крис! - сряза го Хана, явно изоставила спора си с Джейдън. На него му се струваше, че тя се опитва да потуши изкушението да извика или да му пръсне мозъка. Може би и двете. - Ели е твърде млада, за да...

-      Изборът е неин, Хана - Крис мислеше, че няма ирония в тона му. - Не е ли изборът това, на което държите тук?

-      Какво? - Хана примигна, сякаш я беше зашлевил, а после цялото ѝ безсилие и скръбта ѝ, помисли Крис, се изляха в отровен щурм. - Не извъртай нещата! Вината е твоя, отговорността е твоя. Ти ни донесе това. Мислиш, че като ѝ помагаш с нещо като това, ще поправиш стореното? Това, което не направи днес?

-      Хана - каза Джейдън, - това не е честно. Убихме трима. Ти не беше тук.

Очите ѝ проблеснаха в светлината на огъня.

-      Не е нужно да съм била тук. Крис е можел да убие Лена. Ти го каза. Но не е стрелял. Не знам дали ми пука да разбера защо...

-      По същата причина, поради която не съм сигурен, че бих застрелял теб - каза грубо Крис. Той преживяваше момента отново и отново. Лена в полезрението му, лицето ѝ огромно в оптическия мерник и толкова... променено. Онова ужасно помитане от смесени жал и тревога, което спря дъха му и му отне шанса да сложи край. Е, да сложи край на нея. Той не стреля, но се спря в последната секунда. А после всичко се завъртя около Ели. - Бих се чувствал така и за Джейдън или за всеки, когото познавам и за когото ме е грижа.

Хана се изсмя иронично.

-      Това ли е грижа? Ти ги доведе при нас. Трябваше да си разпознал какво става с Лена, но си бил сляп, Крис. Бил си доброволно сляп. Ако беше честен от началото, можеше да вземем предпазни мерки. Можеше да заминем.

-      Все още трябва да заминем - каза Джейдън. Лицето му беше пребледняло.

-      Да, но при нашите условия, не след като загубим животни, дете. След като Лена уби собствения си брат.

-      Хана! - Лицето на Ели се стегна. - Недей! Не викай на Крис!

-      Мислиш ли, че можеш да отмиеш такава кръв, Крис? Няма начин да оправиш това. - Тя сви юмрук и го размаха в лицето му. - Исак е стар. Пожарът не му направи услуга. Ако живее, той може да ти прости. Ти и Джейдън може внезапно да станете най-добри приятели...

-      Хана! - каза Джейдън.

-      И може би той разбира, но аз не. Иска ми се ти да беше умрял.

-      Хана! - Джейдън сграбчи китката ѝ. - Престани!

-      Пусни ме! Пусни... - Пукотът от плесницата ѝ върху бузата на Джейдън беше отсечен като изстрел от пушка. Кипнала, тя се изтръгна и изкрещя на Крис: - Иска ми се никога да не бяхме те срещали. Иска ми се да си беше останал мъртъв. Защо не можа да умреш? Защо не умря?

-      Хана! - каза Ели. - Спри! Джейдън, накарай я...

-      Не знам, Хана. - Всяка дума беше ново завъртане на ножа и Крис мислеше, че го заслужава. Какво можеше да каже? „Бях уплашен“? - Не знам защо съм жив и съжалявам, че не умрях. Ако искаш да си тръгна, ще го сторя веднага.

-      Не - започна Ели.

-      О, да, разбира се. - Хана тръгна към него. - Тръгни сега, остави ни да се оправяме с твоята каша...

Джейдън застана между Крис и Хана.

-      Какво правиш? - Когато изглеждаше, че тя ще замахне отново, Джейдън вдигна ръце, за да я спре. - Какво си ти?

-      Какво съм аз? - Това я остави безмълвна за секунда. Тя се обърна към него е невярващ поглед. - Какво имаш предвид? Аз съм тази, която винаги съм била. Опитвам се да ни опазя живи.

-      Не по този начин - каза Джейдън тихо. - Твоят глас не е единственият, Хана. Не може да бъде.

-      Ако не искаш да чуеш мен, чуй Джейдън! - каза Крис. - Трябва да се контролираш. Това е право на Ели и аз ще ѝ помогна. Ако наистина те интересуваше и ставаше дума само за нея, а не за теб, щеше да го видиш.

Хана отвори уста, но Джейдън каза:

-      Моля те, млъкни, за бога, Хана!

-      Джейдън - лицето ѝ се сгърчи от шок, - ти взимаш неговата страна?

-      Крис беше уплашен, а аз никога не бих те ударил. Помисли за това! И не, взимам страната на Ели. - Обръщайки ѝ гръб, преди тя да може да отговори, Джейдън кимна на Крис.

Не му трябваха повече разрешения и не обърна повече внимание на Хана. Крис обгърна дланите на Ели.

-      Нека ти помогна с Бела, става ли? И кажи на Мина да лежи долу!

Заедно положиха главата на коня на снега. Той почака, пренебрегвайки Хана, която още пушеше, но вече тихо, докато Ели се погрижи за кучето и се наведе да прошепне нешо в ухото на кобилата и да целуне носа ѝ.

-      Добре, пушката има здрав откат, така че бъди готова! - Застанал зад малкото момиче, той постави ръцете ѝ върху пушката, после задържа дулото на около два сантиметра от ухото на Бела. - Държа я. Дръпни спусъка, когато си готова!

-      Добре. - Ели извъртя поглед. - Благодаря, Крис!

Лицето ѝ трепна и той помисли, че е добре, че не трябва да се прицелва много, защото трябваше да обърше очите си. Никога не се бе чувствал по-засрамен. Момиченцето му благодареше за това, че заради него приятелят му беше убит, а сега щяха да убият и коня ѝ. След няколко часа щеше да се наложи да ѝ каже за Алекс и да разбие сърцето ѝ отново. Джейдън също щеше да го намрази.

„Но без повече лъжи, тате! С теб приключихме.“

И сега това вече беше Джес - тази въздишка, която можеше да е вятър или дух: „Точно така, Крис. Остави чука!“.

-      Толкова съжалявам, Ели! - каза той.

-      Знам. - Тя погледна отново към коня си. - Обичам те, момиче! - каза на Бела и дръпна спусъка.

88

-      О, момко, не е толкова трудно - каза Фин, сякаш наистина не му пукаше, сякаш бяха двама приятели, които си седяха в палатката на стареца и пиеха студени бири след тежък ден. Фин обръсна внимателно с паранга си парче кожа от печения бут, поставен на дъска за рязане, който можеше да е говежди, превъзходно изпъстрен с тлъстина. В един по-нормален свят. Заради онова петно синьо мастило можеше да се обзаложи, че не пишеше: „Подбрано от Министерството на земеделието“. - Само ми кажи кое е момичето!

-      Аз... Аз н-не знам... ъх. - Вратът на Пит се люшна, когато оше един внезапен спазъм премина през главата му. Челюстите му се сключиха, за да задържат сьскането. - Не...знам.

-      Защо ли не вярвам в това? - Фин отряза дебело петсантиметрово парче, вероятно напряко на мускула. - Може да не чета мисли, но видях лицето ти. Зашо не ми даваш име?

-      Защото аз... - Още една пронизваща мозъчна бомба. Играеха тази брутална игра през последните пет часа, откакто бяха напуснали тлеещите руини на къщата при езерото. Питър беше чел истории за хора с мозъчен аневризъм. Малцината оцелели казваха, че усещането е като от нокти, впиващи се в черепа им. Това беше нещо такова: наситена болка, пулсиране в центъра на главата и точно зад очите му - като крилато същество, което беше загребало още пространство с ноктите си. Не толкова ужасно като мозъчната буря, която го беше грабнала онзи ден на снега с Дейви обаче. А защо не? „Мисли, Питър! Това е важно.“

И все пак... той не искаше пръстите на Фин напълно извън главата си. Колкото и да болеше мозъчната бомба, Питър жадуваше онази електрическа червена еуфория повече. Когато Фин прати Дейви и подобрените си Променени след Саймън и Пени, приливът беше толкова наситен, толкова добър, че стонът на удоволствие се измъкна, преди Питър да може да го спре. Всеки мускул го болеше да се включи в лова. Кръвта, Фин също го знаеше: „Харесва ти, нали, момко? Аз мога да давам и да взимам, да знаеш. Да давам... и да взимам“.

Фин обучаваше себе си и Променените като хищниии, изкачващи се по хранителната верига. Първо ги извеждаше навън за „тренировка“. После в по-големи екипи като днес. Питър усещаше, че има още една награда, която Фин искаше, още една проверка, която да направи, и те щяха да се отправят към Рул.

-      Колко пъти трябва да го казвам? - успя да каже Питър през стиснати зъби. - Не знам коя е тя. Защо е толкова важно?

-      О, момко! Разочароваш ме - въздишайки, Фин използва паранга, за да избута парчетата с размери на пържола върху алуминиева лагерна плоча. Палатката беше топла, въздухът бе наситен с меден мускус. - Добре, да си починем! Пфю! - Той изтръска измислена пот от широкото си чело. - Направо се запених. Какво ще кажеш да опитаме нещо по-лесно?

-      Все едно. - Питър обърса с опакото на ръката истинска пот от челото си. Белезниците около китките му издрънчаха. Един пазач ги беше пристегнал толкова здраво, че на мястото, където стоманата беше трила кожата грубо, имаше кръв. Той преглътна, но трудно. Контролиращият нашийник не само жулеше, но веригата, прекарана през металната халка, беше закачена толкова високо за решетките, че Питър нямаше друг избор, освен да седи изправен. За негов късмет, не му трябваше сън от седмици, иначе щеше да се удуши от собственото си тегло.

През мрежата, разделяща тази транспортна клетка от неръждаема стомана, той видя Пени, свита в Саймън. Поне не бяха вързани и Фин беше накарал полевия си лекар да увие изкълчването на Саймън, така че и това беше нещо.

-      Ще ти кажа какво... - Фин взе пълната чиния и се приближи предпазливо до половината на Пени и Саймън. - Да поговорим за малката Пени... е, не толкова малката Пени.

-      Какво искаш да знаеш? - каза Питър с равен тон.

Очите на Саймън се свиха при приближаването на Фин. Внезапно отнесена, Пени се изправи, ноздрите ѝ се разшириха.

-      Любопитен съм. - Фин премести чинията от ръка в ръка и се усмихна, когато Пени я проследи, както зрител следеше топката на тенис мач. - Да, мирише добре, нали, Пени? Искаш ли? - Той премести чинията в обхвата на ръката ѝ. - Давай, скъпа! Знаеш, че го искаш. Вземи го!

„Не го прави, Пени!“ Глупава мисъл. Нелогична. Да гледа как лицето на сестра му се променя и суров животински глад заменя страха и подозрението, причини на Питър толкова много болка, че той би предпочел умствена бомба вместо това.

-      Хей, полека сега! - Фин се усмихна, когато ръката на Пени се стрелна да грабне шепа месо. - Не бих искал да се задавиш, скъпа. В кой месец е тя, Питър?

-      Седми, повече или по-малко. - „Повече вероятно.“

-      О! - Рунтавите вежди на Фин се извиха, докато той пресмяташе на пръсти месеците, а после направи гримаса на фалшиво учудване. - Е, изчакали сме до последната секунда, нали?

Пени беше. Още помнеше шока си, когато тя му каза: „Мислех, че ми закъснява“. Трябваше да прехапе вика си: „Мислела си, че ти закъснява три месеца?. Но тя беше едва на шестнайсет. Твърде късно беше открил, че тя е споделила с приятелка, и слухът вече се беше пръснал из града. „Вероятно така Фин е разбрал. От Уелър може би или от Ланг.“ Или ако се съдеше по дълбочината на омразата му към Рул, старецът можеше да е имал шпионин там през цялото време.

-      Как я заведе в къщата? - попита Фин, предлагайки чинията отново. Бузите на Пени бяха кръгли като на катерица, но тя пак грабна месо с две шепи. - Сигурно е било трудно.

Опита се да поклати глава, но нашийникът бързо го върна на място.

-      Заведох я в петък, в деня, преди... знаеш.

-      А, в деня, преди светът да си замине. Ти щеше ли да се върнеш?

-      В неделя вечер. - Къщата при езерото не беше предвидена за друго освен като място, където Пени да отиде за един уикенд, докато той събереше парите и уговореше срещата в Илиноис. Да обърка живота на Пени още повече, като я принуди да износи бременността, нямаше да донесе на никого нищо добро. Щеше да моли за прошка по-късно. - Не успях да го направя.

-      Кога успя да се върнеш?

-      Във вторник вечер. - Толкова време му беше отнело да проследи Саймън и да язди като луд.

-      И тя беше още там? Горкото момиче, сигурно е умирало от глад.

-      Не съвсем. - Когато Фин го изгледа, Питър продължи: - Тя беше с... приятел. Мой приятел. - Направи пауза. - От колежа.

-      Бащата? Това е интересно. Наистина показва в нова светлина женската богомолка. - Фин направи жест към Саймън, който не беше помръднал към храната. - Аз бих си помислил, че той...

-      Никога, дори и след милион години. Не и Саймън. Ние сме семейство.

-      Защо, мислиш, е останала в къщата?

-      Да пукна, ако знам. - Отчасти той подозираше, че им беше осигурил... е, да кажем, запаси... Беше помогнал. Имаше много пресни трупове, които лежаха наоколо в онези ранни дни. Наистина, той се беше опитал да мисли като за вземане на дрехи от собственици, на които вече не им пукаше за тях. Да, беше откачено. Но тя беше негова сестра. Който беше казал, че щом веднъж преминеш дадена граница, става все по-лесно да го правиш отново и отново... беше доловил същината. Имаше късмет, че беше помислил да отнесе храна, защото приятелят му от колежа беше превърнат в купчина оглозгани кокали, докато той стигне. Но също така му беше хрумнало, че идеята се беше настанила в ума ѝ от самото начало. Безопасна, защото беше отдалечена, къщата при езерото беше също така и позната територия.

-      Ами Саймън?

Питър обясни за стреличките с успокоителното. Да откара Саймън при Пени, беше единственият начин, който успя да измисли, за да опази приятеля си жив, а също и да предаде съобщението: „Грижи се за нея!“. Не толкова сложно. Дори кучетата разбираха прости команди. От вида на къщата при езерото и от чувала със запаси беше ясно, че съобщението беше разбрано, въпреки че знаеше, че Саймън се беше скитал надалеч. През цялото време, след като светът умря, Питър беше зървал само няколко пъти Саймън и глутницата му близо до Рул - винаги на разстояние и срещу вятъра, - но никога не бе виждал Пени.

Онази ловна територия беше ужасна, но очарователна със строените вълчи трупове и пирамидата от черепи. Не можеше да не се зачуди защо Саймън е избрал да носи вълча кожа. Питър се интересуваше от вълци. Отиваха на остров Роял, когато се случи злополуката. Така че дали за Саймън вълците представляваха връзка с него? Възможно беше, но Питър винаги беше чувствал, че пропуска нещо.

-      Е, ти си изобретателен, нали, момко? - След това Фин сведе поглед към Саймън. - Ами ти? Не си ли гладен, синко?

Единствената промяна в Саймън бяха очите му, които станаха твърди като диаманти. Това беше нещо, което Питър никога не беше виждал в Променен, нито дори в Дейви. Гладът беше едно. Но омразата беше нещо лично. Така че и това беше интересно.

-      Е - каза Фин отново, въпреки че тонът му носеше известна доза смайване и... раздразнение? - Ти наистина си различен. Какво ли не бих дал, за да се вмъкна в главата ти.

-      Сделката не беше такава. Обеща ми да не ги нараняваш - каза Питър, като мислеше колко кухо звучеше това. Погледни го! Фин беше нарязал Ланг на кебап.

-      Не съм забравил - каза Фин, гласът му беше студен, добродушният дядо беше изчезнал. Когато Пени опита да грабне още нещо, той дръпна чинията извън досега ѝ. - Достатъчно засега! Жадна ли си, Пени? - Той дръпна бутилка вода от хълбока си. - Искаш ли нещо, с което да прекараш това?

„Наркотикът!“ Сърцето на Питър се сви.

-      Фин! - Опита се да удари, но нашийникьт го задържа. Душейки се, той се напъна, мятайки глава наляво-надясно. - П-Пени... н-не пий!

-      Успокой се, момко! - Фин хвърли бутилката през решетките. - Мислиш ли, че искам да рискувам бебето? Не и в този живот. Много се интересувам от това малко чудовище.

-      Защо? - Питър усещаше гърлото си сякаш бе погълнал поялник.

-      От една страна, съм любопитен дали ще изяде малкото. Напълно съм сериозен за това. От друга страна, плодът е бил изложен. Интересно е да видим какво ще изскочи и какво ще стане. - Кръстосвайки ръце, Фин кимна към момичето, което се наливаше с вода. - Погледни това! Осъзнаваш ли, че тя нито веднъж не предложи нещо на Саймън? Почти сякаш той не е там.

Питър беше забелязал. Това също беше особено странно, като се имаше предвид колко близки бяха двамата преди време. „Сякаш Пени е била заличена.“ Очите му се преместиха върху Саймън и се стресна, когато откри, че той също се вглежда в него. В погледа му нямаше омраза, но Питър прочете много болка и объркване. Измяна.

Видя как Саймън внезапно се стегна, после застана между Пени и решетките. Миг по-кьсно отворът на палатката прошумоля, когато Дейви в неговия бял камуфлаж се появи с пазач, който изглеждаше предимно като украса.

-      Дейви! - Фин му хвърли парче. Сграбчвайки с една ръка месото с изкусно хващане, Дейви натъпка храната в устата си. Бдителните му очи не изпускаха Фин. - Добро момче! - Старецът потупа крака му по начина, по който собственик хвали послушно кутре. - Да поговорим с Питър, става ли?

-      За какво още искаш да говорим? - Но той знаеше. Червеното крилато нещо се местеше, ноктите бодяха и се вкопаваха като игли. Подготвяше се за... е, който поред рунд беше това. - Казах ти за Пени и Саймън...

-      Ах! - Фин вдигна пръст като медицински администратор при важно обаждане. - Но не и за момичето.

-      Не я познавам - каза Питър, чудейки се защо работи толкова усърдно по това. Може би беше нещо, за което да се хване, малко достойнство. Но той също така имаше по-дълбока причина, Фин беше бесен, че не я е хванал. На Питър му хареса, че някой го беше бил в собствената му игра. Или може би изобщо не я беше играл. - Защо те интересува коя е тя?

-      Не е ли очевидно? - Фин метна на Дейви още едно парче месо като хвърляне на фризби. - Която и да е тя, не е Чъки. Видях момичето да говори. Извика на Пени, говореше на Саймън, а после се отскубна, уби един от най-добрите ми стрелци... Не, не, Дейви! - Фин задържа чинията извън досега му, когато момчето се опита да грабне нещо. - Чакай сега! Добро момче!

-      Дори да знаех коя е тя, което не знам, защо името е толкова важно?

-      И ти се наричаш добър християнин? В началото беше името, Питър. - Очите на Фин бяха безцветни като на мъртва змия. - Какво направил Адам, щом отворил тези бебешки сини очи? Дал е име на всичко. Сложил е света под палеца си. После се почувствал самотен и Бог направил жена. Като и дал име, Адам заявил господството си и всичко останало било лесна работа. Да дадеш име, е начин да разпознаеш. Да получиш достъп и контрол. Нещата са много пo-страшни в тъмното, където са без форма, отколкото на ярка дневна светлина. Просто искам да я изкарам на светло, това е.

„Достъп? - Сякаш Фин говореше за хакване на твърд диск. Не точно, може би. Казваш морков и образът, вкусът, може би и миризмата изскачат в главата ти. Така правят и спомените. - Значи едно име би било като... парола? За мозъка?“

Това си просеше за мозъчна бомба, но не можеше да се сдържи:

-      Страх ли те е от нея, Фин?

-      Интересувам се.

„Да, обзалагам се.“ Начинът, по който кучетата реагираха на нея, винаги го притесняваше. Сега Питър се чудеше дали тя не се беше променяла в нещо много странно през цялото това време. Може би Крис беше направил същия избор, който Питър и Съветът за всички други деца - да я прокуди, преди да бъде убита. Или може би тя беше избягала. Но това, което му помогна да разбере колко е уникална всъщност, дойде, когато видя каквото и Фин: тя говореше... а Саймън я беше слушал.

Саймън разбираше на някакво ниво, Питър го беше видял в позата му. После докосна лицето ѝ - и тя му позволи. Тя даде на Саймън този момент. Значи там имаше нещо все пак. Те работеха заедно, помагаха си един на друг. Имаше връзка и какво, по дяволите, беше това?. Защото, боже, дали това не значеше, че Саймън може да се върне? Или той беше това, което Фин беше казал: много различен, шанс едно на милион, Променен с по един крак в двата свята?

„И тя се скри някак. - Нямаше начин да е убила ловеца и да е избягала достатъчно бързо, за да се измъкне. - Тя беше някъде наблизо, а Фин все пак не можа да вмъкне ноктите си под нея. Дейви не можа да я проследи. Как го направи тя?“

-      Съжалявам! - каза той, въпреки че гърлото му се противеше. - Не мога да ти помогна. Не я познавам.

-      М-хм. Мислех си, че може да кажеш това. - Поставяйки чинията с месо на лагерната маса, Фин бръкна в горния си джоб. - Все забравям, че ти си много по-ефикасно оръжие срещу себе си, отколкото аз или някой друг би могъл някога да бъде - каза Фин, като внимателно почистваше кръвта от всеки пръст с ленена кърпичка. - Помни! Аз мога да давам и да взимам, Питър. - Фин сгъна кърпичката на три и я пъхна обратно в джоба. - Да давам - очите му се плъзнаха от Питър - и...

-      Не! - Питър размаха ръце, борейки се с нашийника. - Не, Фин, остави го на мира! Недей...

Но Саймън вече крещеше.

89

Бавното връщане откъдето и да беше била - с тъмен ум, затворени очи и тяло, неподвижно като статуя от сол - към тишината на гората и посиняващите сенки беше като да навлезе отново в света след дълго спане без сънища. Вълчакьт още беше до нея. Единствените миризми, проникващи през дърветата, бяха на овъглен бор, обгорен камък и изпечени кости. Опечен вълк и стопен найлон. Но нямаше Променени, нямаше Фин. Нямаше го Вълка или Пени. Нямаше мъже.

Босите ѝ стъпала бяха бели и толкова студени, че сълзи рукнаха от очите ѝ, когато се опита да пъхне пръстите си в чорапите, а после в ботушите, преди да се изправи нестабилно. Използвайки спрингфийлда като патерица, тя избра пътя си през паравана от калини, куцайки като старица.

Тялото на ловеца лежеше там, където бе паднало. Само радиото му беше изчезнало. Интересно. Трупът можеше да е начинът на Фин да каже точно колко изобщо не му пука. А може би щеше да се върне и да види дали други Променени са захапали примамката, но това ѝ се стори грешно.

Което оставяше трета възможност. Мъжът в черно беше оставил еквивалента на гранули за гладни бездомни животни: „Ето, котенце! Не се страхувай!“. Ако беше вярно, това би предположило, че той я мисли за Променена. Дали Фин бльфираше с всички тези приказки, просто хвърляйки въдици? Може би.

Единственото, което Фин можеше да знае със сигурност, беше, че Променена или не, тя беше тази, която се измъкна.

Да рови в дрехите на мъртвец, не беше любимото ѝ занимание, но този мъж беше зареден за лов на мечки. Освен патроните в якето, ловецът имаше още една кутия в панталоните, малък фенер, както и кремък, огниво, кутия въглен, спасително одеяло, малко снопче юта и пластмасова торбичка намазани с вазелин топчета памук. Осемнайсетсантиметров нож „Бък“ в ножница беше окачен на колана му. Тя натъпка всичко в медицинската си раница. Имаше чувството, че обира гробове, но въпреки това развърза шала и свали шапката му. Те миришеха на мъртъв старец, но ѝ трябваха.

Къщата беше тлееща развалина в кратер от натрошен камък и стопен сняг, който отново замръзваше. От вълчите тотеми беше останал само този, който висеше до торбата с провизии. Огънят беше горял жарко и достатъчно дълго, за да опече тялото и частично да стопи торбата. Частите от тела, които съдържаше - ребра, цял таз от кръста до бедрата, един крак, - сега бяха на купчина върху снега. Обгореният вълк миришеше като стари изгорени гуми. Човешките части - като прегоряло свинско филе. Всички тела, на Променени или не, се трошаха: препечени фигури с почти невъзможно бели зъби, оголени в ухилване без устни върху почернелите черепи.

Алекс обиколи кратера и отиде от страната на верандата. Нямаше ги Вълка или Пени, но имаше много отпечатъци. Нямаше кръв. „Не са наранили Вълка. Взели са го жив.“ Поривът на облекчение накара коленете ѝ да потреперят. Това, че беше облекчена... беше нещо, за което все още не искаше да мисли.

-      Но Фин трябва да е дошъл заради бебето - каза тя на вълчака. - Вече е експериментирал с Променени. Мисля, че е опитал същото нещо и с горкия Питър.

Е, трябваше ли да направи нещо за това?

Не, по-добър въпрос: Трябваше ли тя изобщо да направи нещо?

Можеше да действа, ако искаше. Тя имаше предимство, малко знание, което Фин нямаше.

В началото беше помислила, че вълчата работа беше някаква откачена религия и все още не беше отхвърлила тази идея. Но Вълка беше изключение. Беше предположение, но тя мислеше, че е права. По някакъв начин той също го беше разбрал.

Променените не можеха да надушват вълци.

Това, което бе взела за мистичен идол, за начин за маркиране на територия, беше нещо друго. Вълка беше използвал вълчи кожи и трупове, за да скрие ловната си територия извън Рул и плячката си от други Променени. Вероятно по същата причина беше окачил тотеми тук - за да скрие къщата и да защити хранителните им запаси. Тя си спомни краткия скок зад очите на Променените, които гонеха Вълка, Марли и Ърни. Променените нямаха проблем да проследят последните две момчета. „Но не можеха точно да засекат Вълка.“ Беше скрит, замаскиран и невидим.

-      Ето защо Дарт не те видя - каза тя на вълчака. - Не можеше да те подуши, затова така и не разбра, че си там.

Как можеше да помогне това? Кучетата имаха връзка с вълците. Винаги душеха задниците си, а тя можеше да се обзаложи, че и вълците го правеха. Като се замислеше, когато котката на леля ѝ се подплашеше, изпускаше нещо гадно, смърдящо и лепкаво от задника си. Може би не беше толкова трудно да си представи, че същият секрет, който привличаше един вид, можеше да отблъсква или да не бъде засичан от друг.

Вълчакьт беше ключът. Докато стоеше наблизо, Променените не можеха да я подушат. Разбира се, ако я забележеха, беше свършено с нея. Но иначе?

Беше невидима.

-      Преди седмица дъвчех мравки, а сега хващам два заека за един ден. Не мислиш ли, че съм ударила джакпота? Ето! - Алекс беше обелила кожата от предните лапи и главата и хвърли трупа на чакащия вълчак. - Гледай да те засити! - каза тя, когато животното започна да лапа заека.

„Откъдето и да си дошъл, по каквато и причина да си ме избрал, много се радвам, че се появи, когато го направи.“ Тя хвана втория заек за задния крак, продупчи тънката кожа с палец и започна да го дере, като отделяше ципата от мускулите, и завърши, като затъкна кожата през главата на трупа като обърнат наопаки костюм. Този заек тя щеше да изкорми и опече. Нямаше нужда от сурово сърце този път.

Тя и вълчакьт бяха прекарали нощта в къщата за лодки на Питър. Странното беше, че не можа да се настани комфортно. Бяха минали месеци, откакто бе спала на дюшек и възглавница, и се чувстваше неудобно и неспокойна. След няколко часа въртене тя се предаде. Загърна се с одеяло, препаса фенера и разгъна атласите от етажерката на Питър на пода.

След като се измъкнеше на някой главен път и се ориентираше, можеше да отиде навсякъде. По-ранните ѝ идеи да предупреди Крис сега изглеждаха наивни, прекалена загуба на енергия. Ако Питър бе с Фин, Рул беше в много по-голяма беда, отколкото бе осъзнавала. Също така нямаше начин да проследи Том. Ако останеше в Мичиган, само две направления имаха смисъл: Рул или Орен. Мъртвото момче от Орен носеше нейната свирка, което значеше, че Ели е била там. Тя можеше да е още там, но шансовете да се спъне в едно малко момиче бяха десет трилиона към едно.

Което оставяше Рул - място, което беше като радиоактивно.

„Но Фин хвана Вълка. Държи Пени и Питър. Не мога просто да оставя това.“

-      О, не бъди луда, Алекс! Ти не си Батман. - На пода, прилепен към левия ѝ крак, вълчакьт наостри уши. - Сериозно? - попита тя животното. - Да ги спася, за да умрат от глад, или да ги застрелям, за да се предпазя, или, да кажем, Ели? Том? Крис? Ако се стигне до избор между Вълка и Том, ще избера Том. Не казвам, че ще бъде лесно, а и изглежда грешно, защото Вълка е... по средата точно като мен - завърши с шепот, определено без да разбира защо очите ѝ пареха.

„О, спри да се самосъжаляваш!“ Тя положи буза на коленете си. И все пак Вълка беше различен сега. В началото тя беше само храна, той беше сдъвкал парче от рамото ѝ, за бога. Но после Вълка я спаси от Черната вдовица, държеше я извън менюто, спаси я от мината и после от Пъпчивия. Биха се заедно срещу хората на Фин, преди той да я накара да го зареже и да се спаси. Вълка беше загрижен за нея. Усещаше се в това, което правеше, и в миризмата му.

-      И мен ме е грижа какво ще стане с него - каза тя и усети как от очите ѝ се плъзна сълза, а някаква странна празнота разцъфна в гърдите ѝ. Е, добре, добре. Тя беше зла и може би с промит мозък, а това определено не беше любов... нали? Не, разбира се, но тя беше загрижена. Ясно!

„Но Вълка все пак трябва да яде.“ Нямаше как той внезапно да стане веган. Да, той беше загрижен за нея и тя беше съвсем сигурна, че вече не би я наранил. Тази амнистия можеше да се простира за хората, за които тя беше загрижена. Но за да живее, Вълка трябваше да яде.

-      Не знам кое е правилно - каза тя на вълчака. - Може би е по-умно да убия Вълка, но би било като да опра пистолет в главата на Том или на Крис.

Не беше ли точно това, което Том искаше тя да направи, ако той се Променеше? Том беше убил Джим, неговия приятел, за да спаси нея и Ели. Можеше ли тя да направи нещо такова? В последната секунда, ако нямаше друг избор, вероятно би го направила.

-      Но може би още не сме стигнали дотам. Ами ако Вълка може да се върне? Тогава трябва да направя нещо. Не мога просто да го оставя с Фин. Не би било редно.

Пени... тя не беше сигурна какво да прави с нея. Но там беше и Питър, хванат по средата като нея и Вълка. Каквото и да му беше направил Фин, той също можеше да се върне рано или късно.

Значи да отиде в Рул? Да види дали може да хване миризмата на Вълка? Беше безумно, но с вълчака можеше и да се справи. Стига да не се поддадеше на „давай-давай, върви-върви“...

-      Знаеш ли какво не мога да разбера? - попита тя вълчака. - Какво беше цялото това нещо? Сякаш чудовището или се беше сграбчило за нещо, или беше грабнато от Фин, после ме хвърли напред да се повозя. И аз скочих. Първо се озовах зад един чифт очи, а после зад цяла група други, а накрая се пренесох в някой друг, който беше много по-напред. - Тя помисли малко. - Знаеш ли за какво ми напомня това? - При погледа на вълчака: „Не, наистина. Кажи ми!“, тя обяви: - За биологията в гимназията.

„Наистина ли? - Вълчакьт килна глава. - Коя част?“

-      Как работи мозъкът и как клетките говорят една с друга. - На този етап от биологията чудовището се беше показало и тя беше станала един вид експерт. - Мозъкът е електрическа система, в която ролята на посредници играят различни химикали. Но ето какво - каза тя на вълчака. Вече беше започнала да се вълнува, усещаше, че е напипала нещо. - Мозъкът има купища синапси, повече от звездите в Млечния път. Дори електрическият импулс би бил твърде бавен сам по себе си, за да може всичко да работи заедно, както трябва. Затова импулсът трябва да скача. Скача като заек от възел на възел по аксона и това ускорява всичко.

Ами ако Фин правеше това?

-      Като извънтелесно нешо. Сигнал, който подскача от ум на ум. Само че не може да бъде права линия. Твърде неефикасно е.

И нямаше ли сигналът да залинее? Тя мислеше, че е права. В зависимост от честотата един радиосигнал може да изчезне бързо, а не работеха ли предавателните кули на клетъчните телефони по същия начин? Освен ако някак не усилиш сигнала. И как Фин се беше справил с това? Тя се замисли как онова „давай-давай, върви-върви“ се усилваше, когато той беше наблизо. Като роуминг или безжичен интернет. Чудовището прихващаше част от него, както клетъчен телефон прихваща само една или две чертички вместо четири или пет. А после какво беше станало? Чудовището се беше опитало да я включи на своя глава?

-      Или може би чудовището не можеше да не го направи - каза тя бавно, вкусвайки всяка дума. - Освен ако не изключиш безжичната връзка на компютъра, той винаги автоматично ще търси връзка, мрежа, нещо, за което да се закачи.

С изключение на Вълка, към когото чудовището, изглежда, имаше специално влечение, всеки път, когато тя скочеше в ума на някой Променен, беше на базата на близост и сила на емоцията - похот, глад. Гняв.

-      Но чудовището не може винаги да е отзивчиво, защото не се случва непрекъснато. Никога не знам със сигурност какво става. Като да влезеш в час по френски, когато единственият език, който говориш, е руски. Чуваш звуци, но не е същото като да знаеш какво означават, а аз не винаги чувам нещо. Това, което разбирам, е благодарение на миризмата.

„Защото миризмата не е точният тип сигнал, нещо, което да грабне вниманието на чудовището? Като обяд в кафене... винаги има бръмчене от разговори, но освен ако не положиш усилие, не обръщаш внимание, защото или не те интересува, или си се концентрирал върху нещо друго - да намериш приятелите си, например, - или пък чуваш как някой те вика по име от другия край на стаята. Тогава ти не чуваш нищо, въпреки че отчиташ шума.“

Значи един обикновен разговор между Променени не беше достатъчно силен или интересен, за да сръчка чудовището? Дори когато тя скачаше - например онзи път в къщата при езерото, след като Черната вдовица беше убила горкия малък Джак, - не беше като подслушване. Никога не беше притегляна в по-обширен разговор. „Защото наистина не разбирам езика? Или може би...“

-      Има някоя друга част, която не виждам.

Тя имаше също така много гадното чувство, че трябваше да изпита умствения скок още няколко пъти, преди да го разбере. Ако последваше Фин, щеше да си търси белята, защото ако беше права за близостта и чудовището беше отзивчиво, да се приближи до Фин и неговите шантави, преправени Променени, щеше да увеличи шансовете да бъде засечена или придърпана, или да загуби себе си в Червената буря.

-      А Фин усети чудовището. Усети ръбовете ми.

Което също беше различно. Вълка и Черната вдовица, Леопарда, Пъпчивия... никой изобщо не беше показал някакво осъзнаване за нейното съществуване или за това на чудовището. Но Фин беше. Как успяваше да го направи?

-      По дяволите, ако знам, и няма да го разбера тази нощ.

Главата я болеше и имаше нужда от сън. Изключи фенера и се настани долу до вълчака, който изстена и сложи брадичката си върху корема ѝ.

-      И аз те харесвам. Ако някога отново видим моето куче, не може да го ядеш, ясно? - Тя погали ушите на животното. - Трябва дa ти дам име.

„Име. - Тя се замисли за това. - Фин искаше името ми. Попита два пъти. Зашо?“

-      Има нешо важно в името... - Тя потърка брадичката на вълчака. - Какво ще кажеш за Бък? Страхотна книга и ти пасваш. Аз също. И двамата сме полудиви сега, нали, момче? - Това я накара да се замисли за книгите на Питър. Трябваше да вземе няколко. Дълъг път ѝ предстоеше, но нямаше проблем. Трябваше ѝ време да помисли какво да прави.

Все още нервна, тя се претърколи настрана и чу шумоленето на опаковката „Бадемова наслада“ в джоба, където беше прибрала десерта. Беше толкова изкушаващо да изяде и другата половина. Но трябваше да се сдържи, може би да почака истинско празнуване.

Тя изпусна една много дълга въздишка.

-      Защото понякога - каза на вълчака - просто ти се ядат ядки.

ПЕТА ЧАСТ

ЧУДОВИЩА

90

-      Том! - Уелър, далеч назад на своя сив кон и едва доловим през тътнежа на копита. - Чакай, Том! Почакай!

Не, не можеше да чака, не би спрял, още не, може би никога. „Давай, давай, давай!“ Главата му беше с размера на небето, паниката се впиваше в гърдите му като нокти. „Измъкни се, измъкни се, срежи жицата, давай!“ Том ритна коня отново. Усети как кобилата заби още по-дълбоко с копита. Светът потече край него - сняг и задушаващи червени фуниевидни облаци, вдигнати от перката; вечнозелени растения и „туп-туп-туп“ от хеликоптерите; пръстите на дъбовете, драскащи синьото небе; човешки части, падащи на земята в ужасен дъжд; и онова мъртво куче. Внимателно, внимателно, те слагат бомби във всичко - в кучета, в боклук, в мъртви деца и „давай, давай, давай“!

Ако беше останал още малко, можеше да вкара куршум в главата на Мели. Това си беше представял - как щеше да изглежда главата ѝ и какъв звук щеше да произведе, ако го беше уплашила още малко.

„Не мога да позволя да ме хване.“ Прелетя покрай купчина горящи гуми, раздути кучета, люлеещи се в канала, грамада боклук и онази бутилка, в която можеше изобщо да няма вода. Отломки там, където преди пет секунди имаше къща с деца и пране, което се вееше на простор. „Не мога да позволя да ме обземе.“ Покрай строени пищящи, ридаещи жени - „млъкнете, млъкнете, млъкнете“ - и Джим. Джим в Уакамау, Джим, който ревеше и нападаше...

-      Том! - извика Уелър. - Спри, преди да си осакатил или убил горкия кон, по дяволите!

Разбира се, Уельр беше прав. Това беше лош ход, глупав. Едно силно мушване през раницата в заплетени клони или в скали щеше да осакати кобилата. Щеше да се наложи да я убие - да я застреля като Джим - заради нещо, което е можел да предотврати.

-      Стой, момиче! Полека, полека! - Олекна му, когато чу собствения си глас. Дръпна наляво, достатъчно, за да обърне главата на кобилата и да спре този галоп. Под себе си усети гърдите на коня да се напрягат да поемат въздух. Гъста пяна покриваше лицето му чак до темето. - Съжалявам, момиче! - каза той и потупа потръпващия врат на животното, усещайки ударите на кръвта под собствената си заздравяваща все още плът. Той също дишаше тежко и не можеше да каже дали по бузите му имаше само пот. Отдясно едно хъмви бе преобърнато на почти деветдесет градуса, ръката на шофьора едва видима в жълтата вода на канала, защото бронята беше прекалено тежка. Той погледна настрани. - Полека, момиче! Ще се оправим.

„Но само ако започнеш да се контролираш. - Той обърна кобилата и видя как Уелър забавя собствения си кон до тръс. - Стегни се, Том, или няма да можеш да помогнеш на никого!“

-      Господи! - Уелър дръпна юздите на запъхтяното животно, обърса чело и сви повреденото си дясно рамо. - Няма да питам какво, по дяволите, мислиш, че правиш.

На врата на Уелър, под челюстта, имаше кафява кръв, спечена там, където преди нямаше такава, и Том можеше да види безполезния син език. „Не е истинско.“ Отвръщайки очи, той пое въздух, който смърдеше на дизел и горящо масло.

-      Трябваше да изляза. Не можех да мисля... - Той се стегна. „Хайде, Том, погледни го! Уелър е добре. Останалото са проклети спомени.“ Той принуди очите си да се върнат и помисли, за свое най-голямо облекчение, че Уелър би могъл да се обръсне. - Това, което иска Мели, няма никакъв смисъл. Ти трябва да го знаеш.

-      Знам. - Уелър му хвърли ядосан поглед. - Но има по-добри начини да покажеш гледната си точка, отколкото да я предизвикваш пред децата. Това само я заинатява.

-      Знам. Тръгнах, защото не исках напълно да се изпусна пред тях.

-      О, не, за децата беше много по-добре да видят как изхвърчаш от лагера като някой безумец. - Изкривявайки уста, Уелър се изплю, въздъхна, после смуши сребристобелия си скопец на север. - Хайде, можем да водим конете по останалия път до църквата и да вземем Синди и Чад. Бихме могли да поговорим за това. Ти и аз, Том. Ще намерим начин.

-      Как? Мели няма да чуе. Тя мисли, че сте по-добре без мен. Може би е права.

-      Не бъди глупав, Том! Тези деца имат нужда от теб и мисля, че и ти имаш също толкова нужда от тях.

-      Тогава трябва да я спрем.

След пет секунди Том осъзна, че миризмата на гориво и масло беше изчезнала и вече не чуваше виещите стонове на жени.

-      Тя ще притиска децата, докато не стане злополука, Уелър, или още по-лошо. Ще продължи, докато тези деца умрат.

-      Том, поеми си дъх! - тонът на Мели беше като на отговорник на детска площадка, който се справяше с избухването на осемгодишно хлапе, принудено да напусне катерушката. - Чувам те, но не трябва ли да се отправяш към църквата? Ще говорим, когато се върнеш, става ли? Сега не е времето за тази дискусия.

-      Не, Мели, ти не ме чуваш и точно сега е времето. - Том погледна набързо към група от около две дузини деца. Само Люк стоеше отстрани, хвърляше тревожни погледи и явно искаше Том да се озапти. Останалите развълнувано обикаляха около циментовия капак на една цистерна зад ламаринената барака за инструменти, където Том беше устроил работилница преди няколко седмици.

Беше се страхувал, че това ще се случи. Децата обичаха гърмежите. Точно затова не беше позволил на никого да гледа как приготвя експлозивите, които бяха използвали в мината. Събирайки каквото беше останало - шнур на детонатор, С4, капсули, детонатори, всичко, - той го раздели и скъта повечето неща на места, където никой не би се сетил да погледне. Само се надяваше да се е сетил за алуминиевата прах и магнезиевата лента. И за бутилката глицерин. Глупаво.

-      Да, страхотно е, че Джаспър е мотивиран. Съгласен съм, че е умен. Но, Мели... сериозно? Десетгодишно момче да си играе с термитна смес? Да се опитва да забави реакцията?

-      Да не казваш, че не може да се направи? Беше твоя идея, нали?

-      Да, за забавянето в мината, когато мислех, че може да ми потрябва. - Термитната смес беше страхотен първичен възпламенител. Проблемът беше, че реакцията му е много бърза. Беше му хрумнала шантавата идея да използва забавители за огън, за да разтегне времето за реакция, и се беше получило. Последния път, когато опита, получи забавяне от почти десет минути, но дозите трябваше да са точни и той все още се чувстваше неудобно с непредвидимия възпламенител, чиято температура превишаваше хиляда и шестстотин градуса. - Освен ако не планираш да обереш банка, не мога да се сетя защо ти трябва нещо, което може да топи стомана. Мели, това са деца. Аз знам какво правя.

-      Така ли? Поглеждал ли си хубаво в огледалото? - Тя перна с ръка висящото на ремъка узи, за да може ръката му да е на дръжката на пистолета по всяко време. Бравото на Джед беше прибрано на гърба в калъф. В кобур на лявото бедро държеше „Глок 19“ и носеше два ножа - кабара в канията на крака му и един в ботуша като последно средство. - Въоръжен до зъби. Яздиш до църквата всеки ден като ескорт? Изглеждаш готов за Армагедон.

-      Аз... Това, което правя... - Беше какво? Само здрав разум? Това беше лъжа. Някога много далечни, всички стари ужаси - спомени, кошмари, онази страшна паника - го бяха връхлетели отново след боя в снега, за да подхранят черното чудовище, растящо в гърдите му. Когато влезеше в къщата или в обора, незабавно сканираше всички изходи, опитваше се да определи най-бързия начин за излизане. „Излез, мърдай, върви, избягай!“ Преди два дни, когато група деца бяха застанали между него и вратата, приток на адреналин беше удавил мозъка му и той се беше облял в студена пот, сърцето му се беше разтуптяло, а той беше започнал да пресмята: „Трийсет и два в узито, деветнайсет в глока, пет в бравото“, докато методично планираше пътя за бягство, кои деца да застреля и в какъв ред да ги убие. Това го уплаши толкова силно, че побегна, избутвайки Люк настрани. В момента, в който излезе, се тръшна на снега и единственото, което усещаше, беше как въздухът раздира дробовете му, докато най-накрая острата като бръснач паника се беше притъпила.

На Мели каза:

-      Не извъртай темата така, че да излезе, че става въпрос за мен, става ли?

-      Но в случая е точно така. Ти искаш да се преместим. Искаш да намерим по-сигурно място. Криеш шнура на нашия детонатор, нашия С4, всичко. И изведнъж решаваш, че няма нужда да ходим в Рул. Нямаш право на тези решения, ToM. Аз командвам тук, не ти.

-      Последния път, като проверих, аз също имах право на глас. - Уелър беше стоял толкова тихо, че Том бе забравил, че е там. - Том е прав. Може би има по-добри неща, на които да учим тези деца.

-      О, перфектно! - Ледът в тона на Мели беше непогрешим. - Обръщенец.

-      Онези неща бяха там, навън - каза Том. - Бих се с едно. Видях още. Трябва да се преместим.

-      Това беше преди две седмици, Том. И къде са тези чудовища? Не мислиш ли, че ако имаше нещо, за което да се тревожим, щяхме вече да сме го видели? Съжалявам за мината! Съжалявам за Алекс! Но вече трябва да го превъзмогнеш.

-      Мели! - каза Уелър рязко.

-      Ако ми даваха пет цента всеки път, когато някой предположеше, че вече е време да превъзмогна Афганистан, щях да съм станал пет пъти милионер - каза Том. Как можеш да превъзмогнеш треска, която е влязла в окото ти и се набива все по-дълбоко всеки път, щом мигнеш? - Изслушай ме, става ли? Нека оставим... - Гърлото му се опита да се върже на възел. - Нека оставим Алекс настрана! Да говорим за реалността! Люк е на четиринайсет, Синди на дванайсет, Чад на тринайсет. Освен тях има колко? Още трима други на по дванайсет години?

-      Да. - Очите на Мели бяха също толкова раздразнителни, колкото гласът ѝ. - И?

-      Трябва ли да го казвам буква по буква? За бога, Мели, напалм. Те са деца! Не могат да се бият и със сигурност не трябва да тръгват на война. Няма причина да се ходи в Рул.

-      О? Знам, че не искаш да споменаваме Алекс, но кажи ми, Том, щеше ли така внезапно да промениш мнението си, ако тя не беше в мината?

-      Да. Чакай... нека довърша! - Беше достатъчно честен, за да разбира, че този въпрос е неизбежен, но все пак Мели сякаш заби нож в сърцето му. - Разбира се, щях да отида в Рул. Нищо нямаше да ме спре.

-      Значи сега, когато няма нищо, което да получиш...

-      Казах, че аз бих отишъл. Измъкването на Алекс щеше да е моя битка.

-      Нима? Беше достатъчно щастлив, когато Люк дойде с теб и с Уелър.

Том отвори уста, после я затвори. „Щастлив“ беше грешна дума. Но тя беше права.

-      А-ха. - Мели кимна с глава, когато той замълча. - Не се преструвай, че си по-благороден или по-добър! Помисли как използва Люк, как рискува живота му за собствената си цел и после ми кажи, че аз съм по-лоша! Има само един човек, за когото наистина те е грижа, Том, и тя е мъртва. Така че го преживей, Том, или се махай!

-      Мели! - каза Уелър. - Нека всички просто се успокоим, става ли?

-      О, млъквай, Уелър! - Тя се обърна към него. - Писна ми да вземаш неговата страна. Погледни го! Той е непредвидим и опасен. Не е годен да бъде около тези деца.

-      Аз... знам, че имах няколко... - Том отново спря. Какво щеше да каже?

-      Да, няколко. Върви! - Тя направи прогонващ жест. - Махай се оттук! Отиди на малката си езда до църквата, ескортирай Чад и Синди, играй си на войник, прави нещо полезно, но и двамата се махнете от очите ми! О, и Том! Ще съм ти благодарна да ми върнеш експлозивите.

Това беше моментът, в който показалецът му трепна и той си представи как куршумът се забива в окото ѝ и минава през черепа - червена мъгла, розов мозък, - а за него остава сладостта на звука.

-      Под конското корито - чу се да казва. - Вземи всичко! Не искам никога да виждам или да правя друга бомба, докато съм жив.

После излезе оттам бързо, уплашен, че ще докаже точно колко опасен би могъл да бъде.

-      Тя е права. - Том погледна Уелър уморено. - Кой съм аз да казвам каквото и да било на тези деца?

-      Ти си човек. Но тя наистина ти нарита задника. Не разбирам какво ѝ става. - Уелър поклати глава. - Пренапрегната е като всички нас, предполагам. Е, какво си наумил?

-      Казах го: забравете за Рул! - Отляво камбанарията на лютеранската църква се изправи от далечен хълм, ограден от вечнозелени растения. През пролуката в дърветата Том реши, че е видял конете на Чад и Синди, вързани за стойката за велосипеди. Но дали лежаха? Искаше му се да не беше оставил бинокъла си в лагера. След няколко крачки дърветата затвориха гледката. Той погледна към Уелър. - Това не е роман или филм, където можеш да се местиш от град на град и да събираш отпадъци. Накрая всичко ще свърши. Вземи Джаспър! Той е достатъчно умен, за да направи термитна смес, но няма никаква представа как да обработва земя, да ловува, да се стопли, да построи къща, която няма да падне. Трябва да помогнем на тези деца да създадат живот.

Това не значеше ли също така да се откаже от Алекс? Ако наистина имаше предвид това, което каза, трябваше да се откаже от идеята да я търси. Не искаше. Грижата за тези деца изобщо не беше близо до облекчаването на болката. Но Люк беше дошъл при него. Синди идваше със ските до църквата всеки ден, за да бъде с него. Не можеше да ги предаде. И да, все още се боеше да отиде в Рул. От това, което можеше да направи, ако изобщо срещнеше Крис Прентис лице в лице.

-      Не мога да споря - каза Уелър. - Имаш ли представа къде?

-      Да. - Том винаги си представяше хижата на хвърлей камък от остров Мичипикотен като място, на което води Алекс. Но трийсет деца? Такова начинание нямаше никакви изгледи за успех. Дори ако за момент спреше да мисли за ограничените ресурси на острова, самото транспортиране на децата дотам щеше да е подвиг. Но му харесваше идеята за голям остров. - Отиваме на запад или на север и стоим далеч от Рул.

-      Няма много на север освен Уакамау - каза Уелър, все още взирайки се право напред.

-      Там е Орен, има амишко поселище на запад от него. Те са фермери, нали? Орна земя е точно това, което ни трябва.

-      Ще бъде трудно да намерим семена - каза Уелър. - Да се опитаме да отгледаме достатъчно, за да нахраним всички тези деца, да разберем как да запазим зърното през зимата...

-      Ще бъде трудно - каза Том. - Разбирам го. Но трябва да го направим в някакъв момент и този момент е настъпил. Сезонът за засяване тук е кратък. Колкото повече чакаме, толкова по-трудно ще стане и преди да се усетим, отново ще дойде зима. Доколкото знаем, все още има добитък, който да бъде намерен, коне. Трябва да се доберем до тези животни, преди да умрат или да подивеят толкова, че никога да не можем да ги проследим.

Ръката на Уелър се промъкна към устата му. Жест, който Том винаги свързваше с човек, който наум репетираше какво да каже.

-      Може би - каза Уелър, - но амишите... ако са останали някои живи, те се държат настрана. Не искат външни хора... - Мръщейки се, старецът рязко се изправи на седлото и проточи врат. - Том... виждаш ли добре онзи кон? Там, до църквата?

Том премести поглед от Уелър към близкия завой на пътя и към църквата на нейния плешив хълм, която тъкмо се беше появила. Все още бяха на четиристотин метра, но от това място можеше да види снега отзад, под който трябваше да има паркинг. Отпред снежната покривка беше разорана от коне, ски и ботуши. Стойката за велосипеди, където беше видял конете, беше отдясно на каменните стъпала и едва видима.

Както и единственият кон, легнал на една страна в купа от сянка. На върха на езика му бе да отбележи, че конете можеха да лежат толкова неподвижно, че беше лесно да ги помислиш за мъртви.

Но тогава видя кръвта.

91

-      Е, какво мислиш? - Вече напълно превъртял, Джаспър на практика трепереше. Свали алуминиевата кука от скобите, окачени над кофа с пясък, и я сложи пред очите си. - Доста яко, а?

-      Ммм. - Люк отдели поглед към синьото копче на окото на Джаспър, което се взираше през дъното. Никога не беше виждал термитна смес в действие и се беше стреснал колко високо беше отскочил душът от искри - на цели метър и петдесет. Огненият стълб беше дори по-висок и толкова ярък, че той беше заслонил очите си.

Но къде беше Том? По-рано нямаше как да сбърка мрачния му поглед или гнева му. Това, което изненада Люк, беше как вместо да остане и да спре тази лудост, той изхвърча наистина бързо, а после се втурна с коня си в посока църквата. А Уелър тръгна след него почти веднага. Сега, час по-късно, все още нямаше и следа от двамата.

„Това не е добре.“

-      Да, яко беше - каза на Джаспър, който танцуваше от крак на крак, сякаш му се пишкаше. - Но освен ако не можеш да го забавиш доста - той искаше да добави „без да пръснеш собствената си глава“, но реши, че ще е пълна загуба на време с откачалка като Джаспър, - за какво ни е потрябвало?

-      Това е с цели петнайсет секунди по-бавно от предишната партида - Джаспър прозвуча обидено. – Счуках алуминиевия пясък и той забави реакцията. Но гледах едно телевизионно предаване, където един подпалвач използвал неща от пожарогасители, за да забави реакцията, и се замислих - защо не? Том каза нещо подобно и знам, че работеше по него, само че го правеше тайно и не ми показа какво е направил. Но мисля, че беше открил как да използва... ъм... - Джаспър замислено изкриви устни в розова пъпка. - Амониев фосфат. Така мисля.

-      Супер - каза Люк без никакъв ентусиазъм. Издърпа кофата с пясък от циментовия капак. В центъра имаше голяма сива буца като кравешко лайно от стопено желязо и алуминиева шлака, все още трептяща от жега. - Обгази ни с амоняк! Това ще е просто супер!

-      Не, просто фосфорна киселина, когато фосфорът се комбинира с вода. Няма да те убие. Не веднага. Все едно, може да стане - каза Джаспър. - Получи се в предаването.

Какво са му позволявали да гледа родителите му?

-      Това е реалността, Джаспър - каза Люк и се обърна да тръгне към бараката за инструменти. Вървенето беше много по-лесно тези дни, след като снежната покривка бе намаляла и беше не повече от петнайсет сантиметра - с около трийсет по-малко, отколкото при взривяването на мината. Вече бяха в средата на март и първите намеци за пролет понякога идваха като внезапен полък на затоплен от слънцето въздух. Покривите на сградите се показваха. За да разчупят леда над поилката, конете трябваше само да ударят по него с копито.

След демонстрацията Мели изглеждаше ентусиазирана, но след това изкьшка другите деца обратно към различните им задачи: да се грижат за конете, да събират дърва за огън, да изсипят готови храни в гърнето за обща вечеря. Огледа се за нея, прехвърляйки поглед наляво от бараката с инструменти, която беше в основата на северния склон и бе най-далечната постройка, към краварника, където Мели и Уелър бяха устроили командния пост. Там бяха складирали и оръжията. Двамата раздаваха пушки от заключен шкаф на онези деца, които отиваха на пост или да пазят нещо. Отвъд червения правоъгълник на обора беше кочината на прасетата, където бяха настанени половината деца. Малко по-нататък имаше конюшня с продънен покрив, но половината пространство бе все още здраво. Можеше да види как наоколо се движат хора, как огънят пламти в центъра на ограждението за крави, докато децата го подклаждат. Шепа лаещи кучета тичаха и се въргаляха на близкото парче земя, издигащо се на изток в хьлмче, а после в пасище. Доколкото виждаше, Мели не беше с децата.

„Вероятно е в къщата. На мен се пада да говоря с нея, предполагам.“ След Том той беше най-възрастният. Трябваше просто да събере кураж, това беше. Да каже на Мели колко кофти идея беше всичко това и как трябва да мислят за идването на пролетта, за намирането на дом. Кое беше най-лошото, което можеше да му отвърне?

При бараката той остави кофата с пясък до плъзгащата се врата, после се промъкна вътре през страничната, а Джаспър го следваше по петите. Изпразнена от фермерските инструменти, постройката беше разделена на работни места - дълги талпи, закрепени на магарета. Участъкът на Том беше напълно чист, всичката му екипировка беше прибрана на място, което само той знаеше. Този на Джаспър беше затрупан с ролки магнезиева лента, бутилки с алуминиева прах, сяра, калиев нитрат, глицерин, голяма пластмасова вана за гипсови отливки. Наблизо друг от приятелите му експериментираше с парчета пенопласт, бензин, различни сапуни, захар и с някаква по-лека течност, като се опитваше да намери начин да прави подходящо лепкава версия на напалм. Един друг екип пълнеше стари бутилки от сода със стъклени парчета за коктейли „Молотов“. Въздухът миришеше на химически заварки, бензин и стари яйца.

„Какво правим?“ Тс изобретяваха оръжия, просто за да правят нещо. Мели им даваше различни задачи като съветник, който ги напътства в избора на различна кариера. След няколко месеца щеше да е пролет. Щяха ли още да живеят в палатки? В разрушени обори? Колко продължаваха бедствията?

-      Трябва да намерим дом - каза той.

-      А? - Джаспър вдигна очи от упътването на един тънък червен пожарогасител. - Какво?

-      Нищо. - Думата „дом“ болеше в устата му. Зрението му потрепери и той се изправи внезапно, ожулвайки коляно на магарето.

-      Добре ли си? - попита Джаспър.

-      Да. - С пулсиращо коляно той се втурна към вратата. - Не отваряй никой от тези пожарогасители, докато не се върна, става ли?

-      Не бих - каза Джаспър с наранената гордост на дете, което зяпа буркана с бисквити. - Ами калиев хлорид? Нали знаеш? Пожарогасителите с химикали?

-      Нямаше ли хлоридът да се превърне в хлор? И той няма ли да те убие доста бързо?

Видя как Джаспър го обмисля.

-      О! Може би. - Хлапето направи физиономия. - Гадост!

-      Да - каза Люк, докато се обръщаше да тръгне. - Реалността е гадна.

Отдели си време, докато се тътреше към къщата, за да отрепетира какво ще каже. Да създава неприятности, беше специалитет на по-голямата му сестра. Докато родителите му стигнеха до него, тя или ги беше изтощила, или на тях вече не им пукаше особено. Майка му веднъж беше казала, че да се ядосваш на деца, е като да се тревожиш за изпуснат биберон - за първото дете стерилизираш гадината, за второто избърсваш бибата в джинсите си. „А за третото оставяш кучето да го оближе.“

Това му докара усмивка. Майка му винаги го хвалеше. Трябваше да каже това на Синди. Тя идеше да го оцени. Беше много добра в разказването на истории, повечето от които бяха за майка ѝ. На него му харесваше да слуша, защото тя успяваше да ги разкаже така, все едно бяха приказки.

„Това би трябвало да правим. Да си разменяме истории и да печем меки бонбони. Като у дома.“ Мисълта избута една буца в гърлото му. На стъпалата на къщата той погледна назад. Три от кучетата все още се боричкаха, но четвъртото гледаше на изток, душеше могилата и джафкаше. Сега, когато беше по-високо, Люк можеше лесно да види полетата отвъд конюшнята, както и наблюдателните постове - черни петна върху далечния хълм.

„Трябва ни дом. - Той разгледа внимателно палатковия им град и хлапетата, заети със задачите си, оранжевата свещ на големия огън. - Място, което да наречем наше.“

* * *

Къщата - двуетажна с тавански прозорци - беше тиха. Кухнята беше празна, въпреки че една чаша, от която висеше конец от чай с черно-червено етикетче, стоеше на масата, а един стол беше избутан назад. Въздухът миришеше на портокали. Може би Мели спеше? Вече несигурен, той застана неподвижно за момент. Погледна към тавана и се ослуша за стъпки. Нищо не се движеше горе. Знаеше, че Уелър спи на приземния етаж, но нямаше представа дали Мели използвa и другите задни стаи.

Отвори уста да извика, после се поколеба. Заслуша се. Джафкането на кучето беше приглушено, но той си помисли, че може би вече лаят две кучета. Една истински зловеща тръпка внезапно погъделичка врата му като в деня, когато се промъкна в спалнята на родителите си и започна да отваря чекмеджета, за да открие... е, неща.

Kaтo: „Татко чете тези? Те правят такива неща?“. Все очакваше баща му да изскочи от килера. Със седмици, когато татко му обгръщаше с ръка майка му, Люк се изпотяваше.

Сега беше същото. Той беше някъде, където не му беше мястото, щеше да види нещо, което не му беше работа да вижда, не и ако знаеше кое е добре...

От края на коридора дойде механично щракане. После още две.

Той се вкочани. След миг звуците отново прозвучаха: щрак. Пауза. Щрак-щрак-щрак. Пауза. Щрак-щрак-щрак.

Сърцето на Люк пропусна удар. Може да не знаеше какво означава, но разбра какво беше.

Код.

92

Когато забеляза кръвта, Том накара Уелър да се издърпат от пътя, да се прикрият и да чакат. Това беше срещу всички импулси, които крещяха, че трябва да отиде при Синди и Чад веднага. Но беше същото, както и в бараката на Джед, когато бяха дошли ловците на глави. Така че вместо това той и Уелър пълзяха бавно, свивайки се зад и под каквото оскьдно прикритие имаха.

Предната врата на църквата беше открехната - отворена покана, която те приеха. Уелър оглеждаше ниско, докато той вдигна поглед към високото, защото всички забравяха да гледат нагоре. Вътрешността на църквата беше силно засенчена, с тъмни ъгли, от които можеше да изскочи всичко. Очите на Том обходиха каменния под и скамейките за опънати жици или шнур на детонатор. Но нямаше нищо.

Кулата разполагаше със седем площадки, достъпни през стълби от ковано желязо, закрепени към варовикови стени. Уелър поведе напред, като изследваше внимателно всяко стъпало и перило за жици и детонатори. До този момент никой не се беше опитал да стреля по тях отгоре. Замрялата подпора на камбаните беше също толкова плътно покрита с прах и паяжини, както и когато Том се беше покатерил там преди две седмици.

Което оставяше единствено капака на върха на седмата стълба. Том застана там за около минута, ослушвайки се за стъпване на ботуш или проскърцване на дърво. Усешаше студения въздух, който проникваше от отворената камбанария, а тънките резени дневна светлина проблясваха през дупките в дървото. Но нямаше мъртви точки, нищо не ги затъмняваше. Използва върха на узито, за да открехне капака. Нищо не гръмна и нямаше припламване от изстрел.

Първото, което видя в камбанарията, беше, че столът, на който беше седял с часове, лежеше на една страна. До него на пода имаше намачкан на купчина спален чувал. Паднала с лицето надолу книга до стола и бинокълът на Синди - „Никон 8x42“, който тя обичаше да ползва, когато светлината започваше да си отива. По пода бяха пръснати най-различни вещи. Малък безпорядък от смачкани чанти за обяд и свита на топка намаслена хартия почти покриваха никона на Синди. Бутилката с вода и термосът бяха прекатурени. Въздухът миришеше на студена пилешка супа и мокра юфка.

Изглежда, децата се бяха борили. И все пак, докато с Уелър се спускаха надолу от камбанарията и излизаха от църквата, Том се чувстваше разтревожен. Нещо не беше наред, но проклет да беше, ако знаеше точно какво.

-      Не знам за това. - Уелър беше клекнал над осакатеното тяло на кучето на Чад. Животното беше обезглавено, отрязаната глава лежеше в основата на стълбите като изоставена топка. - Разрезът е чист и бих се обзаложил, че е бил и първият. Виж фонтана кръв! Но - той се пресегна да обърне кучето - ако погледнеш тези разрези тук...

-      Недей! - Том сграбчи китката на Уелър. - Може да е капан, слагат бомби в мъртви кучета.

-      Спокойно, Том! Не сме в Афганистан. - Уелър подчертано изгледа ръката си. - Нещо против?

-      Не. Просто... бъди внимателен! - Издишайки, Том принуди ръката си да пусне. Но положението изобщо не му харесваше. Вратът му подскачаше. Изнервяше го това, че стояха на открито, на голия хълм. Той и Уелър бяха статични мишени и буквално се молеха да ги прихванат. - Има първи път за всичко.

-      Няма да споря за това. - Уелър претърколи вкочане- ното тяло на кучето, после изсумтя. - Погледни кръвта!

Червената локва беше малка: няколко лъжици.

-      Не е достатъчно. - Том се обърна и огледа напръсканите камъни на стената на църквата. - Значи тези са дошли първи, когато сърцето още е изпомпвало. Казваш, че първо са отрязали главата, а после са осакатили тялото, след като кучето е било мъртво?

-      Така предполагам. - Уелър задържа ръка над изсипани- те черва на кучето. - Студени. Кръвта е много гъста. Каквото и да е станало тук, е станало преди време. Часове, може би. Също както и с коня на Чад.

Подобно на кучето, коремът на кобилата беше разпран. Смазани органи бяха пръснати по снега. Миризмата беше ужасна - гранясала смрад на изпражнения, от която в гърлото на Том се надигна жлъчка. Черепът на коня беше разцепен на две надолу от темето в цепнатина, оформена като от удар с брадва.

-      Брадва или голямо мачете за първия удар, а после са могли спокойно да разкъсат животното, след като е паднало. Но, Том... - Уелър посочи с пръст към врата на кучето. - Това е чист разрез.

Том се взря в Уелър за цели десет секунди, преди да схване.

-      Кучето е стояло неподвижно. Познавало е този, който го е направил.

-      Или е изпълнявало команди, да. Или може някой да му е помогнал.

-      За какво говориш?

-      Погледни главата! Какво липсва? Нещо, което кучетo на Чад винаги носеше?

Погледът на Том се плъзна от оцъклените очи на кучето, през хлътналите полустиснати клепачи, до оплезения син език.

-      Намордникът! Чад винаги слагаше намордник на кучето си, когато отиваше на пост.

-      Да. Мисля, че някой го е махнал и е дал на кучето нешо. Приспал го е, а после много лесно е отсякъл главата му. Значи едно е сигурно: не може да е било Чъки. Кучето никога не би стояло неподвижно и не би позволило да го приближат, а и са убили само този кон. Зашо да го правят, освен ако не им е трябвал другият? Чъкитата не яздят.

-      Освен ако вече някои не могат да го правят. - Том се замисли за това. - Знаеш ли какво оше е грешно? Няма нищо скрито в това. Сякаш се опитват да ни уплашат или впечатлят. Усещането е, че всичко това е - той размаха ръка - уредено. - Това смушка още нещо неясно. - Помниш ли горе? Изглежда, сякаш е имало борба, нали? Но какво нямаше там, Уелър?

-      Нямам представа.

-      Нямаше гилзи. Нямаше миризма на барут.

-      Може би Чад не е могъл да стреля.

-      Стига! Мястото беше в пълен безпорядък. Синди е изпуснала книгата, бинокъла, ритнала е стола и термоса, но Чад не е стрелял? - Имаше още нещо грешно в онази сцена: дразнене в ума му като хлабав зъб, който молеше да бъде изтръгнат от гнездото си.

-      Казваш, че е същото като с кучето? Че са го познавали?

-      Или не са имали причина да са уплашени, докато не е станало късно, да. Но колко хора, които биха могли да направят нещо такова, познават децата? Има само трима: ти, аз и Мели.

-      Чувам те, но... - Уелър поклати глава. - Не разбирам. Освен това тя беше в лагера целия ден. Не би могла да е Мели, а знам, че не съм бил аз.

Беше ли видял Уелър по-рано през деня?

-      Може да го е уредила да стане.

-      Какво? Тя никога не би го направила. Какво говориш?

-      Чу ме - каза Том. - Мисля, че има друг играч.

93

-      Друг играч? - повтори като ехо Уелър.

Том кимна.

-      Така трябва да е, освен ако наистина не е била Мели. Но мисля, че е някой друг, когото тя познава и който би могъл да убеди децата, че не е заплаха.

-      Аз... - Втренченият поглед на Уелър танцуваше по снега, докато той прокарваше внимателно ръка през устата си. - Не го виждам, Том. Защо би направила това?

Стомахът му натежа като олово. Познаваше маниерността на Уелър и приказките му, а сега трябваше да внимава. Дъгата на завъртане, за да насочи по-компактното си узи, беше по-къса от тази за пушката на Уельр. В това състезание той можеше да победи. Но още не бяха стигнали дотам и нямаше желание да избутва нещата още по- близо до ръба. Ако старецът беше искал Том мъртъв, вече беше имал достатъчно възможности.

-      Предполагам, точно това те питам - каза той.

За един дълъг напрегнат миг Уелър само го гледаше. Сигурно беше прочел нещо в лицето на Том, което не беше му харесало, защото старецът внезапно вдигна две ръце, сякаш се предаваше. Нямаше начин Уелър да спечели точно сега.

-      Успокой се, Том!

-      Две деца са изчезнали, този кон и кучето са накълцани, а аз трябва да се успокоя? - Когато Уельр не каза нищо, той продължи: - Знаеш ли какво става?

-      Не - изстърга старецът, после въздъхна. - Не изцяло и не знам нищо за това.

-      Искаш ли да ми кажеш какво знаеш? - При мълчанието на Уелър той продължи: - Предполага ли се да не се върна жив?

Категоричното учудване на лицето на Уелър беше истинско.

-      Какво? Том, това е лудост!

-      Според Мели аз съм местният експерт по лудост. - Сега усети надигането на гняв, промъкването на пръста по предпазителя на спусъка. „Полека! Не прави нещо, което не можеш да върнеш!“ - Какво става?

-      Не знам какво става - отсече Уелър. - Каквато и игра да играе Мели, ако изобщо го прави, нямам представа. Сега ще си сваля ръцете.

Като оставеше настрана сантименталността, не беше глупав. Том отстъпи още назад.

-      Можеш да оставиш и пушката.

-      Никакъв шанс за това. Искам да доживея да видя утре, много благодаря, а няма начин да ми вземеш оръжието. Така че или ме застреляй и иди да спасиш тези деца, или още сега се махаме оттук заедно, защото аз... не... харесват това, Том. Нещо става тук а ние не сме на подходящото място, за да го спрем. - Когато Том не помръдна, Уелър изстърга: - Исус Христос ми е свидетел, Том! Не те искам мъртъв. Няма да позволя повече никакви деца да умират, ако мога да го предотвратя. Ще ти кажа каквото знам, но точно сега с теб сме само двамата и трябва да стигнем до децата. Ще трябва да ми се довериш. Имаш думата ми, Том. Като войник на войник.

На това повярва.

-      Добре - отвърна Том, прегъвайки лакът, като се надяваше да не е последното нещо, което прави. - Но не съм сигурен, че трябва да тичаме обратно. Нужно е да обмислим стратегия, защото може би това, което става, се случва сега. Трябва да намерим Синди и Чад.

-      Съгласен съм с всичко това. - Раменете на Уелър се отпуснаха с облекчение. - И което е по-важно, не мисля, че Мели би наранила децата, не и умишлено.

-      Не звучиш много сигурен.

-      Защото не съм - каза Уелър. - Затова нека решим какво да правим!

Бяха на половината път към конете, Том на стъпка или две след Уелър, защото му вярваше като войник на войник, но въпреки всичко си струваше да е внимателен. Внезапно старецът се закова на място и насочи поглед към небето.

-      Къде, по дяволите, ми е главата?

Том едва не се заби в гърба му.

- Какво?

-      Ще трябва да разузнаем, да проучим нещата, нали? Е, аз не съм си взел бинокъла. А ти?

-      В лагера е. Можем да вземем този на Синди. Ще се върна горе...

-      Не, ти върви и доведи конете! По-далеч е, а аз съм мързелив. - С широка усмивка Уелър вече се тътреше назад. - Няма да отнеме повече от минута.

* * *

Когато водеше конете обратно към църквата, Том осъзна какво още го беше смутило по отношение на бъркотията в камбанарията.

Обърнат стол. Изпусната книга. Катурнатият термос. И боклук.

„Синди е чистница.“ Когато го беше посещавала, тя внимателно беше сгъвала хартиените пликове и промазаната хартия. Но все пак там имаше боклук и не просто навсякъде, а...

„Стреснат си достатъчно, за да изпуснеш книга и бинокъла си. Риташ стола. Има пилешка супа по пода и боклук. - Очите му се разшириха. - Но тази купчина боклук е скупчена върху бинокъла, а това не може да бъде, не и ако е изпуснала...

-      Уелър! - Том хукна към църквата. - Уелър, не, НЕ!

94

Щрак-щрак-щрак. Щрак. Щрак. А сега пращене като змия.

„Статично. - Косата по скалпа на Люк се изправи. - Мели има радио и говори с някого кодирано.“

Против всяка частица здрав разум, с която разполагаше, той тръгна надолу по коридора. Щраканията звучаха на неравни интервали. Пулсът думтеше в ушите му. Това беше тъпо. Какво можеше да каже на Том? „Ами, имаше едно такова странно щракане?“ Но ако имаше радио и някой говореше...

Изпод левия му ботуш се чу силен висок писък на износена дъска. Истинско СКРЪЪЪЦ като от филм на ужасите, което смрази мозъка му. Секунда по-кьсно чу издайническия писък на пружина на легло и...

-      Ехо? - тонът беше рязък звукът се засилваше, докато Мели се придвижваше към вратата на спалнята. - Кой е...

„Махай се, махай се!“ Хвърли се към предния изход, спъна се във верандата в същия момент, в който една врата се удари в стената и Мели извика:

-      Кой...

Все още тичайки, той взе предните стъпала по три наведнъж и се хвърли надолу. Какво да прави, какво да прави? „Том, Том, къде си?“ Той щеше да знае. На Том можеше да се довери. Но Люк беше сам и всичко, за което можеше да мисли, беше да бяга. Автоматично се отправи към бараката за инструменти, но си помисли: „Чакай, по-безопасно е сред други хора“. Той се обърна към краварника и заграждението, бързайки през снега. Отпред видя групи деца и огъня. Всички кучета бяха изтичали на половината път към хълма, покрай далечната конюшня, и лаеха с техното общо „джаф-джаф-джаф“. В задната част на ума му, преди нещата да се разпаднат завинаги, се прокрадна една мисъл: „Чакай, какво им стана на всички...“.

Имаше огромна експлозия. Не просто „бум“, а трясък който беше толкова свиреп, че усети как звукът отскача и се търкаля около и през него. Взривът отекна и отскочи от сградите. Задъхан, със сърце, пърхащо в гърлото му, той се завъртя и погледна на север.

Стълб дим, огромен сиво-черен облак като гъба, се изду и понесе над дърветата. Можеше да чуе как бъбренето на другите деца долу внезапно спря. За секунда дори кучетата замлъкнаха и той забрави за Мели и странните кодирани щракания.

Защото единственото там горе, което си струваше да се взриви, беше църквата.

95

„Църквата!“ Кръвта на Люк се смрази. Синди беше на пост и Чад... и Уелър беше отишъл натам преди час, беше тръгнал след... след...

-      Не! - беше отчаян звук, едва ли изобщо дума, и той се затича в тромав бяг, наясно, че Мели викаше след него. Чу тряскането на врата и видя Джаспър с тебеширенобяло лице да се препъва от бараката за инструменти. Други деца бързаха към и след него, защото той беше най-старият и ако мислеше, че има нещо, което си струва да се види... - Не, не! Синди, Синди! Toм!

-      Какво стана? - викът на Джаспър беше уплашен. - Какво стана, какво...

Всички кучета изведнъж започнаха отново, но стабил- ното допреди малко „джаф-джаф-джаф“ беше вече обезумяло скоростно стакато, пронизително като аларма. Звукът проряза яркия балон на паниката му... „Синди, Синди, Синди, ТОМ...“ Той се спря толкова рязко, че едва не се препъна и не падна на колене. Обърна се, зачуден какво може да е разтревожило кучетата повече от бомбата, която току-що беше унищожила църквата и убила приятелите му.

От изток все още доста отвъд конюшнята, два коня бягаха по хълма, пръскайки всички кучета освен едно - непохватен шоколадов лабрадор, който просто не беше достатъчно бърз. Чу се висок писък, когато единият кон се спъна в него, и после втори, по-дълъг, когато краката му се оплетоха. Сгромолясвайки се на колене, конят се преобърна. С писък момчето - по пясъчната му коса Люк реши, че може би беше дванайсетгодишният Колин - профуча над главата на коня. Приземи се на купчина отвъд коня си, който вече се беше изправил. Обръщайки рязко наляво, другият ездач и конят пропуснаха за малко момчето, докато продължиха стремителния си бяг надолу по хълма.

„Какво, по дяволите?“ Колин беше още на снега, опитваше се да се изправи на крака, но конят му беше подивял, паникьосан, изправяше се на задни крака и се хвърляше напред.

-      Колин, стани! Внимавай! - изкрещя Люк, когато момчето само вдигна ръка. - Ставай! Бягай, бя...

Конят се спусна надолу и викът на Колин беше прекъснат рязко.

„Не!“ Люк притисна двете си ръце към устата, за да задържи крясъка. И Колин, и кучето бяха рубинени петна като онези, които остават, след като размажеш издути комари. Затича се към по-високо място - вече не му пукаше дали Мели го е хванала, или не - нагоре по хълма, докато не се откри добра гледка на изток по посоката, от която бяха дошли стражите, чудейки се какво, по дяволите, ги беше уплашило.

И тогава ги видя в далечината.

Чудовища, идващи право към тях.

96

-      Влизайте в обора! - Завъртайки се на пети, Люк замаха на децата долу. - Влизайте в обора! Джаспър, всички, влизайте в обора, барикадирайте вратите, хайде, хайде!

Видя как Джаспър внезапно се завъртя кръгом и хукна към заграждението. Други деца, които бързаха към него, рязко смениха курса, само за да се сблъскат с тези отзад. Въздухът закипя с паникьосани писъци и Люк чуваше конете в загражденията да цвилят тревожно. Деца се стрелкаха надясно и наляво като билярдни топки при първо разбиване. Едно от най-малките падна и Люк гледаше ужасен как две други хлапета стъпкаха падналото момче, докато трето го издърпа в движение. Някои се отправиха към обора, докато разкъсана група забърза на север, насочвайки се покрай бараката с инструменти и надолу по пътя, към дърветата. Това не беше лоша идея, но гората беше на четиристотин метра и децата щяха да бъдат хванати на открито, без никаква защита.

Той отпусна ръце и спря да вика. Безполезно беше да се опитва да ги скупчи или да ги насочи и нямаше начин да ги събере заедно. Това беше нещо, което никога не бяха упражнявали и за което не се бяха подготвяли.

„Но аз мога да се бия.“ Обърна се и видя Мели да стои на около девет метра. Тя беше обърната на изток и гледаше прииждащия прилив с ръце на кръста. Нейният „Магнум 44“ проблясваше в кобура си.

-      Мели, трябва да отключим оръжията. Трябва ми оръжие.

-      Не мога. Ключовете са в Уелър. - Последва пауза. - Взривът в църквата беше ужасен.

-      Нямаш ключове! - Това не можеше да е вярно. Опита се да мисли. Дали са в нея, или ги е оставила в къщата? Някъде в нея, реши той. В джоб, в палтото, някъде. Но не можеше просто да ги вземе. Какво трябваше да направи? Да я цапардоса? - Е... - той се запъна. Оръжията бяха в един стар маслиненосив сандък заключен с катинар. - Тогава... тогава стреляй в катинара!

Тя не го погледна.

-      Това става само във филмите, Люк. Трябва ти резачка за тел.

-      Мели, ти трябва да имаш ключове. Отвори сандъка! - Когато тя не се обърна, той сграбчи ръката ѝ. - Трябва да се бием.

-      Не, няма. Не можем. Не и срещу толкова много Чъкита. Върви, Люк! Отиди в обора! Дръж всички вътре! Не искам да пострадат повече деца, отколкото е абсолютно необходимо. После ще съберем тези, които избягаха в гората. Няма да стигнат далеч.

-      Да не си... - Щеше да каже „луда“, но думата се изпари от устата му, когато нейните най-после достигнаха съзнанието му. - После? - Той пусна ръката ѝ. - Какво имаш предвид с това, че ще ги съберем после?

Тя не отговори, а само се взря в напредващите Чъкита.

Предвид това, че снегът беше плитък, идваха доста бързо, но той вече имаше представа за броя им. Може би... трийсет? Четирийсет? И десет шяха да са твърде много. Но той се уплаши много повече от тишината, в която напредваха. Нямаше викове, нямаше крясъци като в джунглата. За една ужасяваща секунда той реши, че може би гледа някаква формация: въоръжени Чъките отпрред и отзад...

„О, не!“ Усети как отстъпва една крачка далеч от Мели. Отвъд тези Чъкита имаше поне двайсет коня на около осемстотин метра от челната сила, които напредваха бързо, прорязвайки снега в клин. Без бинокъл не можеше да е сигурен, но помисли, че има две отделни групи: мъже в сиво-бели зимни камуфлажи...

И деца. Деца в бяло, все оше твърде далеч, за да види лица, но помисли, че имаше момичета и всички бяха достатъчно големи, за да бъдат Чъкита. „Не, това е лудост! - Конете не харесваха Чъкита, въпреки че някои не откачаха толкова, колкото други. - Или може би има нещо различно в тези Чъкита. Трябва да има.“ Защото яздеха и бяха с хора. Мъже.

Той опита отново:

-      Мели, още имаме време. Моля те, помогни ни! Дай ми ключовете!

-      Най-добрата помощ, която мога да ти дам, е съвет - каза тя със зловещо спокойствие. - Влизай в обора! Бягай, Люк!

За част от секундата едва не я послуша, защото беше по-възрастна. Но тогава той направи немислимото - това, което никога не би се осмелил с никой възрастен, защото добрите деца като него не правеха такива неща.

Удари я.

Движението - внезапен удар в гърдите - го изненада почти колкото и нея. Мели беше по-дребна, но набита като цимент и не беше лека категория. Извадена от равновесие, тя само отстъпи назад. След това, което беше направил, Люк пристъпи към нея, хващайки парката ѝ, за да я предпази от падане, като се боеше, че ако тя паднеше по задник той нямаше да стигне до пистолета навреме. Искрицата шок в очите ѝ се втвърди в гняв и дясната ѝ ръка се пресегна за онзи огромен злобен „Магнум 44“. Вече нямаше избор. Свободната ръка на Люк се стрелна към оръжието. Пръстите му намериха дръжката и дръпнаха в същия момент, в който той блъсна Мели и я прати по задник на земята.

„Полудял съм.“ Дишайки тежко, той хвана масивния револвер с двете си треперещи ръце. Оръжието потрепна в захвата му. Това нещо беше като оръдие. Можеше да го изпразни и да не уцели нито веднъж мишена. Хрумна му, че ако тя не носеше кобур, той вероятно щеше да има нова дупка в главата. Не, две - отпред и отзад - и по-голямата част от черепа му също щеше да липсва.

-      Дай ми ключовете, Мели! - Стомахът му се стегна, когато дръпна петлето на пистолета. - Моля те! Не искам да те нараня, но...

-      Ще ме застреляш ли, Люк? - Тя се взря нагоре с очи, толкова безцветни и студени, че той усети мраз да обвива пръсти около сърцето му. - Няма да го направиш. Ти не си убиец.

-      Но защо го правиш? Защо отказваш да се биеш?

-      Това не е битка, която можем да спечелим...

-      Но е по-добре да се бием, отколкото просто да умрем.

-      Не - каза тя. - Ти няма да умреш, Люк.

Увереността ѝ, това смъртно спокойствие, го уплаши дори повече.

-      Какво правиш, Мели? Какво правиш? Дай ми ключовете, моля те, дай ми...

През думкането на сърцето си той чу нов звук: постоянно неуловимо „хъш-хъш-хъш“ - звукът, който стотици змии можеха да издадат по пясък. Очите му се извиха към хълма. Първата вълна Чъкита тъкмо се изсипваше надолу. Някои носеха палки или бухалки, а слънцето проблясваше от мачетета. Повечето обаче нямаха никакви оръжия. „Само зъби и ръце.“ Можеше да види също така картинката: Чъкитата се спускат и разкъсват малки деца на парчета, изскубвайки ръце и крака толкова лесно, сякаш са крилца и кълки на нежни пиленца.

Нещо се замъгли отляво - тих устрем, когато Мели се изправи бързо от снега. Стреснат, Лкж нададе несполучлив вик:

-      Мел...

Нямаше спомен да е натискал спусъка. Най-вероятно беше просто трепване. Магнумът ритна. Изстрелът беше като гръмотевица. Откатът разтресе китките му. Дори на следобедното слънце пламъкът беше много ярък.

И пропусна. Разбира се, че ще пропусне. Пистолетът беше твърде голям, а той не беше подготвен. В следващата секунда юмрукът на Мели се заби в стомаха му. Задушавайки се, той се преви надве, а пистолетът се изплъзна от ръцете му.

-      Имаш късмет, че мозъкът ти е още в черепа. - Мели прибра в кобура магнума. - Не опитвай това отново, Люк!

-      Ме-Мели... - дъхът му изхриптя. - За-защо си...

Откъм кучетата се надигна ожесточена врява. Спринтирайки нагоре, трите останали животни се стрелнаха покрай Колин и стъпкания лабрадор. На върха на копието беше бързо и слабо бордър коли на име Тес. Ужасен, Люк гледаше как тя скочи към момиче с руса коса... и бухалка. Чъкито удари силно и бързо. Съмняваше се, че горкото куче изобщо го видя. Трябваше да са на разстояние поне колкото три футболни игрища, но той все пак чу тупва- нето, когато бухалката удари, докато Тес беше още във въздуха. Струя кръв шурна право нагоре в стряскаща удивителна и главата на животното се пръсна.

При това другите кучета се разделиха. Едното, клепоух питбул в червено и бяло, се стрелна наляво и после изквича, когато едно Чъки го посече с мачете с двурьчен замах. Третото, четвъртит и як елкхунд, разбра посланието. Извивайки се насред крачка, той се хвърли надолу по хълма, профуча покрай обора и заграждението и се отправи на север към пътя и отвъд него - към прикритието на гората. Това куче винаги беше правило впечатление на Люк като доста умно.

Люк погледна отвъд напредващите Чъкита. От тази наблюдателна точка можеше да види много по-ясно отпреди мъжете на коне... и един в центъра: целият в черно, яхнал бляскав кон с цвят на гарваново крило.

-      Не - каза той смазано. Щраканията, които беше чул, експлозията, а сега това... - Не, не, не. Какво си направила, Мели? Какво си направила?

-      Каквото трябваше да бъде направено - каза Мели, - за да поемем пътя към Рул.

97

-      Къде е Пени? - Питър хвърли див поглед около сала. - Къде е тя, къде е...

-      Аз... Аз... - Крис трепереше. Ледена вода се стичаше от косата му надолу по врата. Беше толкова вкочанен от студ, че не усещаше краката си. Погледна наляво и някак не беше изненадан да намери Джес, царствена като кралица, с нейните очи като черни огледала и коса като на Медуза.

-      Какво е това? - попита я той. - Защо съм тук? Това не е мой кошмар. Дори не е мой спомен, а на Питър и Саймън...

-      Трябва да се върна. - Питър разкъса спасителната си жилетка. Отдолу носеше чифт бели камуфлажни панталони, но имаше нещо странно около врата му: широк черен... нашийник? - Пени е още на лодката, тя е още... - Той дръпна подводен фенер от колана си и се хвърли във водата.

-      Иди с него! - каза Джес. - Там долу е тъмно и студено. Дори с фенера ще изгуби пътя си.

-      Не. - Крис се сви. Ръцете му бяха вкаменени, а кожата настръхнала. - И не ме докосвай отново! Това не е мой кошмар. Негов е.

-      Също и на Саймън.

-      Тогава нека си го запазят! Имам мои собствени проблеми. Моля те, Джес! - Той затвори очи, но все още чуваше виковете на чайките отгоре и плясъка на водата по гумата. - Казах на Ели истината за Алекс. На път съм към Рул. Ако съм прав, Лена ни следва. Така че Хана и Исак са в безопасност поне от нея. Какво още искаш от мен? Кога ще бъде достатъчно?

-      Истината идва от вода и кръв - каза Джес. - Ако наистина си загрижен за Питър, тогава това е единственият начин, Крис.

-      Какво значи това, Джес? - Той задържа очите си здраво стиснати. Не можеше да понесе да види как изглеждаше в тези черни огледала: изкривен и странен, приличаше на себе си, но беше и нещо чуждо. Как се случваше това? Защо? - Питър жив ли е? Това ли е?

-      Искаш ли да е жив?

-      Боже, да!

-      Тогава го последвай в мрака му, Крис! - Той усети ръцете ѝ на гърба си. - Но не забравяй да сдържиш дъха си!

-      Това е сън, Джес. - Отваряйки очи, той се взря в близнака си във водата. - Не можеш да умреш в сънищата си.

-      Това е кошмар на Питър и не мисля, че искаш да правиш опити - каза тя и го бутна.

Водата беше толкова студена, че беше като огън. Крис потъна, все едно тежки вериги го дръпнаха надолу. Под него се виждаше слабият лъч от фенера на Питър и потъваща изкормена лодка. По-голямата част от кърмата я нямаше, мостикът беше развалина, дупката, която огънят беше пробил, зееше като рана. Вече нямаше избор. Беше се поддал. Дробовете му се напрегнаха, налягането се увеличаваше и отвътре, и отвън. Водата беше толкова мазна, че се боеше да погледне настрани от Питър и лодката. Когато приближи, видя лъчът на Питър да извива. По някакво чудо кърмата над машинното отделение беше непокътната. Използвайки метална стълба за водач, Питър се мушна през един квадратен капак.

Крис го последва. Вътре в разбитата лодка пенещата се вода беше дори още пo-черна, накьдрена с нещо, което приличаше на пушек. Когато се измъкна в много малък въздушен клин, в който се чуваха само писъци, той осъзна, че това, което гледаше и през което плуваше, беше кръв.

-      Успокойте се! Трябва да се успокоите! - Питър крещеше. И двете момичета бяха хванали една тръба. Крис нямаше проблем да разпознае Пени, тя имаше челюстта и очите на брат си. Другото момиче, което изглеждаше доста по-възрастно, беше не по-малко уплашено. Кръв шуртеше от голяма рана в черепа ѝ. - Просто ме последвай, Пени! - каза Питър. - Всички ще се измъкнем, обещавам.

-      Не мога. - Устните на Пени бяха разтегнати в ужасена гримаса. - Не мога да сдържа дъха си толкова дълго. Ще се удавя, ще умра!

-      Пени! - Питър се опитваше да откопчи ръцете на сестра си. - Пусни!

-      Не мога! - Пени започна да се мята и да удря. - Не искат да утра, не искам да...

-      Помогнете ми! - Другото момиче беше бледо като мрамор, кръвта ѝ беше почти черна на светлината на фенера на Питър. Водата беше заляла брадичката ѝ. - Не мога да плувам, не мога...

-      Не можем да вземем и двете едновременно. - Очите на Питър блестяха от паника и сълзи. - Ще сме нужни и двамата, за да се справим с Пени, а не можем...

-      Н-не! - Една ръка се изплъзна и момичето замаха. Въздушният джоб се беше свил до петнайсет сантиметра. - Не, не ме оставяйте сама! Н-недейте...

-      Дръж се! - Поемайки дъх, Крис върна ръцете ѝ обратно на тръбата. Въздушният джоб се свиваше много бързо и той замръзваше, уморяваше се. Беше ужасно наясно, че колкото по-дълго стояха, толкова по-дълбоко потъваше лодката. И така едва щяха да успеят. - Изобщо ли не можеш да плуваш?

-      Н-не - простена момичето. - Не...

-      Трябва да тръгвате. - Питър беше успял да охлаби една от ръцете на Пени, но другата стискаше толкова ожесточено тръбата, че той не можеше да я държи и да я освободи. - Помогни ми!

-      Не! - проплака момичето. - Чакайте!

Но Крис вече обвиваше двете си ръце около китката на Пени, дръпна с всичка сила, борейки се с ужаса ѝ, ръцете ѝ се освободиха и той изкрещя:

-      Питър! Върви сега, тръгвай сега!

-      Пени! - Питър сграбчи лицето на все още пищящото момиче. - Пени, задръж дъха си, спри да пищиш, задръж...

-      Не! - изписка другото момиче. - Не, не ме оставяйте тук, не...

-      Хайде! - извика Питър.

Тримата се потопиха под водата, оттласнаха се от машинното отделение и загребаха през капака. Пени все още се мяташе, брат ѝ държеше едната ѝ ръка, Крис другата. Фенерът на Питър сочеше нагоре, но Крис вече не беше сигурен дали това е наистина вярната посока. Можеше да чуе Пени: бълбукането от дъха ѝ и едно тънко „ммм-ммм-ммм“.

„Спри да крещиш, спри да крещиш!“ Притискайки ръка върху носа и устата ѝ, Крис се оттласна силно. Твърде далеч отгоре слабият блясък на далечно небе се простираше над водата, но въздухът му беше почти свършил, дробовете му горяха. „Сгреших. Ще умра тук долу, в мрака. Ще се удавя в кошмара на Питър...“

-      Не! - каза Питър и тъй като това беше сън, изведнъж се озоваха отново на подскачащия сал един до друг. Без Пени. Без Джес. Без разбитата лодка, разбира се - тя се беше изгубила в мрака, както и момичето. - Не можеш да останеш тук, Крис. - Питър се взираше през безкрайната черна вода. - Няма да ти позволя.

-      М-мъртъв ли с-си? - Трепереше толкова силно, че устата отказваше да му служи.

-      Отчасти.

-      К-какво значи т-това?

-      Аз самият не съм сигурен. - С все още обърнато лице Питър поклати глава. - Мисля, че част от мен умря точно тук. Наистина трябва да тръгваш, Крие. Не знам колко дълго ще е безопасно да останеш.

-      Н-няма да те оставя, Питър. Нека ти п-помогна!

-      Не мисля, че можеш. - И тогава Питър се обърна. Очите му вече не бяха сини, а червени, каквато беше кръвта на удавеното момиче на светлината на фенера. - Още ли ме обичаш, Крис? - попита Питър. А после: - Полека! Внимавай да не стреляш...

-      Ъх! - Крис се стресна и се събуди, ръката му се протягаше за пушката, преди още да се е изправил напълно.

-      Хей, внимавай! - Ели подскочи, а нарьчът дърва в ръцете ѝ изтрополи на земята.

Джейдън подскочи и седна, като едновременно се опита да се измъкне от спалния чувал и да освободи ръката, с която стреляше.

-      Какво? - каза диво Джейдън. - Какво?

-      Нищо - отвърна Крис, усещайки как внезапното напрежение се оттича. Когато бяха взели решение да спрат преди няколко часа, източният хоризонт беше едва сребристо петно. Сега яркото слънце пробиваше през дърветата. Той разтърка лице с ръцете си. - Съжалявам! Сънувах лош сън и...

-      Имаш много лоши сънища - каза Ели рязко. Тя потупа кучето по задницата и започна да събира пръснатите клони и вейки. - Мислех, че можем да пием чай, преди да тръгнем.

-      Чакай! - Крис опита да се изправи. - Нека ти помогна!

-      Мога да го направя. - Ели дръпна един клон извън достъпа му. - Добре съм.

-      Добре. Да. - Когато Ели не отговори, той погледна към Джейдън. - Съжалявам за това.

-      Тя е права. Наистина имаш много лоши сънища. - Прозявайки се, Джейдън изрита спалния чувал, изправи се и грабна раницата си. - Боже, знаех си, че има причина бог да е измислил леглото... Не, съжалявам! - Той вдигна ръка. - Не казах това. Не ми казвай, че не си ме молил да дойда!

-      Но не съм - каза Крис.

-      Защото ще ти кажа да си го натъпчеш... - започна Джейдън.

-      Където слънцето не огрява - довърши Ели, все още без да се усмихва, въпреки че Мина се ухили.

-      Да. - Обръщайки се, Джейдън се запрепъва към гората. - Сега се връщам.

Крис гледаше как Ели първо начупи големите вейки на по-малки, а после извади ножа си и започна внимателно да бели кората.

-      Добра си в това.

-      Алекс ме научи - каза Ели, очите ѝ бяха приковани в задачата. Откакто бяха тръгнали, малкото момиче говореше с него само при необходимост. Не беше я притискал. Бе достатъчно зашеметен, че тя и Джейдън бяха настояли да дойдат, въпреки че Джейдън беше разумен, той почти разбра и се съгласи с него: „Не си само ти. Познавах Лена преди теб и не знам дали мога да остана с Хана сега“. Ели, от друга страна, просто беше отказала да отстъпи: „Изборът е мой“. Без друго обяснение. При това Хана беше готова да плюе огън. Но какво можеха да кажат тя или Крис? - Колко дни остават до Рул? - попита момиченцето.

-      Ако продължим да бързаме? Два. Не повече от три, особено ако времето се задържи.

-      Ще я убиеш ли?

Той знаеше за кого пита.

-      Ако я видя. Това беше идеята за тръгването.

-      Не знам дали би могъл. Да застреляш Лена, имам предвид. Тя все още изглежда... различна.

-      Защо го казваш?

-      Защото бях наистина близо на два пъти и добре огледах лицето ѝ. Нали знаеш как човекоядците имат изгладнял поглед? Сякаш умират от глад, а ти си хотдог? Тя не беше през цялото време така. Очите ѝ изглеждаха... - Той видя как Ели търсеше точната дума. - Съжаляват! Като баща ми, когато се върна от Ирак. Това беше неговата работа. Той нямаше избор. Мисля, че Лена е в същото положение. Тя е заседнала.

-      Ако не може да се спре, няма значение. Не е същото като да е болна и да можем да изчакаме да се оправи. Не знаем дали това изобщо ще стане някога. Няма да е редно да я оставим и тя да продължи да наранява... да убива други хора. - Или да бъде нещастна, въпреки че това беше пожелателно мислене. Онази Лена, която беше видял, беше дива и никога не идваше в сънищата му като нещо друго.

„Но какво е Питър?“

-      Ами ако може? - попита Ели. - Да се спре?

-      Това е експеримент, който не можем да проведем, Ели.

-      Добре. - Лицето на малкото момиче се затвори. Ели бръкна в джоба на парката си, извади малка пластмасова кутия и развинти капачката. Съдържанието, лепкаво и гъсто, вонеше на терпентин.

Това беше най-дългият разговор, който беше провела с него от дни. Надявайки се тя да продължи, Крис попита:

-      Алекс ли те научи и на това?

-      Да. Намерих добро дърво недалеч. - Тя използва клечка, за да измъкне борова смола с размера на монета. - Не се опитвай да се правиш на мил! Не говоря с теб.

-      Добре. - Изправяйки се, той раздвижи схванатите си крака. - Колко дълго спа?

-      Достатъчно. - Тя застърга с кремък над купчина кедров мъх и борови иглички. Изскочи дъжд от искри. Оградила с ръце огнивото, Ели започна да духа, докато не разцъфна едно жълто цвете, после пъхна пакета под хлабаво наредени вейки. - Питър нещо като най-добър приятел ли ти е?

-      Да. - Имаше нещо хипнотично в това да гледа как се разстила огънят. - Най-добрият приятел, който някога съм имал.

-      Отдавна ли го познаваш?

-      Не, но имам такова чувство.

-      Тревожиш ли се, че е мъртъв?

Беше странен въпрос.

-      Защо питаш?

Все още без да гледа в него, тя повдигна рамо.

-      Защото не мисля, че си сигурен. Попита го току-що, докато спеше.

-      Беше сън.

-      Може би. Но когато беше болен, седях при теб понякога. Ти говореше с Питър много, но беше много уплашен от него тогава. Сега си... - Тя направи пауза. - Тъжен.

-      О! - Внезапно очите го засърбяха. - Предполагам, че съм.

-      Още ли си му ядосан? - Преди той да успее да ѝ отговори, тя обърна пълните си със сълзи очи към него. - Защото последния път, когато тате отиде в Ирак, бях ядосана, а той се върна в кутия. Бях бясна на дядо Джак и тогава той умря. Последната сутрин, когато видях Том и Алекс, също им се бях ядосала. Сдобрихме се, но... - Една сълза се търкулна надолу по бузата.

-      Ти не си причината това да се случи - каза той, част от него си представяше, че ако злите мисли можеха да убиват, баща му щеше да се е тръшнал пет години преди Нощта на чука. От друга страна, не можеше да го е желал толкова силно, защото излъга заради копелето, когато стана напечено. - Беше ли ядосана на Илай? - Когато тя поклати глава, той каза: - Виждаш ли?

-      Но ме е страх. - Долната ѝ устна потрепери. - Още съм ти ядосана. Разбирам защо... но повече не ме лъжи, Крис! Твърде много боли, а не искам и ти да умреш.

Правилното нещо беше да я прегърне или да я докосне. Но той не искаше да направи грешка.

-      Няма да умра - каза, въпреки че не трябваше да дава обещания, които не можеше да спази. - Просто искам да се опитам да постъпя правилно. Не съм се захванал с това, за да ме убият.

-      Какво облекчение! - каза Джейдън, стъпвайки тежко откъм гората. Той изгледа Ели, която потискаше смеха си. - Какво? Какво казах? - Но устата му се беше разтегнала в усмивка. - О-о-о! - Той придърпа Ели, за да потърка с кокалчетата на ръката си главата ѝ. - Помисли си, че имам предвид онова...

-      Не-е-е - изписка Ели, разсмивайки се отново.

-      Това обаче е чудесен въпрос. - Джейдън разроши главата на Ели за последно. - Лена или не, какъв е планът за игра, след като стигнем в Рул? Има ли хора там, на които можеш да вярваш?

-      Неколцина. - Крис приклекна над малко парче чист сняг и нарисува X. - Ако Рул е в центъра на часовник, ние идваме оттук. - Той мушна с пръст на десет часа. - Имаме два избора. Или да извием по часовника до болницата тук - той очерта арка до два часа, - или да продължим по този път и да стигнем до югозападния ъгъл тук. - Кръстче на седем часа.

-      Кое е по-бързо? - попита Ели.

-      Шест по единия, половин дузина по другия. Можем да се доверим на Кинкейд, доктора, мисля. И на някои момичета, които познавам, те живееха с Алекс. Сара и Тори. Грег и Пру от моята група са добри момчета, но са чак от другата страна на града. - Той посочи на четири часа. - Единствената уловка е къщата на Джес, където беше Алекс. Не е далеч от Зоната.

-      Където са човекоядците. - Когато Крис кимна, Ели продължи: - Не може ли да отидем право там и накрая да се озовем там, където е живяла Алекс?

-      Е, има повече къщи и хора, но... да, ако сме внимателни.

-      Явно тези момичета са първата ни спирка. - Джейдън отиде до коня си, отвори дисагите и извади лагерна тенджера и три емайлирани чаши, както и пакет чай и друг със сушена риба. - Тогава какво?

-      Не знам. Нямаше ме два месеца - каза Крис, докато Джейдън внимателно загребваше шепи чист сняг в тенджерата. - Сега е средата на март. Много неща може да са станали. - И като се имаха предвид сънищата му, беше готов да се обзаложи, че е така.

-      Добре. - Джейдън закрепи тенджерата над пламъците и раздаде чашите. - Значи отиваме при Сара и Тори и какво? Правиш като Мойсей - „Пуснете хората ми!“ - или просто ще пребиваме всеки?

-      Честно, не съм мислил толкова далеч. Предполагам, че ще свърша в затворническата къща.

-      Няма да позволим това да стане - каза Ели бързо.

Джейдън само напълни цедката с листата за чай.

-      Колко вероятно е това?

-      Ще излъжа, ако кажа, че не е силно вероятно. Това, на което се надявам, е Съветът да ме послуша. Не мога да повярвам, че просто ще ме застрелят - излъга той.

-      Няма - каза Ели, взимайки си парче риба.

-      Нима? - Джейдън вдигна двете вежди. - А ти знаеш това, защото?...

-      Защото - каза тя, дъвчейки риба с цвета на стари мокасини - ще трябва да стрелят първо през мен.

Крис и Джейдън се спогледаха, а после Крис каза:

-      Я повтори!

-      Аз ти спасих живота, Крис, така че съм отговорна за теб от сега нататък.

-      Мисля, че е точно обратното - каза Джейдън. - Той ти е задължен.

-      Да, но после ме спаси от езерото.

-      Значи сме квит - каза Крис. - Няма да ти позволя да направиш нищо глупаво, Ели.

-      Твърде късно. Аз съм тук - каза тя. - Сериозно, момчета, мислите ли, че ще застрелят едно сладко хлапе и малкото му кученце Тото?

-      Аз... - започна Крис, после стисна уста. С Джейдън си размениха по още един дълъг поглед, а след това и двамата започнаха да се смеят.

-      Видяхте ли? - каза Ели, като изглеждаше много доволна. Предложи на Крис плика. - Риба?

98

Между картите на Джес и умалено копие на разположението на селото, Зоната, патрулите и пътищата за достъп, които Уелър нарисува някога, Том щеше да намери каквото търсеше достатъчно лесно. Колкото до езерото, гарваните сочеха пътя, като скицираха лениви кръгове над гората югозападно от Рул. След като вече беше март и дневните температури се качваха над нулата през повечето дни, слабата миризма също помагаше. Както и конят му, който спря на около километър от града и отказа да помръдне нататък. Това беше добре. Пеша той имаше по-добър шанс да се вмъкне незабелязан. Затова разтовари екипировката си, после разпрегна коня и го шляпна здраво, за да го прати по пътя му.

„Ако не знаеше - помисли си Том, - можеше почти да си представиш, че си попаднал в някаква история на ужасите, където се молиш на местни богове, като правиш случайни жертвоприношения.“ Но той знаеше. Историята на Рул беше написана с произволно разпръснати потъмнели кокали, белязана от зъби и ножове, с останки от дрехи и захвърлени раници, с побеляла мърша на перука - толкова оръфана, че не беше останало нищо освен разпрана дантела и няколко кичура твърде червена коса.

Това, което го тревожеше повече обаче, беше една развалена пирамида от гниещи човешки глави, която лежеше в края на нещо като пътека за шествия. Тя беше маркирана от останките на животни, натрупани върху изтъняващия сняг под нежно люшкащи се ребра, които все още висяха на въже. По формата на черепите и зъбите им Том реши, че са били на вълци. Цялата сцена беше ритуална и странно му напомняше за вещицата Блеър^1. Той се зачуди дали това място е било на вълчето племе - онези Чъкита, които Синди беше видяла с Алекс. Ако беше вярно, Том стоеше близо или на същото място, където някога беше стояла Алекс. Не знаеше дали това беше поличба и дали е на добро, или не.

„Което и да е, никакви Чъкита не са били тук от известно време.“ Том погледа гарваните, играещи на дама върху тази бъркотия от човешки черепи и разкачени долни челюсти. Само най-слаби останки от кожа и изсушени мускули висяха от костта. Нещо се беше случило с тази пирамида. Черепите не бяха просто паднали на снега, а бяха избутани, някои на няколко стъпки. Един от тях лежеше далеч вдясно. От позицията, в която се намираше, Том можеше да си представи, че някой се беше опитал да хвърли черепа като камък. Наблизо имаше две парцаливи, оцапани с кръв парчета плат - част от парка и бархетна риза. Откъснати в бой, може би, но краищата не бяха толкова разръфани, колкото можеше да очаква да бъдат, ако бяха разпорени. Вероятно бяха срязани с остър нож.

Но къде беше потопът от Чъкита, които се предполагаше, че са връхлетели Рул? През последните четири дни Том беше видял едва две, и то от разстояние... и двата пъти в следобедно време, което беше също много лоша новина.

Той спря да диша и се ослуша. Стоеше напълно неподвижно. От толкова близо трябваше да чуе нещо: удар на брадва, далечно тракане на каруци или коне. Вероятно дори случаен глас. В мъртвата тишина на Хиндукуш^2 някога беше патрулирал и беше доловил откъслеци от вечерни молитви на три километра от село Пащун, което никога не беше виждал. Но тук? Нямаше нищо.

„Къде са всички?“ Беше сигурен, че не е закъснял. С всички тези мъже и техните фургони и коне - а сега и с децата - трябваше да е изпреварил Мели и онзи стар командир в черно. Може би с не повече от половин ден, но дори няколко часа бяха по-добре от нищо.

„Има нещо много сбъркано тук. - Леко движение вдясно и погледът му се спусна навреме, за да види малка полева мишка, която се измъкваше от празната очна кухина на онзи самотен череп. Животното замръзна, само мустаците му трепнаха, преди да се извърне и да избяга. - Има нещо гнило в Дания^3, Йорик.“

Време беше да разбере какво. Том се надяваше, че е дошъл навреме, за да спаси децата.

Сигурно е бил стар живачен ключ от термостат, свързан с батерия. Преместваш боклука, смущаваш ключа, оловото дава искра и „бум“. Лесна бомба.

В една секунда той крещеше по Уелър и тичаше към църквата, в следващата му беше много студено и беше сгърчен на една страна, което си беше късмет, защото в устата му имаше вкус на стара мед, а кръвта засъхваше под носа му и около врата. Ако беше паднал по гръб, можеше да се е задушил до смърт. Усещаше гърдите си, сякаш някой беше пуснал скала върху него. Ушите го боляха и свистяха, което беше признак, че все още има тъпанчета, с които да чува. В началото беше помислил, че звукът е само от взривната вълна, но после, когато се претърколи по гръб, дишайки тежко от болката, видя кълба черен пушек, които се биеха по синьото небе, и осъзна, че това, което беше чул, беше заглушеното пукане на огън, който още не се е разгорял.

Да седне, беше упражнение, което се превърна в бавно мъчение. Всичко го болеше. Вече не кашляше от червеното нещо, така че дробовете му май бяха добре. Един взрив би могъл да убие по много различни начини. Някои (като например да бъдеш изпарен или набучен от шрапнели, или да ти изтече кръвта, защото кракът ти го няма) бяха много по-бързи от други. Ако имаш късмета да си твърде близо до взривната вълна, кухите органи - дробове, сърце и черва - можеха да се пръснат понякога бързо, понякога бавно. Когато най-накрая се изправи, се подпря на лакти и се концентрира върху това да движи въздуха навътре и навън от болезнените си дробове. Той разгледа това, което беше останало от сградата... и осъзна точно какъв късмет беше имал.

Църквата приличаше на нещо, излязло от туристическа брошура, която рекламираше обиколка на руини на замък. Кулата се беше сринала в ореол от камък и натрошено дърво. Осакатени месингови камбани и пръски разбито цветно стъкло блестяха в снега. Взривът беше достатъчно мощен, за да запрати най-малките камбани към края на гората, там, където се намираше паркингът на църквата. Короните на няколко близки дървета, предимно стари вечнозелени, бяха прекършени, докато други - по-тънки широколистни - бяха прекатурени от ударната вълна. Три стени все още стояха, но останалото от църквата беше изтърбушена коруба, заобиколена от взривени седалки и от пърхащи останки от парцаливи книги с химни.

Той трябваше да е мъртъв. Бяха вързали животните на около двеста метра. Беше решил, че е покрил половината от това разстояние, преди да пусне поводите и да се затича към църквата. Така че плюс още петдесет метра преди експлозията? И в двата случая беше прекалено близо. Това, че беше отхвърлен толкова далеч назад, че беше изпаднал в безсъзнание и че от носа и от ушите му беше потекла кръв, го доказваше. Ако експлозията беше станала, да речем, в град или на тясна улица, сврьхналягането от взрива щеше да спука сърцето му и да пръсне дробовете му на парчета. Това, което му беше спасило задника, беше, че църквата стоеше сама, без близки сгради или дори дървета, които да хванат и да усилят ударната вълна.

Той беше жив благодарение на сляп късмет и това беше всичко.

По някакво чудо все още имаше оръжията си: узито на ремъка, бравото на Джед, прибрано в калъфа на гърба му, и глока - глока на Алекс, както мислеше за него, в кобура на кръста. Имаше и допълнителни амуниции, прибрани в жилетката му, което също беше късмет, защото конете се бяха пръснали. От следите им беше разбрал, че поне единият не се беше отправил обратно към лагера. И точно той, както се надяваше, щеше да бъде неговият транспорт, но да го проследява сега, щеше да бъде грешка. Вместо това Том беше разритал снега, за да скрие кръвта си, после бе съблякъл жилетката и я беше използвал, за да разчисти мястото, където беше лежал, и обърканите следи, които беше направил, когато беше тръгнал към дърветата.

Те дойдоха няколко часа по-късно. По това време Том вече се беше преместил по посока на вятъра дълбоко в гората, скривайки се високо в короната на гъст як кедър. Бяха трима и той разпозна всички тях. Четвъртитата компактна рамка на Мели беше лесна. С бялата коса, от- рязана късо и стегнато, и с черната униформа, с начина, по който се държеше, Том беше решил, че старецът беше свикнал да командва.

„Боже мой, познавам те! - Умът му се беше върнал към битката с онова момиче с кръвясалите очи на снега. - Ти си един от хората, които видях да гледат от гората.“ Третият беше хлапе, момче в бял камуфлаж. Главата му беше вирната, сякаш изпробваше въздуха. Търсеше него. Том беше твърде далеч, за да види очите на момчето, но знаеше, че са оцветени в същото побъркано червено като на Чъкито, с което се беше бил до смърт. Предвид мъжа в черно това трябва да беше същото момче, което беше забелязал в дърветата преди две седмици.

Но сега това хлапе яздеше кон. „И работи с хора. - Кожата на Том се ороси с нова пот. - Как е възможно това?“ Беше гледал как тримата правеха бавни кръгове около църквата в разширяваща се спирала. „Търсят следи, опитват се да разберат дали някой се е измъкнал.“ Старците бяха навели глави над снега, но хлапето бе държало главата си вирната като хрътка. Узито беше заглушено, заредено и готово да стреля и той беше плъзнал пръст към предпазителя. „Да ги убия сега? Няма начин някой да чуе изстрелите.“ Но той не беше снайперист и можеше да пропусне. Още по-лошо - беше сам, а можеше да се обзаложи, че старият командир имаше приличен брой мъже. Ако се опиташе да спаси децата сам, вероятно щеше да свърши мъртъв.

„Изчакай по-добър момент! Измисли план!“

С разтуптяно сърце бе гледал как те продължават претърсването, докато останките не свършиха. Мели и командирът се бяха посъветвали за нещо, Чъкито само беше сканирало, обръщайки носа си бавно на триста и шейсет градуса. А после си бяха тръгнали, връщайки се в лагера по пътя, от който бяха дошли.

През останалата част от този ден и през нощта Том беше останал буден, използвайки ремъци, за да се закрепи, в случай че задремеше. Оранжевото на огъня накрая беше намаляло. Останалата светлина се плискаше сива и мъждива от нарастващата луна. Съскането в ушите му беше намаляло достатъчно, за да чува умиращото пращене на пламъците и в някакъв момент дрънченето на железа, което беше накарало пулса му да се ускори, докато не беше размислил, че нямаше логика някой да тръгне на езда сам, и то посред нощ. Това вероятно беше или неговият кон, или този на Уельр. Беше размислил няколко секунди, после беше решил, че е много по-добре с превоз, отколкото без. Затова беше повикал коня възможно най-тихо, примамвайки го към дърветата и трепвайки при всяко пукване и чупене на храст или къпинак. На лунната светлина беше видял, че конят се приближава към дървото, на което се беше скрил, а после беше спрял.

Това беше единственото добро в иначе много дългата и ужасна нощ. Все още го болеше, сакатият му десен крак се оплакваше, а вече беше гладен и жаден. Беше загребал сняг от близките клони и го беше оставил да се стопи в устата му, за да облекчи жаждата. Дори беше успял да дремне на пресекулки.

Най-много се тревожеше за децата и за следващия си ход. Не вярваше, че Мели би ги убила. Просто не се връзваше. Вярно, онзи командир имаше Чъкита. На тях им трябваше храна. Но защо да хабят децата? Имаше повече от достатъчно старци наоколо, за да бъдат Чъкитата щастливи за известно време.

В главата му непрестанно се връщаше онова момче. Старият командир, изглежда, някак си се занимаваше с Чъкитата. Но как? „И защо му трябват моите деца?“ Трябваше да има причина Мели да събира деца за приятеля си в черно. Том подозираше, че тя и командирът искаха децата на Рул по същата причина.

Каквато и да беше тя.

Освен двете мъртви кучета, едно по-голямо кърваво петно, което изглеждаше сякаш можеше да е било човек, и един кон без ездач, който нервно обикаляше около конюшнята, чифликът беше безлюден. Поилката за конете беше преместена и купчината принадлежности за експлозиви я нямаше. На това беше разчитал. Първи принцип: цялата война се основава на измама.

Всички палатки бяха съборени и отнесени, освен неговата, вдигната отделно и близо до дърветата. Беше се взирал дълго време - първо иззад заграждението и върху коня си, а после на крака, докато обхождаше внимателно периметъра и мислеше: „Заблуди ме веднъж...“. Можеше да се обзаложи, че Фин съшо бе чел Сун Дзъ.

Отне му известно време. Снегът беше отъпкан: дълбоко нашарен от конски подкови, ботуши и - за негова изненада - прорезите от поне седем или осем фургона. Но най-накрая беше забелязал това, което не беше на мястото си - тънка къдрица шнур на детонатор, намотана около колче и халка на палатката му. Когато го беше проследил, бе стигнал до ключ, закачен за предния цип. Взирайки се през един шев, бе видял половин блок пластичен експлозив с детонатор М28 от виетнамската ера, забоден в единия край, прикрепен към централния кол на палатката. Ключът предполагаше той да използва повече сила на ципа. Едно бързо дръпване щеше да включи възпламенителя, а после „бум“.

„Не е добре. - Той сряза шнура с кабара, после развали останалата част от бомбата. - Явно мислят, че един от нас или и двамата сме се измъкнали, а може би са предпазливи.“ И в двата случая беше лошо и означаваше, че трябва да бъде двойно по-внимателен, когато претърсва останалата част от чифлика.

В никой от оборите не беше заложена бомба. Огледа внимателно бараката за инструменти, изучавайки покрива и мястото, където стените срещаха цимента, а после снега. Нищо. След като вече бе взел екипировката и бинокъла си, се беше взрял през единия прозорец. Голи магарета, празни рафтове. Внимателно беше вързал единия край на въже за бравата и го беше опънал назад. После беше метнал другия край около рога на седлото, беше се метнал на коня и се бе хвърлил във внезапен галоп. Стреснат, конят се бе стрелнал, а вратата се беше изтръгнала от пантите. Но нищо не беше изгърмяло.

Освен половин ролка магнезиева лента и бутилка с алуминиева прах, която се беше изтърколила под едно магаре, бараката за инструменти беше черупка от метал и цимент. Прибра в джоба си откритото и тръгна към цистерната. Капакът още беше на място, но парен каша духа. След като се увери, че не е пипан, той издърпа тежкия цимент на една страна и се взря вътре. Изпухтя от облекчение. Все още закачено за железен болт на долната страна на капака, черното въже беше опънато точно както го беше оставил. Пресегна се и издърпа тежкия пакет, в който беше скътал лъвския дял от материалите за приготвяне на бомби.

Държеше го там, под носа на Мели, през цялото време.

Необходимо е време една къща да се почисти от потенциални капани. Всички стаи бяха чисти и празни освен тази на Уелър. „Интересно.“ С двете ръце на узито Том огледа бавно. С опънатите си болнични ъгли рафтовете на Уелър можеха да минат всяка проверка на фелдфе- бел. От няколкото дрехи за смяна от дебел вълнен плат до нацепения кожен несесер всичко беше подредено. „Защо да не изпразнят стаята или да не заредят бомба-капан? - Две причини: или съдържанието нямаше стойност... - Или ако по някаква малка вероятност Уелър беше оцелял, така му казват да го духа.“

Всеки войник носи неща за спомен и талисмани, обикновено по себе си или в жилетката: писма, снимки, Библии, броеници, медальони. Неговите собствени – медал „Свети Георги“ от прабаба му и снимка на малките му сестри - бяха натъпкани в подобно чекмедже у дома заедно с личните му военни знаци и с толкова много прах. Плочките, които сега носеше, бяха на Джед. Доколкото знаеше, Уельр нямаше такива, но беше стар войник, а навиците умират трудно.

Бяха в несесера - първото място, на което Том погледна, - защитени в найлонов плик с цип. Изрезка от вестник и стара полароидна снимка. На изрезката от преди почти три години пишеше:

ЖЕРТВАТА ОТ ХЮТЬН ЗАПОМНЕНА КАТО „РЕШИТЕЛНА“ И „ДОБРА ПРИЯТЕЛКА“

Приятели на Аманда Л. Педерсьн си спомнят една жизнена, щедра и трудолюбива млада жена, готова да предложи помощ и решена да се върне в училище и да завърши колеж.

„Напълно опустошена - така Клер Мейсън описва реакцията си на новината 3а изчезването на Педерсьн след странен инцидент с лодка в Горното езеро. - Дори не мога да си представя какво е правила там с група колежани. Тя не можеше да плува, а представяте ли си горките и родители? Как така никога няма да получат тялото? Това е просто ужасно!”

Лодката, на която Педерсьн е била пътник, е потънала във все още ледените води на Горното езеро, след като избухнал пожар в машинното отделение на съда. Няколкократните опити на спътниците и да освободят Педерсьн, заклещена под палубата, се провалили и съдът потънал, преди хеликоптерът на Брегова охрана да пристигне на мястото. Опитите за изваждане били прекратени заради лошата видимост и дълбочината на езерото, която в тази област е повече от сто и петдесет метра според докладите. Не са били планирани други опити за търсене на изчезналата лодка или на жителката на Хютън.

„Аманда беше най-милото момиче - казва Джак Лапарма, близък приятел. - Беше преживяла трудни времена, но беше напълно решена, готова да продължи напред.“

Педерсьн е харесвала снегомобили и е обичала да прекарва свободното си време със семейството и приятелите си.

Имената на спътниците на Педерсьн, както и на собственика на лодката, понастоящем остават неразкрити, докато не бъде завършено предварителното разследване и не бъде установена причината за пожара в двигателя. Поради загубата на лодката обаче и поради липсата на свидетелски показания източник, близък до разследването, предположи, че смъртта ще бъде класифицирана като нещастен случай. До момента не са предявени и не се очаква да бъдат повдигнати криминални обвинения.

Педерсьн има родители - Клер и Бенджамин, брат Тиодор, прародители - Рон и Естер Педерсьн от Хютън и Уилям и Розмари Уелър от Марениско.

Снимката, придружаваща статията, показваше внучката на Уелър по джинси и тениска, седяща върху масичка за пикник. На заден план имаше река, лодки и подвижен мост.

Полароидната фотография беше толкова стара, че цветовете бяха избелели. Призрачните образи на двама мъже позираха пред военна барака. Всеки държеше М-16. Двамата бяха с бойни камуфлажни униформи, но само Уелър, също толкова прошарен, колкото и сега, носеше три петлици на ръкава - на специалните сили, на рейнджърите и на въздушнодесантните сили - и цигара, затъкната зад едното ухо.

Мъжът, към когото Том насочи погледа си, стоеше отдясно на Уелър - строг и солиден, с гърди като бъчва и бедра като дънери. Черепът му беше много голям, а тъмната му коса беше подстригана късо и стегнато и изглеждаше като четина на метла.

На гърба с избледняло мастило: „Фин, 68-ма, Бен Че“. Името на града или селото не говореше нищо на Том. Той огледа бързо униформата на Фин, опитвайки се да разбере ранга му. Майор или подполковник. А това дали беше отличителен знак на медицински корпус? Помисли, че е възможно. Трите нашивки на Уелър го прабеха сержант. „Командирът и неговият сержант.“

Сега Том имаше две имена - Крис Прентис и Фин.

С кое чудовище да се захване първо... това беше въпросът.

Уелър беше отбелязал най-вероятните места, където Рул можеше да разположи стрелци с лъкове, но Том не забеляза никого и нито една стрела не дойде звънтяща от дърветата. И макар да беше щастлив, че не е свършил със стрела във врата или в гърба, Том започваше да подозира, че тук имаше нещо сериозно сбъркано. На третата пряка от гората вече беше сигурен.

Вратите на всички къщи бяха отворени. От нацепените каси и от комарниците, които висяха под странни ъгли, можеше да прецени, че е влизано насилствено. Всеки дом е бил нападнат, претърсен, а после - очите му се плъзнаха по капещ червен знак X, напръскан със спрей направо върху касата - отметнат в списъка. Нападения за храна и други запаси, това беше първото му предположение.

„Ами ако са търсели Чъкита?“ Ако децата и внуците на Рул и всички техни приятели се бяха върнали, минаването от врата на врата, за да ги заловят, имаше смисъл. И времето съвпадаше. Съдейки по снега в антретата, всичко се беше случило преди няколко седмици. Но не биха спрели дотук, нали? Нямаше график нямаше как да се каже кога щяха да се появят още деца. Затова трябваше да са оставили патрули и пазачи. И къде бяха всички?

Той направи бавен, предпазлив кръг. Дълги ледени висулки украсяваха стрехите и улуците на домовете с южно и западно изложение. Повечето от къщите, обърнати на север, бяха покрити с дебел сняг. Ако някой бе останал все още, трябваше да се топли. Подуши въздуха и усети лека миризма на пушек от изгоряло дърво, идващ от североизток, откъм центъра на града. Все още не чуваше нищо друго освен слабо свистене и лек бриз. Но хората биха пестили енергия, нямаше да се движат много.

Нещо голямо и оранжево внезапно се промъкна покрай ъгъла на двуетажна къща отляво. Стреснат, той изви узито, преди да разбере какво гледа. В мига, в който забеляза Том, котката замръзна с една лапа, вдигната над снега. Нещо космато висеше от челюстта ѝ. Гледаха се един друг за малко. Очевидно безразлична, котката притича по заснежените стъпала и се вмъкна през отворената предна врата.

Том свали оръжието. „Котка?“ В това нямаше смисъл. Разбиваш врати, търсиш запаси. При такова гладуване домашните любимци бяха допустима плячка. Имаше причина да не се посяга на кучетата - те усещаха Чъкитата. И конете бяха нужни. Но на никой не му трябваха...

Ако не се беше зазяпал след котката, никога нямаше да ги види. Изглежда, това, на което се беше закачило окото му, беше далечна маслиненозелена мъгла - парка - и бърз отблясък на слънце в далечните дървета отляво зад къщата.

На теория можеше да влезеш в Рул от много места. Тези две момчета, които вървяха косо през дърветата, трябва да бяха дошли от север. И двете носеха пушки и се движеха бавно и внимателно, главите им - наклонени към снега. Още не го бяха забелязали, но щяха.

Том се хвърли по стълбите и връхлетя в къщата след котката. Щом се озова вътре, забеляза две неща едновременно: отдавна изсъхнало кърваво петно на пода и смрад на разложено. Котката имаше добър запас от гниещи мишки някъде. Притича покрай тесен килер под стълбите отляво и влезе в кухнята, която беше в пълна бъркотия. Шкафовете стояха отворени, чекмеджета бяха издърпани и обърнати. Вратата на килера беше отворена едва-едва. Няколко дъски на пода бяха изкъртени в кухнята и в килера и тъмните правоъгълни цепнатини бяха достатъчни някой да падне в тях. Смрадта на разложено беше по-силна тук, както и миризмата на студена пръст от пространството под пода на къщата. Котката не се виждаше никъде.

Прескачайки една дупка, той се взря през прозореца над мивката. Двете момчета тъкмо преминаваха покрай купчина дърва до отделен гараж. И двете едновременно погледнаха през рамо към нещо далеч назад. Едното момче - по-дребно, с рошава кестенява коса - направи отблъскващ жест, махайки на някого назад. „Лоши новини, ако са повече от само тези двамата.“ Том изви глава и отдели очи за секунда, за да провери дали може да разбере кой още беше там и колко бяха.

Беше за част от секундата и пак твърде дълго. Когато върна погледа си, другото момче - по-голямо, по-високо и тъмнооко - гледаше право в него.

-      Мамка му! - изсъска. Наведе се, но знаеше, че е твърде късно. И все пак може би още можеше да избегне боя. Той се завъртя и тръгна да излиза от кухнята, като възнамеряваше да се качи на втория етаж, защото винаги е по-лесно да защитаваш височина, а можеше да успее да излезе и през прозорец. Нещо проблясна отляво и той видя едното момче да бърза към предната част, а второто, по-високото, да завива покрай страничните стълби на кухнята.

Нямаше време за стълбите. Том седна на пода, прехвърли крака през ръба на пролуката в кухненския под, после се плъзна надолу. Не повече от шейсет сантиметра високо, подподовото пространство беше тъмно като катран, с изключение на тънки жилки светлина, процеждащи се през цепнатините в пода. Въздухът смърдеше на плесен и на сълзящата воня на мъртви мишки. Езикът му се сгърчи от мириса на разложено и той започна да поема малки глътки въздух през зъбите си, докато пълзеше по корем по студената земя пo-навътре в подподовото пространство. Миришеше на гнило, а вече и на септична система, която отчаяно се нуждаеше от изпразване. Хората, които бяха живели тук, явно бяха продължавали да използват тоалетните, без да ги е грижа за ямата.

„Достатъчно далеч.“ Обръщайки се на ребро, той погледна към мястото, откъдето беше дошъл. През процепа мъждукаше светлина. Ако погледнеха, нямаше да го видят, стига да останеше неподвижен. После си спомни, че Чъкитата виждаха много добре в тъмното. И в двата случая, ако се стигнеше до бой, той мислеше, че има шанс. Дори с бравото на Джед в калъфа му, имаше около трийсет сантиметра свободно пространство между неговото узи и долната част на къщата - достатъчно място да се претърколи.

„Сваляш всичко, което мине през процепа!“ Той притисна узито до гърдите си и насочи дулото към малкия къс клин сребърна светлина. Трябваше да е бърз. Третото хлапе можеше да стреля надолу, но двете момчета носеха пушки с подвижен затвор. Той прехвърли узито на автоматична стрелба. „Стреляй, пръсни ги, а после...“

Точно над главата му дъските се обадиха с едно леко „скръъц“. Още стъпки, тънки ивици светлина, когато момчето се придвижи през кухнята. Чу още тропане, когато второто момче мина през предния коридор. Свивайки се назад, Том се опита да стане колкото може по- малък...

И усети една ръка на рамото си.

1 Препратка към „Проклятието Блеър“(1999) - нискобюджетен филм на ужасите, разказващ историята на трима студенти, които мистериозно изчезват в гора, за която се говори, че е обитавана от призрак на зла вещица. - Б.ред.

2 Планинска верига в Афганистан и Северен Пакистан. - Б.ред

3 Прочутата реплика, която Том цитира, е от трагедията „Хамлет“ (1601) на Уилям Шекспир. - Б.ред.

99

Вик се надигна от гърлото на Том, припльзна се върху езика му, а после се разби в стената на зъбите му Той се обърна и се завъртя два пъти, като насочи узито. Точно преди да стане твърде късно, част от секундата преди пръстът му да натисне спусъка и да пусне откос, който не би могъл да върне, той видя това, което беше пропуснал преди, защото очите му не се бяха адаптирали и защото той се беше фокусирал върху пролуката, а не към това, което го чакаше отзад в тъмното.

Чъкито, което беше решило да използва подподовото пространство като личен склад за месо, е било много, много заето момче. В сивия сумрак Том помисли, че има поне четири тела - две със сигурност заради главите. (Основно за точното преброяване на място, където е избухнала бомба, е да забравиш главите. Те отскачат като тапи от шампанско. Брой левите стъпала!) Меките месни части - очи, носове, устни, езици - бяха изчезнали. Главите се взираха с широко чернооко учудване. Едно от телата беше систематично ядено от кръста нагоре. Чъкито вероятно е бъркало вътре, като е изгребало всички добри неща, преди да се захване за работа с по-сухото месо от ребрата. До полуогризано бедро имаше масур черво в спретната намотка като кобра.

„Исусе! - Страх се плъзна по врата му. Тези момчета или живееха тук, или се бяха отбили да грабнат нещо за закуска. - И ето, аз им спестих усилието да ме ловят.“

Но още не бяха открили къде беше той. Пот се стече по слепоочията му, той се изтърколи далеч от мрачната гледка и приготви узито. Все още можеше да ги довърши. Ако тези Чъкита не бяха единствените или живееха наблизо, той трябваше да изчезне много бързо. Може би затова селото се беше отдръпнало - защото имаше твърде много Чъкита и никакъв начин да се защитават срещу тях. „Но в такъв случай трябваше да съм забелязал повече, не само тези двете...“

Тогава той чу едно от момчетата:

-      Ти...

-      ... чу ли това? - прошепна Джейдън.

От мястото си в средата на кухнята Крис кимна бавно, после сложи пръст на устните си. Звукът беше кратък - нещо като притичване на плъх или опосум. Или енот. Той насочи поглед към дупката в пода. По миризмата личеше, че нещо се беше настанило отдолу. Може би котката, чиито отпечатъци беше забелязал отзад. Премести очи от дупката към коридора зад другото момче. На слабата светлина видя воднисти отпечатъци от стъпки. Твърде късно беше да пита Джейдън дали е имало вода преди.

Бяха спрели първо у Джес. Къщата беше пуста, спалнята на момичетата опразнена. Но подовете в къщата бяха непокътнати. Не такъв беше случаят с две други къщи на същата пряка, за които знаеше, че са населени, още когато беше в Рул. Единствената разлика между тях и къщата на Джес беше, че нейната имаше изба и мазе. Всяка къща, която нямаше нито едното, нито другото, имаше подобни повреди: изкъртени дъски от пода или просто разбити с чукове или брадви отворени чекмеджета, лайна по пода, счупени чинии и шкафове, продънени отзад с чукове.

Крис плъзна очи по руините, които някога бяха представлявали кухнята на Ландри. Мислеше, че разбира какво се беше случило тук. Който беше останал в Рул, беше обиколил къщите, разкьртвайки подовете, за да търси в подподовите пространства и зад стените това, което беше скътано настрана. После всяка къша беше задраскана с Х в списъка.

„Което значи, че са доста отчаяни.“ Взря се във вратата на килерчето, леко открехната. Нещата тук бяха тръгнали надолу за...

Слабо „скръц“, а после тътрене право над главата му. При звука очите му се стрелнаха към тавана. Знаеше си. Този призрачен пробляськ на лице не беше въображението му. Беше много доволен, че беше накарал Ели да чака зад купчината дърва с Мина, когато кучето беше започнало да става неспокойно. Поглеждайки към Джейдън, той посочи с пръст нагоре, после вдигна брадичка в посока входния коридор. Кимайки, другото момче направи тихо кръгом, притисна се към лявата стена и тръгна с тихи стъпки към входната врата. Крис беше само на стъпка след него. Джейдън спря в началото на стълбището, облегна се за бързо надзъртане, после се втурна напред, за да заеме позиция при вратата, която водеше в трапезарията. Придвижвайки се покрай килера под стълбите, Крис спря до колоната на стълбището, почука гърдите си с показалец, после се обърна да посочи нагоре. За кратък момент се зачуди защо си прави труда да почисти тази къща, но после размисли, че нещо беше влязло под кожата на кучето и че единственото добро Чъки е мъртвото Чъки.

„Освен ако не е Лена - прошепна едно тънко вътрешно гласче. - Ти това искаше, нали? Тя да ви последва. И какво ако е стигнала тук първа?“

„Няма начин - помисли той в отговор. - Лена познава Джес, не семейство Ландри. Няма причина да бъде в тази къща.“

„Освен ако не е решила да заобиколи - каза гласчето. - Ти тръгваш на север, затова тя прави кръг, проследява те по миризмата и те пресреща.“

Да, но с каква цел? Твърде много мислеше за това. Лена не се беше показвала изобщо през последните четири дни. Вече се чудеше дали ги е последвала. Може би той и Джейдън не бяха достатъчна примамка.

„Не мога да се тревожа за Лена сега.“ Само се надяваше това, което беше горе, да не беше въоръжено. Притискайки пушката към гърдите си, той последва оръжието си в бавно пълзене по стълбите, като се придържаше вдясно, далеч от скърцащия център. Коридорът отгоре се отваряше надясно и наляво и той огледа десния ъгъл, после левия, като пушката следваше очите му, проверявайки всеки сантиметър. За негово облекчение, зад гърба му имаше стена по целия път. „Стигни до ъгъла, провери вляво, после се завърти, иди вдясно, провери онзи ъгъл, после се разкарай от стълбите!“ Следващите им действия зависеха от това колко врати бяха отворени...

Точно когато стигна десния ъгъл, нещо изскочи от масичка, подпряна до далечната стена. Дръпвайки се вдясно, той обърна пушката си, но беше изваден от равновесие. Котката скочи на гърдите му, заби нокти, изфуча, а после се изстреля, използвайки го за трамплин, за да се катапултира по останалия път до долу. С вой Крис стреля, после се олюля, когато петата му се закачи. Падна назад, главата му удари едно стъпало достатъчно силно, за да види фонтан от звезди, а после изгледа как ботушите му прелетяват назад, когато направи салто и се строполи надолу по стълбите.

-      Добре ли си? - Лицето на Джейдън, тебеширенобяло от тревога, изплува пред него. - Можеше да си счупиш врата. Котката ме уплаши страшно.

-      Ъх... - изграчи Крис. Можеше само да лежи за момент и да слуша воя в очуканата си глава. Подпря се на лакти, преглътна, за да спре пристъп на замайване, после изкриви лице, раздвижи челюст и изплю храчка червена пяна. - Прехапах се. Тъпа котка!

-      Радвай се, че беше само това! - Подпирайки собствената си пушка на стената, Джейдън му помогна да стане. - Може ли да се махаме оттук? От това място ме побиват тръпки и смърди. Котката сигурно е довлякла всякакви боклуци. Вероятно сере навсякъде.

-      Да. - Разтърсвайки глава, за да я прочисти, той се огледа и намери пушката си, която беше изскочила от ръцете му, за да се плъзне на няколко стъпки от килера, под стълбището. Наведе се със стон. - И без това трябва - каза, като перна предпазителя. - Въпреки че сме вътре, някой може да е чул изстрела и да дойде да провери...

Зад гърба му вратата на килера се отвори със силен удар и Джейдън извика:

-      Крис! Внимавай, внимавай, вни...

100

-      Това е тъпо - промърмори Ели мрачно, едната ѝ ръка беше закачена за нашийника на кучето, а другата стискаше савиджа. Сгушена до нея, Мина само се завъртя леко, но не промени позата си. Всеки звук, който можеше да е издала - а тя не беше, независимо какво беше казал Крис, защото Мина беше обучена да бъде тиха, - беше задушен от каишката, пристегната около муцуната ѝ. Ели пропълзя напред и се загледа от ъгъла на купчината дърва на три метра, но видя единствено гаража, сгушен в дърветата, и далечния ъгъл на къщата, в която Джейдън и Крис бяха отишли, както изглеждаше, преди часове.

Дръпна се назад и загриза долната си устна, като се опитваше да мисли какво да направи и колко дълго да чака. Можеше да усети как кучето трепери под ръката ѝ. Мина искаше да отиде и да се включи в боя... ако имаше такъв. Ели все още не беше сигурна. О, тя не беше глупава. Изстрелът беше много заглушен - едно тихо пукване от това разстояние, - но достатъчно ясен, за да разбере какво беше. И все пак беше само един, изобщо нямаше ответен огън. Нямаше крясъци или викове също, което, дори да имаше километри между нея и къщата, тя вероятно щеше да чуе, защото беше толкова зловещо тихо.

Във всеки случай тя нямаше да отиде тичешком да провери какво е станало. Само малките деца го правеха. Но трябваше да направи нещо, защото точно сега прецени, че се е случило едно от следните две неща: или Крис, или Джейдън се вдигаше от пода, защото единият от тях беше паднал; или и двамата бяха скочили и сега ги разкъсваше рояк човекоядци. И какво тогава правеха тя и Мина, като седяха на задниците си?

Тя перна предпазителя на пушката си - включен, изключен, включен, изключен. Включен. Изключен. Взе решение.

-      Ще броя до десет - каза на Мина. - После отиваме.

Кой път да поеме? Трябваше да стои под прикритие, да не се вижда. Пропълзя напред и дръпна леко Мина, за да я махне от пътя си, после се издърпа зад ъгъла за по-добра гледка към онзи двор чааак там. Честно, трябваше ѝ бинокъл. Очите ѝ пребродиха сивите дървета и чистия бял сняг, зачервен тук и там от лъчите на залязващото слънце, и се спряха на гаража, построен навътре в дърветата. Бързо бягане право дотам, а после би могла...

Примигване на светлина. Секунда по-късно вратата на гаража се отвори. Появи се длан, после ръка, последвана от рамо... и Ели видя как момичето, дебнещо и подобно на паяк, излезе... с голям ловджийски нож.

„О! - Сърцето на Ели подскочи. Тя дръпна себе си и Мина бързо назад. - Не ме виждаш, не ме виждаш!“ За краткия миг, в който беше видяла момичето - и боже, беше човекоядка, - Ели отбеляза само дълга коса, сплъстена с мръсотия, и нещо сбъркано в лицето ѝ. Сякаш друг човекоядец беше отхапал голяма хапка? Ели не беше сигурна. Зачака, а сърцето правеше „бонг-бонг-бонг“ в гърдите ѝ, ушите ѝ бяха нащрек за хрущене на сняг или пукане на клонка. Нищо не се чу и Мина не помръдна.

„Добре, значи човекоядката не знае, че съм тук.“ Извади късмет. Но сега Ели наистина трябваше да направи нещо. Може би този изстрел беше сигнал: „Елате, имаме сочни момчета!“.

Показвайки се едва толкова, че да погледне зад купчината дърва, Ели видя момичето ниско до земята, пълзящо като тарантула. Голям и четвъртит, ножът ѝ приличаше повече на сатър.

Ръката на Ели стисна пушката, но кого заблуждаваше? Ако пратеше Мина след човекоядката, кучето ѝ можеше да бъде накълцано. Ако стреляше предупредително обаче, можеше да помогне на Джейдън и Крис, но пък и човекоядката щеше да я намери доста бързо. „И все пак трябва да направя нещо...“

От дълбините на къщата дойде див, но много заглушен вик - като увит в памук звук, а после меко „бам“. Нещо се счупи или врата се трясна?

В същия момент момичето стигна до ъгъла, провря се под дълго и тънко парче метал, където стената достигаше земята, и мина под къщата.

Това реши нещата. Имаше нещо вътре с Крис и Джейдън, нещо много лошо, а сега тази еднакво ужасна човекоядка идваше към тях откъм гърбовете им.

-      Върви, Мина! - Скачайки на крака, Ели махна каишката от муцуната ѝ. Кучето хукна като ракета, а Ели тичаше точно зад нея и викаше: - Давай, Мина, давай, Мина, давай, давай, давай!

101

Крис имаше време само да отбележи вика на Джейдън и трясъка на вратата. В следващия момент нещо се изстреля върху гърба му и го завъртя напълно. Зърна за кратко кухнята, преди Промененият - момиче или момче, той не знаеше - да го събори, блъскайки го с лице на пода. Челото му удари дърво и той усети как нежната кожа, която едва беше започнала да заздравява от боя с онзи Променен в кухнята на Хана, се разкъсва. Лицето му гореше от болка. Примигна няколко пъти, за да премахне внезапния поток топла кръв, пъхна коляно под себе си и се опита да отхвърли Променения от гърба си. Зад него, близо до стълбите, Джейдън още крещеше и тогава Крис чу неясно нещо, което звучеше като тежки ботуши, трополящи надолу по стълби. Още един вик от Джейдън - този път от паника - бе бързо задушен и Крис осъзна, че горе все пак беше имало още нещо освен котка.

Чу прьхтене над главата си и усети как нещо се плъзва около врата му. Миг по-късно нямаше въздух. Пускайки безполезната пушка, той заби нокти, опитвайки се да пъхне пръсти под въжето, докато Промененият заби коляно в средата на гърба му и натисна, като в същото време дръпна въжето. Крис усети как ноктите му одраха кожата, кръвта му започна да бумти, черни паяци замъглиха зрението му. Усещаше гърдите си така, сякаш някой беше спуснал огромна тежест, сплесквайки ребрата му и размазвайки дробовете му. Пресегна се назад, за да удари нападателя си с две ръце, но успя да нанесе единствено слаби шляпвания. Усети как Промененият опипва, а после сграбчва с юмрук косата му и дръпва главата му назад, за да оголи врата му, докато въжето мачкаше гърлото му. Крис губеше контрол върху тялото си, започваше да трепери. Болката в гърдите му беше свирепа като твърд цирей, който щеше да го взриви. Всичко почерняваше отвътре и отвън. Вече не можеше да се бори. Краката му се тресяха неконтролируемо, както и ръцете му. Можеше единствено да забележи шляпването в дървото, барабаненето на ботушите си.

Изведнъж силата му изчезна. Усети как се отпусна, как въжето прерязва нежната кожа на шията му. Това, което трябваше да е изблик на ярка болка, бе само мехурче от далечен фишек, което бързо се пукаше. Умът му се изплъзна, захватът му за съзнанието се обръщаше, както когато отровата на Хана беше потекла по вените му. Коварен мрак се просмука в зрението му, когато краищата на света му се сринаха. Точно преди напълно да загуби съзнание, видя нещо - някого? - внезапно да изскача, сякаш излизаше от недрата на земята. Един глас - много далечен и едва доловим като пушек:

-      Насам!

И това беше. Изведнъж Крис пропадаше, всички мисли се изпаряваха и там, където трябваше да има под или почва, или земя, които да го задържат, нямаше нищо - освен Джес, която се появяваше в рояк сенки. Помисли, че тя може би казваше нещо, но той се движеше бързо, профуча и никога...

102

Том се претърколи и изскочи от процепа. Близкото Чъки - набито хлапе в петносани джинси и твърде голямо камуфлажно яке - беше забило коляно в гърба на тъмноокото момче и държеше въже в една ръка. Том виждаше, че тъмноокото момче почти си е заминало, тялото му се тресеше, лицето му беше черно, а очите му се бяха извъртели, за да покажат бялото, което ставаше пурпурно от кръвоизлива. Зад тях Том зърна по-дребното момче да удря и рита друго Чъки - много голямо момиче, което раздаваше юмруци.

-      Насам! - извика той. Якото Чъки се сепна и отпусна хватката си върху момчето, което се срина на купчина и не помръдна. Том пусна три бързи изстрела в едно меко „пиу-пиу-пиу“. На гърдите на Чъкито разцъфнаха пурпурни звезди и то падна назад, докато Том се измъкваше от подподовото пространство и напредваше бързо. Момичето все още пердашеше по-дребното момче, но, изглежда, беше осъзнало опасността и се дърпаше назад, започваше да се обръща.

-      Стой долу! - извика Том на по-дребното момче. Момичето се хвърли настрана, когато той пусна още един откос изстрели в предната врата. Парчета стъкло се пръснаха по пода и по-дребното момче завика:

-      Пушка, пушка, тя взе моята пушка!

Том го видя в същия момент, в който момичето се завъртя, чу отварянето на предпазителя, когато дулото на една дълга пушка се завъртя. Отпусна се на едно коляно, смъкна се под огневата ѝ линия и се прицели. В един миг главата на момичето беше там, в следващия...

-      Кой... - Второто момче пъшкаше, опитваше се да се обърне, да се изправи на крака. Кръв течеше по лицето му. Том не знаеше дали всичката е негова, но поне това хлапе дишаше. - Кой си...

Том не отговори. Обърна се и забърза обратно към тъмноокото момче. Хлапето - на седемнайсет или осемнайсет, помисли той - беше все още долу, изобщо не мърдаше, безжизнените му очи се взираха, езикът му беше пурпурен и издут, имаше кръв по шията, въжето беше здраво стегнато. „Боже, не!“ Том падна на колене, после изсъска през зъби, когато видя колко дълбоко беше порязан врата на хлапето.

-      Не! - беше по-малкото момче, гласът му пресекваше. Коленичи до тялото. - Не, не, не може да е мъртъв, не може...

-      Тихо! - Обръщайки глава, Том се заслуша за дишане.

Нищо. Нямаше шептене на въздух към бузата му. „Хлапе, хайде! - Затвори очи и допря глава до гърдите на момчето. Тишина. - Не прави това, хлапе, недей...“

От кухнята зад Том дойде едно силно „тряс“ на врата, удряща се в стена. Стреснат, все още на колене, той се обърна. Изскачайки от килерчето, измъквайки се от дупката в пода, през която той беше пропълзял само преди мигове, идваше момиче - тих, смъртоносен ужас с чудовищно разкъсване на едната буза, през която можеше да види зъби, розови венци и език. В ръката си държеше най-големия, най-острия нож, който Том беше виждал.

-      Назад! - Избутвайки по-малкото момче настрани с дясната си ръка, Том хвана узито с лявата.

Тя беше толкова бърза, че той имаше време само за хващане с една ръка, левият му юмрук се сключи около дулото на узито и той се извъртя, прицелвайки се в ръката с ножа. Тя разгада маневрата му и се спусна в мушване като фехтовач, който минава под острието, докато узито изсвистя покрай нея. Изваден от равновесие от собствената си инерция, Том видя проблясъка, чу как ножът свисти към него в бързо странично посичане към изложения му ляв фланг и помисли, че това може да е последната грешка, която прави.

Кафява мъгла се изстреля в момичето откъм гърба му Чу се хлопване на зъби и Чъкито започна да пищи, вдигайки се на крака, когато кучето стисна челюсти около лявата ѝ ръка и ги впи дълбоко. Ножът се завъртя свободно, прелетя покрай гърдите на Том, като пропусна за част от сантиметъра, за да се забие в отсрещната стена. С ъгъла на лявото си око видя как по-малкото момче търси пушката си. На няма и три стъпки Чъкито се завъртя като дервиш, а кучето, стиснало здраво зъби, полетя около него като гюлле.

Когато видя кучето, Том помисли: „Чакай...“.

Отдясно вратата на кухнята се отвори широко с трясък. Том перна предпазителя на узито, заби приклада на рамо и обърна оръжието точно когато една блондинка с коса като царевична свила - твърде млада, за да бъде Чъки, Том все още беше запазил разсъдъка си, за да види това - се стрелна в помещението.

-      Мина! - извика момичето, поставяйки савиджа си на рамо. - Пусни!

Том усети как сърцето му се пръска от шок и неверие, и внезапна сладка зашеметяваща радост. За част от секундата светът просто спря, изчезна и нямаше нищо, което да иска повече, отколкото да я прегърне, да я стисне до себе си, но той вече връщаше позата си, завърташе се обратно към Чъкито, пръстът му на спусъка обираше луфта.

-      Застреляй я! - изкрещя момчето с кестенявата коса, докато зареждаше до Том. - Застреляй я, Ели, застреляй я!

Всички стреляха едновременно - неговото узи все още със заглушител, но пушката на момчето изрева и дори савиджьт издаде много силен шум за такова хилаво оръжие.

После, все още на колене, защото внезапно не можеше да намери краката си и със сигурност щеше да падне, Том крещеше, разтворил широко ръце:

-      Ели! Скъпа! Ели, Ели!

Тя беше толкова съсредоточена върху кучето и Чъкито, че той се съмняваше да е забелязала нещо друго. Когато чу гласа му, се обърна, очите ѝ бяха станали огромни, недоверчиви и невероятно сини, тя вече летеше през стаята, а Мина, джафкаща истерично, също се стрелна към него.

-      Том! - пищеше Ели. - Том! Том! Том!

Тя щеше да го събори, беше сигурен, защото тичаше прекалено бързо, но сърцето му беше толкова пълно, че щеше да понесе всичко, искаше го... и сигурно щеше да стане.

Ако не беше Мина - извън себе си от радост, - която стигна там първа.

103

-      Обичам огньове. - Нанизвайки още един мек бонбон, Крис задържа пръчката доста над пламъците. - Всъщност аз просто обичам бисквити с маршмелоу... Хей, ти гориш!

-      Точно както ги харесвам. - Облизвайки пръстите си, за да избегне обгаряне, Питър сложи почернелите стопени меки бонбони между квадратни грахамови бисквити „Хьрши“ с шоколадова глазура и задържа, докато бялата лава преля. Питър натъпка лакомството в устата си. - И по-бързо! - каза той през лепкавата вкусотия. - Ще оставиш да ми прилошее само на мен ли?

-      Не - каза Крис, но не приближи пръчката си по-близо до огъня. Хвърли поглед на нощното небе, побеляло от звезди. Окото на луната, по-бяло от маршмелоу, гледаше втренчено.

„Това не е правилно. - С гримаса той сложи ръка на гърдите си, в които почувства внезапна болка, странен натиск. - Отново сънувам.“

-      Не бързам за никъде. - Пламъците пулсираха. Дъхът на Крис се замъгли, въпреки че нито той, нито Питър носеха якета или дори туристически обувки, само джинси, тениски и кецове. - Харесва ми тук.

-      На мен също - каза Питър, гласът му беше лепкав. Косата му се изливаше върху раменете като предено злато. Очите му бяха сини диаманти. - Едно от любимите ми места на земята.

-      Но не можем да бъдем тук, нали? - Крис помисли, че са на върха на планина, високо над равнината. И все пак само огънят пращеше там върху плоча от плоска скала и нищо не се виждаше зад Питър освен тъмна пустота. Съдейки по звездите, това може би беше космосът. Или раят.

-      Не. Огънят не е позволен наистина, но това е моето място с моите правила и моя маршмелоу. - Преглъщайки, той плъзна език по една стопена капка и простена: - И шоколад. Боже мой, забравил бях колко е хубав вкусът му.

-      Значи сме в главата ти?

-      Да. По-скоро... фантазия. Моето скривалище. Където се крие последната част от мен. - Питър набучи още маршмелоу на пръчката си. - По-добре побързай с тези лакомства, преди да те дръпнат обратно!

„Да ме дръпнат обратно?“

-      Колко време имаме? Липсват ми разговорите ни - не беше това, което искаше да каже, но истината беше смущаваща. Сгърчи се при ново бодване на болка. - Какво е това? Имам чувството, че някой бъхти гърдите ми.

-      Защото е точно така. Опитват се да спасят задника ти.

-      Какво? - Мозъкът му прихвана това, което Питър току-що беше казал, и си спомни предупреждението на Джес или може би пророчество: „Някой ще умре. Някой трябва да умре“. - Спасяват ми задника? Имаш предвид, че съм...

-      Толкова близо. - Питър стисна сантиметър въздух между два пръста. - Сърцето ти спря и не дишаш. Мисля, че Том може да ти е счупил ребро. Един от Червения кръст, който помагаше на заместник-шерифите, каза, че се случва понякога.

-      Том? - Той примигна. - Том на Алекс?

-      Да, на Ал... - Питър, изглежда, се стегна. - Нейният - каза той, гризвайки малко маршмелоу. - Знаеш ли, че са добри и сурови? Бях го забравил. Това е лошото. Мога да идвам тук, но ще забравя и за теб. Няма друг начин да запазя всичко това в безопасност от него. Сякаш съм зад еднопосочно огледало, само дето не мога да остана дълго и никой отвън не знае, че съм тук.

Това беше толкова различно от предишните му преживявания. Крис се чувстваше... по-сигурно.

-      Защо не те виждам в кошмар? Само това имах досега - каза, мислейки, че също така не се беше и опитвал да умре толкова много пъти преди. Той се взря в пръчката си с мекия маршмелоу, който отказваше да покафенее. - И какво му става на това? - Импулсивно той хвърли пръчката в пламъците. Нищо не се случи. Бонбоните не направиха мехури и не почерняха. Издърпа пръчката, отчупи върха ѝ и я хвърли в огъня, като гледаше как пламъците отказват да я докоснат. Един дънер изпука, пускайки рояк искри, но самото дърво оставаше непроменено. Протягайки ръка, той остави дланта си да приближи и да влезе в пламъците. Нямаше жега. Нямаше болка.

-      Както казах, ние сме в моето специално място. Предполагам, всичко това - Питър отскубна малко маршмелоу и се взря в него, сякаш изучаваше лабораторен образец - вероятно няма да действа за теб.

-      Защо? - Отчупвайки парче шоколад, Крис докосна с език тъмната бисквита. За момент се замисли за Мег Мъри^1, седяща пред ястие с вкус на пясък, докато брат ѝ, изгубен и вече под контрол, ядеше съвсем щастливо. Шоколадът нямаше миризма и бе с по-малко вкус от въздуха. - Защо нямах възможност да идвам тук от самото начало?

-      Може би защото все още проумяваше нещата. Търсеше истината, събираше парчетата. - Размахвайки блестящите си бонбони, Питър направи жест с пръчката, очертавайки ленти бяла пара. - Трябваше да ми простиш, за да намериш част от истинската ми същност, предполагам.

„Истината идва от кръв и вода.“

-      Да оставя чука.

-      Да, но няма нужда да задълбаваме в Библията. Случващото се има много повече общо с биологията и с мозъка. Говоря за темпоралния лоб, за преживявания извън тялото. Исак беше прав за това.

-      А ти? Наистина ли си мъртъв, или си се променил, или...

-      Мисля, че за мен всички са свързани. - Питър въздъхна тежко. - Има толкова неща, които искам да ти кажа, а нямаме време за всичко. Не съм сигурен дори че можем отново да го направим.

-      Как изобщо го правим?

-      Не знам. Изградих мястото преди няколко седмици, когато ти ми каза да го направя.

-      Аз? Как бих могъл...

-      Ние сме различни. Всички Пощадени. Някои са наистина уникални като теб и начина, по който мозъкът ти реагира на наркотика, който Хана ти даде. Аз... аз вече се променях преди Промяната. Лодката? Лъжата? - Питър погледна встрани. - Да оставя онова момиче да се удави.

Беше мислил много за това.

-      Питър, не е имало време. Не си могъл да спасиш и двете. - Едва не добави: „Някой е трябвало да умре“, но не го направи. - Питър, тя ти е била сестра.

-      Но после влоших нещата още повече. Казах, че момичето вече е било мъртво. - Питър вдиша, потръпвайки. - Добрите не лъжат. Те не избират. Те спасяват всички.

„Това става само в книгите.“

-      Хана каза, че си опитал.

-      Да. - Питър се изсмя кратко. - Но дали направих нещо добро? Този единствен избор съсипа живота на Саймън, вероятно и на Пени, а после устроих Зоната, хранех... - Хвърли пръчката си в огъня, а гласът му се насити с отвращение. - Унищожавам всичко, което изграждам, и всеки, когото обичам.

-      Аз съм все още тук - каза Крис тихо. Видя как бонбоните на Питър се превърнаха в пепел. Пулсиращата болка в гърдите му беше станала по-остра и много по-силна в последните няколко секунди. - Ние не сме в кошмар. Няма никой тук освен нас, а очите ти са сини, Питър.

-      Защото виждаш тази част, която е - той потупа тила си - скрита, и също така, защото ти ме познаваш. Това е тази част, която трябваше да достигнеш.

„И частта, която искам да спася, ако мога“ - мисълта изскочи в ума му напълно нежелана.

-      Може би защото и ти искаш да достигнеш до мен. Каза, че си бил уплашен, но аз съм тук. Намерих това място и теб. Нека ти помогна, Питър!

-      Каза ми това веднъж. Мисля, че тогава ме спаси малко. Каза ми да си простя. - Питър поклати глава. - Но не мога. Ти също не трябва да ми прощаваш.

-      Но аз ти прощавам, Питър - каза той, после се стегна, когато гърдите му пламнаха. „Не, моля ви, още не!“ - Ти не си изгубен, не и докато все още мога да те намирам.

-      Но аз съм почти свършен. Мога да го почувствам. Това място? - Питър огледа малкия балон светлина, който удържаше мрака. - Не знам колко още мога да се задържа в него. Да, то е част, която той не може да контролира. Не съм сигурен, че дори знае за нея. Но той става все по-силен, а пространството ми се свива. Този огън, бонбоните? Те са единственото, което остана.

-      Той?

-      Да. Ф-ф... - Главата на Питър внезапно се отметна назад. Стрела от болка премина през лицето му.

-      Питър! - Разтревожен, Крис се пресегна към приятеля си. - Питър, какво...

-      Н-не! - Той се сви. - Н-не ме докосвай! М-моя е вината. Да к-кажеш името, е да контролираш, да имаш д-достъп...

-      Достъп? Контрол? За какво говориш?

-      За него. Той иска да з-знае, но аз не съм к-казал... - Дишайки тежко, Питър притисна слепоочията си с двете длани. - Не мога да казвам имена. Върви в двете посоки. Като го н-назова, го пускам вътре.

-      Кого? Как?

-      Ф-фин... О, боже, това боли! - Питър се изви в дъга от нов пристъп на болка и изсъска: - Използва н-наркотик, не съшия, който ти д-даде Хана, но бл-близък.

-      Върху кого? Върху теб?

-      Д-да и... - Питър вдиша на пресекулки. - И Пр-променени. Твърде много за об-обясняване. Няма време. Питай Т-Том! Той се досети за една част... а-ах!

-      Питър! - Крис имаше нужда от цялата си воля, за да не докосне приятеля си. - Питър, кажи ми какво да правя!

-      Н-нищо не можеш да направиш. - Още една вълна от болка премина през Питър и изтръгна стон. - Ф-фин и-и-идва.

-      Идва. - Прясна пот блестеше по челото и по врата на Питър, но вече на светлината на огън, който не беше толкова ярък, колкото преди. Крис хвърли поглед на избледняващите пламъци точно когато острата болка отново сграбчи гърдите му. „Няма време.“ Или Фин беше намерил Питър, или него го издърпваха, или може би и двете. - Къде? В Рул?

С все още затворени очи Питър успя да кимне.

-      Той има о-оръжия. Мъже и Променени...

-      Какво... - Мощна болка като от нокът на хищна птица се заби в гърдите му. Крис не можа да сдържи стона. Беше започнало познатото усещане за падане, зрението му се замъгляваше, но той трябваше да узнае, трябваше да се задържи. „Не ме връщайте обратно само още няколко секунди!“ - К-какво иска той?

-      Д-деца. Повече опи... А-а-ах! - Питър се претърколи на колене и стисна главата си с ръце. - Излизай, Крис! М-моля те! Преди той да те в-види, преди наистина да те п-познае! П-позволи им да те в-върнат, с-спаси се, спаси...

-      Не! - Може би беше заради болката му или заради ужаса на Питър и неговата сигурност, че когато и ако се срещнат отново, нещата щяха да са много различни, или може би защото Джес го беше отпратила от Рул, за да намери пътя си, но сега Крис избра различен път. Стисна е ръка врата на Питър, придърпа приятеля си близо и го задържа. - Не, Питър, няма.

-      К-Крис, недей! - Очите на Питър се напълниха и Крис видя как истинският им цвят започва да кърви. Ръцете му стиснаха лактите на Крис. - Не ме докосвай! Ти трябва да...

-      Не ми казвай какво да правя! - Крис чу как гласът му се пречупва, усети сълзите по бузите си. - Ще ни спася, Питър. Ще спася и двама ни.

После черният прилив дойде и го отнесе.

1 Маргарет „Мег“ Мъри О’Кийфи - героиня от многократно награждавания научнофантастичен роман на Маделин Ленгъл „Гънка във времето“(1962). - Б.пр.

104

-      Чуйте ме! Виждал съм този човек. Виждал съм тези Чъкита... Променените. Тези, които е изменил. Знам какво имат и какво могат да направят. - Том посочи към узито, както и към съдържанието на раницата, което беше изсипал на маса в конферентната зала на болницата. - Фин е добре въоръжен, добре запасен и има войници, които вие нямате. Гарантирам ви, няма да изкарате и час, още по-малко ден. Ще ви помете, после ще вземе децата и ще каже, че сте квит.

-      Значи казваш просто да се предадем, да го оставим да мине през нас и да паднем без бой? - Джарвис се намръщи и хвърли мрачен поглед към двамата мъже, еднакво стари и точно толкова скептични, които седяха от двете му страни. - Що за войник, по дяволите, си ти?

-      Хей, хей! - намеси се Кинкейд от мястото си отляво на Крис. - Глух ли си, Джарвис? Това момче се опитва да ни помогне да спасим каквото можем...

-      Няма нищо - каза Том, но Крис видя червенина от гняв да се плъзга по челюстта му. - Уплашени сте, гладувате, нещата тук са се разпаднали. Това го разбирам. Не ме познавате и определено не ми се доверявате, особено щом се появявам с Обществен враг номер едно. - Том килна глава към Крис. - И това го разбирам. Но няма да спечелите този бой.

-      Имаме право да се защитим - каза Джарвис.

-      Никой не оспорва това. Но трябва да решите какво наистина защитавате.

-      Какво значи това?

-      Значи, че не говорим за битка за Руа - изхриптя Крис и трепна. През изминалите четири часа можеше единствено да шепти грубо през гърло, което сякаш беше преглъщало бръснарски ножчета. Но истински се побъркваше, когато погледнеше в огледалото. Покрито с кървава кора синьо-черно охлузване обикаляше гърлото му като кучешки нашийник. Бялото на очите му беше плувнало в червен кръвоизлив от спукани капиляри и почти толкова кървавочервено, каквото бе това на Питър в съня му. Болеше го да диша, мускулите му се сгърчваха с всяко поемане на въздух, а две пукнати ребра се оплакваха, въпреки че Кинкейд беше казал, че счупените болят много по-лошо. „Имаш късмет, че това момче има умения по полева медицина.“ За негов късмет, Том беше и много силен. След като сърцето му беше забило и беше започнал отново да диша, Том просто беше награбил Крис, беше отвел всички до пазачите на периметъра и веднага се беше предал.

Въпреки това Джейдън беше казал, че е имало момент, след като бяха убили момичето с ножа, когато Том се е... поколебал. „Когато произнесох името ти, по лицето му пролича колко е изненадан да разбере кой си и... беше много шантаво. Том беше ядосан. Сякаш вече знаеше нещо за теб и те мразеше и в червата. Ако Ели не го беше попитала какво не е наред...“

Джейдън не беше казал останалото, но смисълът беше ясен. Което накара Крис да се зачуди какво, по дяволите, беше казал Уелър на Том. Не беше имал време да разбере. За момента поне Том, изглежда, беше преглътнал гнева си към Крис, за да работят заедно и да накарат тези старци да се вслушат в разума.

-      Говорим за защитата на децата. - Чувайки гласа му, черната му овчарка Джет зарови нос в бедрото му и изпъхтя. Крис беше толкова щастлив да види кучето, че едва не изкрещя. - Това е единствената останала битка - каза той и почеса козината на животното.

-      Знаем това - каза Джарвис. - Трябва да задържим онези копелета далеч от тук.

-      Не! - Джейдън проговори за първи път от стола си вдясно от Крис. - Не това казва Том. Не слушате. Ако той е прав, със същия успех можете да изхвърлите куршумите. Не, още по-добре... плюйте нависоко и се простреляйте в краката! Така ще употребите оръжията си по-добре.

-      Не ти искам мнението - започна разгорещено Джарвис.

-      Ако искаш да крещиш, крещи по мен! - каза Том търпеливо. - Знам, че имате причина да не ми вярвате, но моля ви, слушайте! Всичко това има смисъл, особено ако вземете предвид онази снимка на Уелър и Фин и какви може да са били мотивите на Уелър. Взривяването на мината трябваше да изпрати Променените към вас, защото твърде много от тях са от Рул. Това са вашите внуци и техните приятели. Но те не са се появили тук.

-      Това не значи, че са били заловени. Няколко се върнаха. - Йегър заглади с ръка измачканата си сива карирана риза и се изправи малко, но гърдите му бяха хлътнали, бледите му бузи бяха изпити, прозорливите му, някога ярки като на птица очи сега бяха замъглени и празни. - След онази работа с Бен Стимке... открихме и убихме още четирима, но това беше всичко.

-      Всички, които ние намерихме. - Тънка кървава линия се процеди по брадичката на Джарвис от грозните драскотини по двете страни на устата му. Той я отри с дланта си, после я погледна и обърса ръка в панталона си. - Но сега се появиха тези двамата, които застреляхте вие, а онова момиче с ножа и... - Той се потупа по бузата. - Може да съм я виждал в града и преди.

-      Клер Крюгер. - Някога едър и пълен, сега Ърнст изглеждаше като човечето на „Мишелин“ с изпуснат въздух. - Не беше от Рул, но учеше в гимназията заедно с Бен.

-      И кой знае откога са клечали там долу - каза Джарвис. - Измъкнахме поне пет тела от онова подподово пространство, а имаме около дузина изчезнали през последните няколко седмици, без да броим семейство Ландри. Те изчезнаха в деня след онова... - Той метна кос поглед към Съвета, после бързо погледна встрани, мускулите по челюстта му се свиха. - Онова нещо с Бен Стимке. Честно казано, мислехме, че хората се измъкват. Не можем да ги виним. В интерес на истината, не се стараехме много да задържим тези, които искаха да напуснат. Така че ако това е всичко, което е дошло след срутването на мината, не е нищо, с което да не можем да се справим.

- Но не е всичко - каза Крис с пресипналия си груб глас. Звучеше като закоравял пушач. - Това казва Том.

-      Имаше много деца в онази мина, няколкостотин поне, и дори повече влизаха и излизаха - добави Том. - Това, което Уелър не знаеше, беше, че Фин е искал аз да взривя мината, за да бъде по-лесно на хората му да ги изловят. Било е като да подкарат добитък или бизони. Ако само неколцина са показали лицата си тук, обзалагам се, че той е заловил доста голяма част от останалите и ако прави с тях това, което видях при онези Променени, нямате никакъв шанс. Нито вие, нито децата.

-      Казваш, че ше убие децата? - попита Джарвис. - Ще ги застреля или ще нахрани с тях Променените?

-      Не. Децата са ценни, но по различни причини. - Крис беше запазил за себе си подробностите от своя... Сън? Видение? Преживяване извън тялото?... - Ще експериментира с тях.

Том кимна.

-      Мисля, че затова Мели събираше деца. Всъщност идеята не е била да се събере армия за поход срещу Рул. Трябвало е да се намерят опитни мишки, експериментални субекти, Фин вероятно иска да види какво става с нормални деца или с онези, които може да хване в процеса на променяне. Колкото повече мисля, толкова повече се убеждавам, че лагерът на Фин е бил относително наблизо също така. Само това може да обясни защо Мели толкова силно се бореше да ни задържи там и защо Променените никога не ни нападаха, Фин защитаваше лагера. Вероятно е назначавал мъже да охраняват периметъра, особено след като мината беше взривена.

-      Добре. Да кажем, че си прав. Но... да бягаме? - Джарвис клатеше глава. - Едва се държим сега. Няма достатъчно провизии, за да стигнат за всички.

-      Кой казва нещо за всички? - обади се Крис дрезгаво. Думите висяха там и той беше доволен да ги пусне. По внезапното свиване на очите му Крис реши, че от всички събрани мъже само дядо му има някаква идея какво предлагаха.

-      Но... - Джарвис се взря празно из стаята. - Но ако не можем да се бием и да победим...

-      Той има предвид децата. - Погледът на Йегър, изглежда, беше върнал част от специфичната си яснота. - И само децата.

-      За какво говориш?

-      Можете да напуснете Рул или да останете. Но ние взимаме децата, не вие. Не може да дойдете с нас - каза Крис. - Не може да ни последвате или да се опитате да ни намерите.

-      Kaквo? - заекна Джарвис. - Това... това е лудост! Ще ни оставите тук да умрем!

-      Не. Ако повечето от вас искат да напуснат, да вървят! - каза Крис. - Мисля, че трябва да се махнете оттук.

-      Да се махнем? - Две сини вени се издуха на слепоочията на Джарвис. - Повечето?

-      Някой трябва да остане - каза тихо Том. - Ако не направите представление, Фин ще разбере, че сте били предупредени. Трябва да осигурите на децата време да се измъкнат.

-      Чакай малко, чакай малко! Току-що каза, че не трябва да се бием.

-      Имах предвид, че трябва да се включите в точния бой по точната причина и в точното време - обясни Том. - Събрали сте деца, някои насила, други не. Казвали сте си, че е за тяхно добро. Но един затвор не е дом. Да се държите за тези деца, не обслужва друга цел освен вашата. Те държат правата върху живота си. Моля ви! - Том погледна към Джарвис, а после към останалите мъже поред. - Нека Джейдън и Крис ги отведат на някое безопасно място!

-      Никое място не е наистина безопасно - каза Йегър.

-      Но ще бъде по-добре от тук - каза Крис. - Искаме достатъчно провизии и фургони, за да отведем децата на север, това е всичко. Да кажем, за четири-пет дни.

-      Това означава да ви дадем всичко - каза Джарвис. - Ще ни останат само няколко пръчки замразен сироп.

-      Ако това е вярно, вече сте свършени - каза Том. - Имате твърде много усти и недостатъчно ресурси. Дори ако можете да намерите семена за засяване, ще минат месеци преди жътвата. Четете история! Това е Големият глад в Джеймстаун^1. Единственото нещо, което още не сте направили, е да ядете мъртъвците си.

Джарвис беше като камък.

-      Никога няма да се стигне до това.

-      Никой не е мислил и че светът ще свърши - каза Кинкейд. - Джарвис, за бога...

-      Кинкейд, не мога просто да реша. Трябва да го гласуваме. Да свикаме селото...

-      Не можете - каза Том. - Нямате толкова време, а хората ще го обсъждат до смърт. Ще се паникьосат, а нямате силите, нужни да контролират тълпата. След като бъде направено и се стигне до простия избор между това да заминете или да останете, ще имате много по-добри шансове да запазите хората спокойни, а може би и да спасите още няколко живота. Ако съм прав, Фин е на половин ден зад мен, но може да е и на много по-малко. Пълнолунието също работи за него, което значи, че може да се придвижва и да бъде готов да нападне това място призори.

-      Постната луна - намеси се Йегър. - Последното пълнолуние за зимата. Подходящо предвид ситуацията ни. „Слънцето ще се превърне в тъмнина и Луната в кръв.“2 - Той вдигна ръце в извинение. - Йоил. Също уместно, като се има предвид земетресението. Момчето е право, Джарвис. Ти искаше място в Съвета. Е, сега си в Съвета. Вземи решение и моли за прошка по-кьсно, но за бога, вземи правилното решение!

-      Боже мой! - Джарвис се взря надолу в масата за един дълъг момент, после кимна на нещо, което беше видял там, и погледна към Крис. - Чух какво каза за възрастните, но вземете и Кинкейд!

Лекарят се размърда.

-      Джарвис, не моля за...

-      Децата ще имат нужда от него. Той вероятно е единственият възрастен тук, на когото можете наистина да се доверите. - Окото на Джарвис отскочи към Джейдън. - Той се грижеше добре за вашите болни преди и е проклет и упорит, когато се налага.

Крис се беше надявал, че може да успеят да убедят Кинкейд насаме. Сега с Джейдън се изгледаха, после другото момче се обърна към Кинкейд и попита:

-      Ще дойдеш ли? Би ни харесало.

-      Аз... - Гърлото на Кинкейд изхрущя, когато преглътна сухо, а после той кимна. - Трябва да се погрижа за няколко неща, но... добре.

-      Тогава трябва да се размърдате - каза Том. - Подберете децата, съберете провизиите си на едно място и тръгвайте сега! И така едва ще има време.

-      А какво ще правим, след като заминеш? - попита Джарвис.

-      Аз не тръгвам - каза Том. - Още не.

-      Какво? - Крис чу думата да изпада от устата му.

Зад него Джейдън каза:

-      Том, не можеш...

-      Да, мога - каза Том, като все още гледаше в Джарвис. - Вие имате вашите деца, а Фин взе моите. Не мога да тръгна сега, когато все още има шанс да направя нещо, за да им помогна.

-      Фин няма да ги доведе - каза Крис.

-      Не на предните линии. Вероятно са в тила, на пет-шест километра назад. Няма да има друга или по-добра възможност да ги измъкна. Просто трябва да държим Фин съсредоточен върху Рул.

-      И как ще го направим? - попита Джарвис? - Ще пищим и ще тичаме наоколо като пилци ли?

-      Не. Фин идва от юг. Трябва да вдигнете защита или да изградите барикада... може би абатис^3...

- Какво?

-      Дървета. Отсечете ги, така че клоните да са насочени към врага. Не само вашите хора ще имат прикритие, но ще бъде и много по-трудно за хората на Фин да преминат. Ще трябва да обиколят. Едно такова препятствие също така ще го държи зает с Рул, а не със собствения му тил.

Джарвис се взря в другите мъже, които кимнаха.

-      Можем да направим това за теб - каза той.

-      Добре. Тогава събери хората си, Джарвис! Тези, на които можеш да разчиташ, че няма да избягат при първия изстрел - поясни Том. - И ми осигурете малко време, за да си върна децата!

1 Период на голямо гладуване в град Джеймстаун, колонията Вирджиния, през зимата на 1609-1610 г. по време на което от 500 колонисти оцелели едва 60. - Б.ред.

2 Библия, Деяния 2:20. - Б.пр.

3 Барикада от отсечени дървета. - Б.пр.

105

Тайната за това какво правеха и кой идваше към Рул се запази докъм три сутринта - достатъчно дълго, за да могат Крис и хората му да съберат необходимите провизии и да започнат да приготвят децата, които сега бяха скупчени в болницата. За изненада на Том, само петдесетина старци, повечето поначало бегълци в Рул, избраха да вземат част от останалите провизии и да се махнат от града. От оставащите близо сто и петдесет възрастни Джарвис беше избрал десет, които да вдигнат барикада от дърветата, които повалиха, а после набързо подредиха, за да пазят южния път - най-прекия откъм мината, той минаваше през хълмиста и рядко залесена област.

-      Няколко от мъжете ми събират дървета, за да барикадират северния път извън града, след като децата заминат. Всички останали искат да чакат в църквата - каза Джарвис на Том, който беше посетил замрялото училище за няколко много специфични предмета, преди да се отправи към камбанарията на черквата. - Поне докато Фин е в селото.

-      Какво? Защо? Не може да си сериозен. - Том беше ужасен. - Джарвис, трябва да накараш хората да се махнат. Ще бъдат седящи мишени. Трябва да се махнат от Рул. Това не е Денят на Страшния съд. Това не е Джоунстаун^1. За бога, никой не иска от бас да пиете смъртоносен коктейл. Те ще ви убият.

-      Но преподобният е прав. Никое място не е истински безопасно. - Очите на Джарвис бяха хлътнали толкова дълбоко в черепа, че беше нужно фенерче, за да се видят. - Утешава ни да се събираме. Не мога да им го отнема. Освен това нашите внуци най-после си идват у дома и... - гласът му пресипна. - Те са наша отговорност, винаги са били. Ако внук ми е с Фин, трябва да знам, че е в покой.

Никакви аргументи не можаха да променят решението на стареца, нито на някой друг и накрая Том се предаде.

По-късно, докато пресичаше площада към кметството, Том забеляза хора да пълнят църквата. Витражите блестяха в различни цветове, нещо, което за него би било успокояващо във всяка друга нощ. Докато изкачваше стъпалата на кметството, слабите звуци на химн долетяха през отворената врата на църквата: „Не се страхувам от враг, когато Твоята ръка ме благославя“2.

Осакатеният крак го мъчеше от всичкото това качване и слизане, да не споменаваме борбата с кофите грунд и торбите висококачествена тор, които качи в задната стая на склада, разположена точно над затвора, и за кутиите с дизел и мазут, които също беше качвал на гръб. Надяваше се да е улучил точните пропорции. Отправи се надолу, за да провери вентилационните тръби на сградата. Вече беше открил, че са достатъчно широки, за да може той да пропълзи през тях. (Слава богу, че нямаше клаустрофобия.) Сега трябваше само да разбере колко далеч може да опъне шнура на детонатора и дали сметките му бяха точни. Нужно беше само да спечели някакви си петнайсет-двайсет минути отвън.

„А после мракът ще се задълбочи - помисли си Том. - Независимо дали ни харесва, или не.“

Два часа по-кьсно чу тропота на ботуши.

-      Том?

-      Тук горе, Крис. Отляво на теб. Задръж! - Беше легнал по гръб на високия рафт, в ръцете му имаше отчасти разглобен часовник, а таванът на затвора беше на стъпка от лицето му. Пъхайки пръст върху едно от колелцата на часовника, той внимателно постави тресчица от издялана кибритена клечка между един зъб и входния палец на лоста, преди бавно да освободи натиска върху колелцето. Палецът се заби в дървото, но не го счупи. Механизмите на часовника бяха неподвижни, стрелките бяха замръзнали. - Така - каза Том, като нежно постави часовника настрани и извади чифт клещи, - хората на барикадата готови ли са?

-      Толкова, колкото могат да бъдат. Децата ще тръгнат след още час.

-      Доста рисковано. Скоро ще се съмне.

-      Нищо не може да се направи. - Крис внасяше кутии с пропан и бензин. - Знаех, че всички тези неща са тук, но какво планираш? Това ми дава изцяло нова перспектива.

-      Да. Само се надявам, че взривът ще бъде достатъчен.

Том проби дупка в единия край на сивкавобял блок и плъзна вътре тънко парче патинирана тръба - да, достатъчно близо, за да мине за M18 с малко късмет, - после използва зъбите си, за да откъсне парчета изолирбанд.

-      Събра ли хората си?

-      Които са останали. Поначало Пощадените не бяхме много, а сега са дори по-малко. Пру и Грег са най-големите. Щях да пратя и двамата, но предпочитам Грег да дойде с нас. Има едни момчета - Ейдьн, Лушън и Сам, - след като заминах, те са минали към тъмната страна. Заключили са Пру и Грег. Не вярвам на Ейдън и на хората му, но не мога да ги оставя. Няма да е редно.

-      Това са твоите хора, ти решаваш. Но наистина ли ги искаш за дълго време? Накрая ще трябва да избираш.

-      Знам. - Крис сви рамене. - Всички сме Пощадени. Ако успеем да се измъкнем, може би ще е най-добре да им дам дял и да ги отпратя. Все едно, Пру и още три други момчета ще тръгнат след твоите деца, когато им кажем.

-      Чудесно! - Том посочи един термос на пода. - Кафе, ако искаш. Наливам се от часове. Толкова съм надрусан, че вибрирам.

-      Благодаря! - Крис отвинти капачката на термоса, сипа си в една чаша, сръбна и примигна. - Еха, това е силно! Мисля, че зъбите ми се накьдриха.

-      Наслаждавай му се, докато го има. Открих го в нещата на Уелър. - Том върна вниманието си към работата. Кървавото море в очите на Крис толкова много му напомняше за изменените Променени на Фин, че го изнервяше. - Звучиш по-добре.

-      Да. Кинкейд каза, че имам късмет, че ларингсът ми не се е скъсал. - Том чу как Крис отпива още веднъж колебливо от кафето. - Как точно ще стане това?

-      Ще свържа блока с будилник по начина, по който вече направих с четири други. След като дръпна клечката, часовникът започва да тиктака. По този начин мога да контролирам точно кога започваме, вместо да го нагласявам сега и да се надявам да имаме късмет.

-      Няма ли да го чуят през вратата? Тиктакането? - Крис посочи с пръст една довършена бомба, прикачена към най-долния рафт. Тази се вижда веднага.

-      Нещо интересно, което да привлече вниманието на Фин. Обзалагам се, че няма да имат време да спрат всички, преди поне една да успее да гръмне - каза той, учуден колко гладко излезе лъжата от езика му.

-      Еха! Наистина ви учат на много неща. - Крис плъзна пръст по ръба на чашата. - Гледах онзи филм за отряда за обезвреждане на бомби. Правил ли си такива неща?

-      Да. - Том използва ножа си, за да одере кабела. Колкото по-набързо сглобено изглеждаше, толкова по-добре щеше да заблуди Фин. - Знам филма.

-      Верни ли са нещата, които показват в него?

-      Отчасти. Повечето пъти пращахме роботи и правехме водни заряди или използвахме парчета С4, за да взривим самоделни взривни устройства. Костюмът е последно средство. - Той направи пауза. - Не се правя на задник, но наистина не искам да говоря за това сега. Трябва да съм съсредоточен. Да се връщам към онези спомени... не е добра идея.

-      Добре. - Том усети очите на Крис. - Какво каза Уелър?

Знаеше какво има предвид Крис.

-      Нищо хубаво - каза, като откъсна още едно дълго парче изолирбанд. Слава Богу, че имаше много. Беше се притеснявал, че няма да има достатъчно за истинската. - Не така си представях нашата среща.

-      О? - гласът на Крис беше станал по-предпазлив. - А как?

-      Щях да те убия. - Той заглади изолирбанда е палеца си. - За това, което Уелър каза, че си направил на Алекс. След като избухна мината, да те убия, беше всичко, за което можех да мисля. Беше... като отрова? - Усети как езикът му вкусва думата, после поклати глава. - Не е правилно. Тази омраза беше единственото, за което можех да се държа. Омразата те кара да се чувстваш по-силен, сякаш можеш да се задържиш напомпан, така че да слагаш единия крак пред другия и да мислиш, че отиваш някъде, дори ако това, което правиш, е да въртиш един и същи филм отново и отново в главата си.

-      За това как си щял да ме убиеш.

-      Цветен. - Той кимна. - Днес следобед... е, вече вчера... когато Джейдън те повика по име, помислих: „Боже, това е той, това е този, когото дойдох да убия“. - Том въздъхна и кръстоса ръце на гърдите си. Като дете обичаше да лежи така в ароматната трева и да изучава облаците. - За една секунда си мислех:,Добре, нека умре!“.

Последва дълга пауза.

-      Какво промени решението ти?

-      Ели. - Той завъртя глава, за да погледне надолу. - Беше обезумяла. Накрая ми просветна, че Уелър каза толкова много лъжи, че казаното за теб може би беше просто поредната.

Кратка усмивка проблесна на устните на Крис.

-      Благодаря, че си ме оправдал поради липса на доказателства!

-      Моля! - Въпреки седмиците, в които подхранваше чудовищната гнилост в душата си, Том харесваше това момче. В друго време и на друго място можеше да са добри приятели. Усети докосването на тъгата при мисълта, че сега шансовете са равни на нула. Той имаше толкова много въпроси и никакво време. Искаше да пита за Алекс, за всеки спомен, как е изглеждала, какво е казала. Дори мислеше, че може да го приеме, ако Крис и Алекс... но имаше ли значение сега? Нищо не можеше да промени чувствата му към нея, нищо, а и все пак имаше чудото Ели - един толкова сладък дар.

„Дръж се за това! - Всичко, което станеше впоследствие, щеше да зависи от Крис, момчето, което беше сънувал толкова често и което едва познаваше. - Дръж се за Ели и Алекс до последната секунда!“

-      Децата са почти готови - каза Крис. - Трябва да тръгваме.

-      Да. - Том се усмихна стегнато на другото момче, откъсна няколко ивици изолирбанд и започна да пристяга будилника към сивкавобелия блок, който беше оформил. Не изглеждаше зле, ако можеше да каже така. Щеше да върне в ритъм няколко сърца. - Още няколко секунди.

-      Добре. - Крис помълча за момент. - Някога чудил ли си се кой го направи?

-      Кое? Електромагнитния пулс ли? - Той поклати глава. - Ако беше книга или филм, щеше да има някой, който да го обясни, да ти даде всички отговори. Да оправи всичко, да го опакова с фльонга. Никога няма да разберем, а и няма значение. Това е като война, Крис. Когато войниците маршируват, всичко, което те интересува, е да защитаваш семейството си. Когато си стъпил на земята, мислиш само за мисията, за приятелите си, твоите братя. Няма политика. Няма голяма картина. Не агонизираш над морала. Всичко се свежда до същественото. Да, в някои дни, в невъзможните дни, когато без значение колко си внимателен, някой умира, се чудиш за какво е всичко това. Но накрая там са братята ти, твоите хора, и само това. Не търсиш смъртта, но ще жертваш всичко за тях. Аз за малко бях изгубил почва под краката си. Когато се върнах в отпуска и се прибрах у дома... - Той спря, чудейки се дали наистина иска да го признае на глас, но после си помисли, че след още няколко часа нищо, което е казал, няма да има значение. - Бях на ръба, може би на стъпка от това да не се върна. Да дезертирам. Бях планирал всичко. Как ще оставя следи в Мичиган, а после ще се промъкна в Минесота и оттам в Канада. Голяма страна, лесно е да се загубиш. Но най-добрият ми приятел Джим, бяхме в един екип за обезвреждане на бомби с него, явно разбра, че нещо става, когато споменах Уакамау, тъй като семейството ми беше в Мериленд. Има много приятни места за лагеруване там. Така че защо да ходя до Горния полуостров? Мисля, че затова Джим се самопокани, за да ми напомня за братята ми, за моите хора. Но тогава... светът умря и това просто вече не беше проблем.

-      Щеше ли да се върнеш, ако нищо не се беше случило?

-      Никога няма да разбера, нали? Иска ми се да мисля, че щях. Но после намерих - той преглътна една буца, - намерих моите хора. Намерих Алекс и Ели. За малко си върнах това, което бях изгубил. Така че по дяволите всичко останало, Крис! Как се е случило, кой го е направил... единственото, което ме интересува, което има значение, е, че Алекс и Ели ми помогнаха да открия отново себе си.

Крис остана смълчан за един дълъг момент.

-      Беше свирката, Том - каза той тихо.

-      Какво? - За секунда се беше върнал в Уакамау. Крачеше с наръч дърва, когато Алекс погледна към него с усмивка, която си проправи път в гърдите му. - За какво говориш?

-      Алекс - каза Крис, отръсквайки утайката, преди внимателно да завинти обратно капачката на термоса. - Тя избяга заради свирката.

Той си спомни високата невъзможна нота, която прониза сърцето му.

-      Откъде знаеш?

Завинтването на капачката, изглежда, отнемаше цялото внимание на Крис.

-      Ели ми каза. Дала е свирката на момче, което ние докарахме от Орен. Мисля, че идеята ѝ е била, ако ти и Алекс сте в Рул, да разберете, че тя е някъде там и да отидете за нея. Така че, щом Алекс е имала свирка в мината, значи трябва да е намерила своята у онова момче. Иначе стават твърде много съвпадения, нали? Алекс тръгна след Ели. Аз дойдох тук твърде кьсно, а останалото беше просто - Крис затегна капачката - лошо подбиране на времето. Или добро за Джес, предполагам. Ако се бях върнал по-скоро, може би щях да спася Алекс. Познавайки Джес обаче, вероятно нямаше да мога. По един или друг начин тя беше сигурна и решена, че Алекс трябва да замине, а после и аз.

Том не знаеше как се предполага да се чувства.

-      Защо ми казваш това?

Яркочервените очи на Крис срещнаха неговите.

-      Това е краят на света, Том. С Рул е свършено. Не знам дали ще имаме утре. Така че има едно нещо, което трябва да изясниш в главата си. Намираш хората си и никога не ги губиш. Алекс замина, защото не беше сигурна дали може да разчита, че ще ѝ помогна. Като знам какъв бях тогава, вероятно е била права. Но не мисля, че щеше да има подобни съмнения за теб, Том - каза Крис. - Нито тогава, нито пък когато и да било.

* * *

Оставаше около час до разсъмване, когато Криs влезе в празните вече коридори на болницата. Всички неизлечимо болни пациенти, s които беше прекарал известно време, бяха умрели отдавна. Осветени само от лунната светлина, коридорите бяха изпълнени със сенки. Той забави крачка, когато приближи единствената заета стая вляво. През отворената врата долиташе ароматът на лек цветен парфюм, но останалото беше тишина. Поколебавайки се за момент, той зави тихо зад ъгъла и видя първо жената на леглото, а после със закъснение една фигура, сгушена в голям стол.

-      О! Съжалявам! - каза той, вече започвайки да стъпва назад. - Не знаех...

-      Не, не. - Между меката тапицерия и одеялото дядо му изглеждаше като джудже. Върху плешивия му череп блестеше петно от сребристозелена лунна светлина, която прорязваше лицето му в дълбоки черни клинове и опъната кожа върху острите ръбове на костта. - Не ме безпокоиш. Скоро ли тръгвате?

-      Да. Сара и Джейдън още оправят децата, но... скоро - каза Крис.

-      Ами ти?

-      Оставам тук още малко с Том. Ще заминем заедно. - Въпреки че Крис имаше много лошо предчувствие, което не можеше да облече в думи или да премахне: че заминаването нямаше да е толкова просто.

-      Е, Влез! - каза Йегър подканящо. - He ти трябва моето разрешение.

Крис прекоси стаята, за да застане до леглото. Тишината беше зловеща. Джес лежеше по гръб, ръцете ѝ бяха свити на корема, защото мускулите ѝ бяха атрофирали от бездействието. Някой беше изчеткал косата ѝ, която се разстилаше по възглавницата и раменете ѝ. Кинкейд, вероятно. На лунната светлина бялото на очите ѝ се показваше през клепачите като миниатюрни резенчета. Крие все очакваше тя да каже нещо или клепачите да се отворят рязко и да види себе си, хванат в онези черни очи-огледала. Кинкейд му беше казал, че продължителният период на БДО сън, който държеше Джес от седмици, беше свършил рязко преди половин час. Крис беше почувствал само лек шок, когато докторът му показа книгата, от която беше събрал формулата за наркотика - „Ходещи привидения: Етно-ботаническа енциклопедия на медицински и психоактивни гъби“. След още половин час, а вероятно по-малко, защото Кинкейд не беше се скъпил за дозата този път, Джес щеше да е отвъд сънищата.

-      Искаш ли да седнеш? - Йегър посочи един стол с кокалеста длан, която стърчеше от ръка, тънка като пръчка. Дрехите му се размърдаха. - Не сме говорили.

Беше на върха на езика му да посочи, че през част от времето е бил в кардиален арест, а през останалата е бил зает, но остави поривът да отшуми. Последния път, когато се бяха видели, дядо му го беше зашлевил. Сядането също го накара да се чувства неспокоен, сякаш беше отстъпил за нещо, може би се оставяше под палеца на стареца.

-      За какво? Нямам какво да кажа. Не ти прощавам, ако това искаш. Ти и Съветът сте позволили да станат ужасни неща. Дори не ми пука чия идея е било, защото ако е била на Питър, е трябвало да кажете „не“. Ако е била ваша, тогава сте се възползвали от Питър, а това е дори по-лошо. Имал си всяка възможност да спреш това, но не си го направил. Дори не си спасил Кинкейд, който ти беше приятел. Оставил си Ейдън да му извади окото, за бога! Какво би могъл да кажеш, за да направиш нещата по-добри или да ги оправдаеш?

-      Нищо - отвърна Йегър, тонът му беше лишен от емоция, но не безразличен или студен. - Но мислех, че ти може да имаш въпроси.

-      Както казах...

-      Тогава аз имам един. Как е брат ми?

-      Последния път, когато го видях, беше доста зле, след като продължително време беше вдишвал пушек по време на един пожар. - „Което стана изцяло по моя вина.“

-      Съжалявам за това. Не винаги сме били на едно мнение, но му се възхищавам, че устрои място за деца, които искаха различен живот от този на родителите си. Винаги е искал да помага.

-      Помогна ми, когато бях ранен. Дълга история. - Завръщането му от мъртвите не беше тема, която искаше да зачеква със стареца.

-      Колко ти каза той?

-      Доста от всичко. За някои неща се досетих сам.

-      А! Имаш ли въпроси?

„О! Около милион.“ Беше взел решение, че това няма значение, че ще изтече като вода под мост, но не можеше да спре да се пита.

-      Да. Как реши? Между мен и Саймън, имам предвид.

-      Ммм... - Йегър сплете кокалестите си длани. Ако имаше коса, щеше да мине за Онази с косата. - Честно казано, избрах бебето отдясно.

-      Какво имаш предвид?

-      Можех да взема само едно. Майка ти държеше и двама ви едновременно, а теб беше сгушила отляво.

-      Какво общо има това? - Споменаването на майка му го жилна. Усети остротата на кькрещия си гняв и реши:

„Майната му!“. - Какво значение имаше страната?

-      О... - Йегър прокара бавно длан по плешивия си череп, жест на човек, който някога беше имал коса, която да заглади. - Защото Христос седи до дясната ръка на Бог, предполагам. Ако искаш нещо библейско. Но всъщност е окултно. Още от евреите. За тях двете страни на тялото отразяват разделената природа на душата ни. Има силата да дава и да задържа. Дясната ръка е по-силна, даваш с нея, независимо дали справедливост, или добрина. С лявата задържаш. Лявата ръка е дисциплина и въздържание. Лявата ръка пази тайните си.

„И живее в сенките.“ Дядо му току-що беше описал него и живота му перфектно.

-      Значи избра силата.

-      Избрах меча. - Йегър замълча за миг. - Но в своята надменност забравих, че е нужна също толкова сила да го задържиш, да не се ядосваш лесно и да не прибързваш. Лесно е да се измамиш да мислиш, че в праведността на гнева ти жестокостта е оправдана. Но ти си силен, Крис, много по-силен, отколкото ти го признавах.

-      Не съм силен - каза Крис. Но все пак от всички неща, които помнеше за Рул, мястото, където мислеше, че може най-после да намери дом, утрините след бой бяха най-ярки: коленичил до Питър в църквата, докато всички, включително Алекс, особено Алекс, гледаха, и усещаше ръцете на дядо си върху главата си в благословия. Беше блудкаво и тъпо, и невероятно сексистко, но все пак изпитваше гордост: „Това значи да не се страхуваш. Това значи да усещаш, че принадлежиш някъде“. Той беше като Том, нали? „Търся моите хора...“ Само че Алекс я нямаше, а ако сънищата му бяха истински, за Питър щеше да бъде по-добре да беше умрял. Странна буца си проправи път към гърлото му. Трябваше да тръгва. Нямаше да се пречупи сега. Не прости на Йегър, не можеше. Крис можеше да остави чука за Питър, но никога за този старец. - Понякога чакам прекалено дълго и тогава вече е твърде кьсно.

-      Но никога не се пречупваш, Крис. Ти следваш своя курс и все още търсиш своя път. Приеми го от един старец: понякога получаваш втори шанс.

„Не и с Алекс.“ Това, което каза, го изненада:

-      Какво да правя със Саймън? Ако е жив... ние сме врагове. Той знае ли изобщо за мен?

Йегър поклати глава.

-      Какво да направиш, зависи от това какво ще намериш.

-      Той яде хора. - „Той ми е брат, ние сме еднояйчни близнаци. Той е аз и аз съм той.“

-      Ако той е единствено това, значи имаш своя отговор, нали?

-      Как може да е повече от това?

-      Обичам го, Крис. - Беше твърде тъмно, за да види изражението на дядо си, но Крис чу уловката в гласа му. - Това го прави повече.

Това, че Йегър не можеше да каже същото за него, го нарани повече, отколкото Крис можеше да си представи. Е, какво беше очаквал? Беше се появил в града буквално непознат, просто имитация, избледняло ксерокопие.

-      Опитай се да не задържаш горчивината твърде дълго - каза Йегър. - Животът е достатъчно труден.

-      Чия е вината за това? Аз бях дете. Виждал съм те колко? Пет пъти, преди светът да се срине. Питър беше този, който беше наистина загрижен, който се отклони от пътя си... - Той преглътна останалото. - Как иначе се предполага да се чувствам?

-      Имаш право на своя гняв.

-      Не ми трябва разрешението ти.

-      Но ти не си глупав, Крис. От всички ти най-добре трябва да знаеш какво причинява гневът на душата. Трябва само да си спомниш за баща си.

Крис зяпна.

-      Ще ми изнесеш лекция за гнева и за баша ми ли? Знаел си какъв е. Затова си се съгласил да вземеш Саймън на първо място. Беше богат. Можеше да оправиш някои неща, да направиш нещо, за да ме измъкнеш оттам. Но ти ме остави сам с него. Затова не ми пробутвай глупости за това какво прави гневът! Не ти прощавам. Точно това наистина искаш, за да можеш да умреш и да вярваш, че всичко е наред. Това, което направи, което позволи да се случи с мен, с Питър, с Алекс, това са твои грешки, твои грехове. Знаеш ли какво? Разбери се с бог, ако го видиш!

-      „Защото е време за въздаяние от Господа, който ще му отдаде отплата.“ Еремия е имал предвид Вавилон, не Рул, но разбирам гледната ти точка. Ти попита за Саймън. Има само един избор, който трябва да направиш: живот или смърт.

„Някой ще умре. - Крис погледна назад към Джес. - Някой трябва да умре.“

-      Трябва да вървя - каза. - Децата тръгват скоро.

-      Добре. - Йегър се вгледа в него. - Защо дойде? Даде ясно да се разбере, че не е било, за да ме видиш.

-      Предполагам, че мислех много за Джес. - Сега беше негов ред да направи пауза. - Защо мислеше, че всичко е наред? Тя е била омъжена. Ти си бил женен. Ти си свещеник.

-      О... - Дядо му забърса заблуден кичур коса от челото на Джес. - Сърцето има свои закони и само аз бях женен. Бях егоистичен, а тя беше уязвима, красива вдовица... Поне така мислехме. Съпругът ѝ беше обявен официално за мъртъв.

-      Било е грешка или наистина беше изчезнал?

-      Може би по малко от двете. Дори преди Виетнам той беше замесен в някои много... спорни проекти. - Ръката на Йегър се задържа на бузата на Джес. - Кога го разбра?

Технически беше знаел, откакто Питър беше споменал името в един сън. Но не беше нещо, което можеш да кажеш, дори на човек, който вярваше в двете половини на душата.

-      Когато Том ни показа снимката. Исак каза, че мъжът ѝ ти е бил бизнес партньор, и тогава си спомних, че онова беше единствената шахта на мината, която никога не е била довършена - рече Крис. - Тогава разбрах, че Джес е била жена на Фин.

-      Не-е-е! - Стиснала своя савидж в юмрук, Ели тропна с крак, после избута муцуната на Мина, когато кучето се обърна разтревожено. - Моля те, не ме карай! Искам да остана с теб. Защо да не мога?

-      Ели, скъпа! - Луната беше много ярка, но продължаваше да се крие и показва зад носещите се високо облаци и на него му беше трудно да вижда лицето на момиченцето. Том клекна и наклони глава, опитвайки се да хване погледа ѝ.,Давай полека! Тя е пораснала много, но все още е само на осем.“ - Погледни ме! Трябва да ме послушаш. Тук няма да бъде безопасно.

-      Но аз не искам да отида с тях! - Тя махна с ръка в обща посока на фургоните, спрени на паркинга на болницата. От там те щяха да се отправят на север по един стар път на дървосекачи, който лесно можеше да бъде блокиран, след като заминеха. Въздухът беше изпълнен с тракане на подкови върху заледен асфалт, нетърпеливо скимтене и джафкане на останалите кучета и пискливите възклицания и въпроси на децата. Повечето бяха на по-малко от дванайсет години и бяха наблъскани в един от двата чакащи фургона. Отляво на Том едно плешиво хлапе с повече пиърсинг от игленик вдигаше момче с глава като яйце върху платформа, където го посрещаше стройната и леко накуцваща Сара.

-      Познаваш Джейдън - каза той.

-      Нямам това предвид. Трябва да остана. Мога да помогна - настоя Ели. - Както и Мина. - При произнасянето на името опашката на кучето се развя. - Не трябва да се разделяме, Том. Ние едва се...

-      Знам, скъпа. - Той се наведе напред, за да бъде чут през ударите на брадвите, хапещи дървета, и през бръмченето на ръчните триони, режещи дънери. След като децата заминеха, дърветата щяха да бъдат положени така, че да попречат на хората на Фин да използват пътя. Един голям отряд щеше да се наложи да се отклони с километри, за да ги последва. Ако Фин все още имаше желание да преследва когото и да било. Том можеше да се обзаложи, че няма да е така. - Но аз трябва да остана. Ако ти си още тук, ще се тревожа за теб и няма да съм в състояние да си свърша работата.

-      Но защо трябва да си ти? Защо не може някой друг да остане?

-      Крис остава. - Не беше много въодушевен от това, но Крис не искаше да отстъпи: „Твоят план, моят град, а ще ти трябва и помощ“. Но най-добре беше да не спори е него. При първа възможност щеше да го прати да си събира багажа. - Аз съм единственият, който може да го направи, Ели. Това е начинът да бъдеш в безопасност. - При вида на растящата буря в изражението ѝ той обви с ръце лицето ѝ. - Ти и Алекс сте най-доброто, което някога ми се е случвало. Мислех, че съм ви изгубил, а после се появи ти като по чудо. Бях толкова щастлив, че мислех, че ще се пръсна. Бих направил всичко за теб. Знам, че ти е трудно, но моля те, направи го заради мен!

-      Том - Ели примигна яростно, - нямам нищо, което да ти дам, за да те пази. Дадох на Крис своя талисман за добър късмет. Нямам нищо друго.

-      О, скъпа! - Той целуна първо дясната ѝ длан, после лявата, преди да притисне малките ѝ ръце към гърдите си. - Ти си точно тук. Това е всичко, което ми трябва.

-      Ами Алекс?

Той се опиша да преглътне буцата в гърлото си.

-      Тя също е там. Винаги ще бъде.

-      Но аз я искам наистина, Том. Обещай ми да я потърсим заедно! - Ели повдигна разплаканото си лице. - Моля те! Честен кръст и ако лъжеш, да умреш?

За втори път за по-малко от пет минути той излъга:

-      Честен кръст и... - Видя Крис да препуска към тях. Езикът на тялото му беше достатъчен.

„Това е.“

-      Трябва да тръгваш, скъпа. - Стисна Ели в прегръдката си, изтича до фургона на Сара и я качи. - Ще дойда веднага щом мога.

-      Том! - Ели стисна за врата Мина, която бе скочила след нея. - Том, чакай!

-      Ще дойда - повтори той, после изтича до първия фургон, натъпкан с деца и кучета. Джейдън прехвърляше една раница на Кинкейд, който настаняваше просълзено момиче и мъмреше коприненозлатен ретривър, който се опитваше да измие лицето на хлапето. - Трябва да тръгвате - каза Том.

-      Разбирам. - Кинкейд се наведе и сграбчи ръката на Том. - Късмет! Пази се, синко!

-      Ти също! - Том предложи ръка на Джейдън. - Внимавайте! Пази Ели!

-      Ти сам я пази! - Джейдън го изненада, като го придърпа в прегръдка. - Така и не ти благодарих - каза момчето грубо. - За... знаеш...

-      Няма нищо. - Том притисна момчето. - Късмет!

-      Нали няма да се бавиш? - Джейдън се задържа в ръцете на Том. - Стой с Крис! Той има радио. Ще държа моето включено, така че да знаете къде да ни намерите. Да не ти хрумват разни тъпи, глупави идеи, Том!

Дали Джейдън не беше прочел нещо по лицето му?

-      Не се тревожи! Сега тръгвайте! - Обърна се и видя Крис при фургона на Ели да се протяга, за да прегърне момичето. Голямата черна овчарка на Крис подскачаше чевръсто покрай Мина и около един лъскав ваймаранер, за който Крис беше казал, че принадлежи на Алекс. Това, че видя всички заедно по този начин, и убедеността, че за Ели ше се грижат и ще бъде обичана, накара Том да се почувства... малко по-леко.

Напред един огромен товарен кон, впрегнат пред третия продоволствен фургон, сумтеше, усетил внезапната спешност, и беше нетърпелив да тръгне. Три други момчета - Ейдън, Сам и Грег - вече бяха на конете си. Ейдън и Сам, които миришеха на неприятности, се придвижиха до челото, докато Грег изчака, за да застане в края.

„Моля те, боже! - Когато фургонът на Ели изтрополи покрай него, той вдигна ръка. Стори му се, че тя изкрещя нещо, но думите ѝ бяха удавени в тропота на конски копита, скърцането на фургоните и развълнуваното сумтене на кучета. - Моля те, пази я!“

След още един момент луната скри лицето си, плътни сенки погълнаха фургона и Ели изчезна отново, изгубена в мрака.

1 Религиозен култ, официално известен като „Народния храм“. На 18 ноември 1978 г. повече от деветстотин души от последователите на култа извършват масово самоубийство в поселище в Гвиана, известно като Джоунстаун. - Б.пр.

2 Стих от християнския химн Abide with Ме от Хенри Франсис Лайт. - Б.ред.

106

-      Колко още ще стоим тук? - попита Синди пазача. Беше се свила в Люк по начина, по който неговата котка го правеше. Търсещо топлина поведение, както го беше нарекла майка му. Люк мразеше космите, които котката оставяше по него, но сега глупавото животно наистина му липсваше, да не споменаваме родителите му. Плъзна ръка около раменете на Синди и я придърпа по-близо. Половин час след като хората на Фин и техните Чъкита бяха нахлули в лагера, още двама мъже бяха дошли, водейки кобила. Когато Люк забеляза Синди и посивелия Чад, яхнали коня, той се направи на идиот, като се изскубна от Мели и хвана Синди в мечешка прегръдка: „Мислех, че си мъртва! Мислех, че си мъртва! Мислех, че си мъртва!“.

-      Зависи от момчетата - каза пазачът, наливайки кафе в полева чаша. Половин цигара беше залепнала за долната му устна. Той издиша една сива струя, сръбна, въздъхна, дръпна още веднъж и каза със сподавен глас: - Не бих отказал едно прилично спане, когато това свърши обаче.

-      Значи сме в Рул? - Люк отпъди с ръка дима. Тези хора пушеха с такова настървение, че може би беше по-добре да минат направо на изгорели дънери и да приключат с живота веднъж завинаги.

Точно този стар пазач имаше мустак, с който приличаше на плъх и който беше толкова пропит с никотин, че беше станал мрьснооранжев на цвят.

-      Тук ли ще останем? Ами децата от Рул?

-      Задавате твърде много въпроси, знаете ли? - Обръщайки се с мързеливо свиване на рамене, мустакатият пазач закачи с палец ремъка на узито си. - Ако бях на ваше място, деца - каза той, отправяйки се бавно към много по-големия огън и към другите трима пазачи, кандидати за белодробен рак, - щях да поспя, вместо да ми замръзва задникът. Ще се съмне след около час.

От мястото си срещу Люк Чад промърмори:

-      Да, ама това си е моят задник и мога да си го замразявам, ако искам, гъз такъв! - въздъхна и разбърка вдигащата пара порция готова храна, апатично сдъвка лъжица макарони със сирене, после пусна лъжицата в торбичката. - Стомахът ми е твърде нервен.

Отляво на Чад Джаспър изписка:

-      Ще го довършваш ли това?

-      Как можеш да ядеш? - попита Синди.

-      Гладен съм. - Джаспър загреба голяма хапка. - Твърде съм нервен, за да спя - каза той, гласът му беше приглушен от макароните. - Това трябва да е. Имам предвид, че той сигурно е прибрал всички Чъкита. - Посочи с лъжицата към голяма клетка за животни от неръждаема стомана, която стоеше празна на открит фургон, подреден до други такива. - Дори тези.

-      Ако това е Рул - каза Синди, - и децата са все още тук, какво ще правят с нас сега? Мислиш ли, че те... че те може да...

-      Не - каза Люк и я обгърна с двете си ръце. Искаше да каже нещо кораво като от филм, че хората на Фин трябва да минат първо през него, но думите просто не излязоха.

-      Но ние трябва да действаме. - Чад метна поглед през рамо, за да провери пазачите, после се наведе по-близо. - Ние сме тримата най-големи. Те са четирима, ние трима.

-      Хей! - каза Джаспър с пълна с макарони уста. - Аз съм тук.

-      Ти си на десет. Продължавай да ядеш! - Чад извъртя очи. - Ако можем да вземем някакво оръжие...

-      Да. Ако е доста голяма дума точно сега - каза Люк.

-      Но ние просто седим тук.

-      Не виждам как можем да направим нещо друго.

-      Съгласна съм с Чад. - Когато Люк погледна към нея, Синди продължи шепнешком: - Освен тези пазачи всички останали заминаха. Вероятно няма да имаме по-добра възможност.

-      И къде ще отидем, Синди? - попита Люк.

-      Където и да е. Люк, можем да нападнем продоволствения фургон, да вземем оръжия, храна и да се махнем.

-      Синди, имаме трийсет деца. Само ние тримата и още няколко можем да боравим с оръжие и толкова. Как ще придвижим всички и нещата, които ни трябват? Не можем да надбягаме Фин.

-      Но не мога да чакам, докато той реши какво да стане. - Чад кривна глава към транспортната клетка. - Искаш да свършиш в една от тези ли?

-      Не, не искам - каза Люк на Чад. - Но предпочитам да остана жив, отколкото да умра.

-      Не и ако свършим като Питър - възрази Джаспър.

След пет дни с Фин и шантавите му Чъкита, които бяха точно като момичето, с което Том се беше бил преди няколко седмиии, Люк имаше гадно усещане какво може да се очаква.

Питър беше твърде стар, за да е Чъки, по-стар от Том със сигурност с поне няколко години. Но очите му бяха бясночервени и, боже, той ядеше каквото и Чъкитата - размразени парчета от замразени старци, натрупани като дърва в специален фургон. Което значеше, че Фин вероятно беше дал на Питър от същата гадост, с която според Том някой експериментираше върху онези Чъкита в бяло. Само че тя не беше подействала на Питър, който прекарваше половината от времето си в клетката, крещейки: „Пусни ме, пусни ме, пусни ме, пусни, пусни, пусни...“, а през другата половина се опитваше да докопа Фин. Понякога старецът го нараняваше доста зле. Никога не вдигаше ръка срещу него, но само за няколко секунди, които той и зловещият Дейви прекарваха наблизо, караха Питър да започне да стене, да вие и да стиска главата си.

-      Сякаш чува нещо. - Когато Люк отмести поглед от транспортната клетка, Синди каза: - Нали знаеш? Когато Питър започне с онова „пусни ме“? Но как? Той е едва... наполовина Чъки.

-      Но е луд - каза Чад.

-      Не през цялото време - каза Люк. - Всички тези неща, онова „давай-давай-давай“, което започва, когато Фин тръгне.

-      Телепатия? - попита Синди?

-      Не може да е чиста телепатия. - Преглъщайки последните макарони със сирене, Джаспър облиза пластмасовата лъжица. - Поне не като във филмите или както мислите.

-      Какво друго може да е? Ти беше в обора. - Това, което беше станало, когато Чъкитата на Фин се спуснаха в лагера им, беше уплашило Люк до смърт. Как бяха разделили строя, половината бяха тръгнали наляво, а останалите като маршируващ оркестър в спортно полувреме се бяха извили надясно. После Чъкитата... не бяха направили нищо. Само чакаха и се взираха, а концентрацията им беше съвършена. Беше толкова тихо, че Люк можеше да чуе пукането на огъня и дрънченето на сбруите на конете, които отмятаха глави. Това беше най-странното нещо, но Люк беше усетил, че Чъкитата биваха... възпирани? Да, те го искаха. Искаха Мели. Това, което най-много жадуваха, бяха всички онези сочни деца, сгушени в обора.

„Но не им беше позволено. Те бяха като... марионетки.“ Това не беше съвсем правилно. Беше сякаш нещо или някой ги държеше на невидими каишки - „дотук и не по-нататък“.

-      Да, но опитвал ли си се някога да проследиш собствените си мисли? Наистина е сложно. - Джаспър приглади празния плик от готовата храна върху бедрото си и започна да го нагъва в стегната тръба. - Освен това имаш проблем със силата на сигнала и сложността.

Люк и Синди се спогледаха.

-      За какво говориш? - попита Люк.

-      Мислите са объркани - каза Джаспър.

-      Добре. И?

В погледа на Джаспър се четеше досада.

-      Какво прави Питър? Говори ли за милиони неща? Не. Продължава да повтаря едно и също отново и отново: „давай-давай-давай, пусни ме“.

-      Да, но е луд - каза Чад.

-      Не през цялото време. - Джаспър се взря през тръбата, която беше направил, като пират през далекоглед. - Най-зле е, когато Чъкитата нападат. През другото време е нормален.

-      Той яде хора - настоя Синди. - Очите му са странни.

-      Добре, ненормален нормален, но не и изцяло Чъки. Когато Фин го вземе със себе си, Питър или е вързан, или е с неколцина пазачи.

-      Вероятно защото Фин още не може да го контролира много добре - каза Люк.

-      Или поне не през цялото време, да. А когато Фин го оставя тук? Питър не е толкова шумен и луд. И колкото по-дълго отсъства Фин, толкова по-добре изглежда той. Мисля, че е излагане с натрупване и нещо с разстоянието като безжичен интернет.

- А?И? - попита Люк, а когато Джаспър се завъртя все още с тръбата на окото, добави: - Ще спреш ли с това? Досадно е.

-      Добре. - Хлапето изпусна една дълга страдалческа въздишка. - Не мисля, че Питър казва „пусни ме“ като „пусни ме от тази клетка, за да си ида у дома“. Може би има предвид „пусни ме, давай-давай-давай след тях“. ,Давай-давай-давай“ е командата. Може би всичко, което прави Фин, е да дава прости команди, които се носят на гърба на други сигнали.

-      Дори не знам какво означава това - каза Синди.

-      Да, Чъкитата не са радиоприемници - додаде Чад.

„Радиоприемници. - Люк преметна мисълта в ума си. - Безжичен интернет. Тук има нещо важно... Нещо, което Джаспър каза за силата на сигнала, не просто разстояние, а нещо друго.“

-      Хора! Какво смятате, че са мислите? - попита Джаспър. - Електрически импулси, това е. Тялото е пълно с електричество. Имате градиенти през кожата си и поток йони в клетките.

-      Какво? - поиска да разбере Синди. - Как действа това в тази ситуация?

-      Ами, мислите са химически и електрически... Не знам. - Раменете на Джаспър се вдигнаха и паднаха. - Вижте, не мога да ви кажа как го прави Фин, но той не може да прехвърля наистина сложни мисли. Или ако може, само неколцина Чъкита могат да ги приемат. Може би дори само едно Чъки.

-      Хей! Чакай малко! - Синди седна. - Той е прав. Две групи Чъкита: едните в бяло...

-      И всички останали - добави Чад. - Сякаш може би не действа при всяко Чъки.

-      Или няма нужда от много, за да се свърши работата - предположи Люк. - Но е ограничен откъм разстояние, както когато безжичният интернет сигнал прекъсне, ако си твърде далеч от мрежата. - Той продължи да мисли: „Сила на сигнала, сила на сигнала и мрежа...“.

-      Добре, приемам това. Но... - Чад вдигна ръце. - И какво? Все още сме заседнали тук.

Люк не виждаше как това би помогнало, но усещаше главата си така, сякаш беше прекарал цяла нощ зубрейки за тест, на който беше сигурен, че ще се провали. Понякога, когато се отдалечеше от един проблем, отговорът цъфваше право в главата му.

-      Отивам за вода - каза. Когато се изправи, и четиримата пазачи вирнаха глави. - Вода - каза той, като протегна манерката си и я разклати.

-      Чакай! - Мустакатият пазач се вдигна на крака и се за- тътри към него. Запалена цигара висеше от устата му. - Добре, да вървим! - каза той, подавайки му фенерче.

-      Не че мога да избягам някъде - подметна Люк, но пазачът само изсумтя и направи подканящ жест с узито.

Потокът беше зад палатката на децата, в близката гора. Следвайки лъча на фенерчето, той се гмурна сред дърветата, където светлината беше по-лоша, а сенките по-гъсти. Напред чуваше как водата се пени върху камъните. Последните шест метра до потока бяха рязко спускане.

-      Аз няма да слизам до долу. Коленете ме болят. Давай бързо! - каза пазачът, а оранжевата жарава на цигарата му танцуваше. - Задникът ми замръзва.

„О, я го духай!“ Внимателно подбирайки пътя си през камъни и лед, Люк прокара светлината през пръснатия сняг покрай брега на потока, като търсеше безопасно място, където нямаше да се измокри целият. Когато лъчът премина през петно кишав сняг, той забеляза нещо, което достигна до него едва когато светлината вече беше преминала. Озадачен, той върна лъча обратно и видя две неща: сняг, натрупан около една скала, макар всички останали наоколо да бяха все още покрити, и три животински следи. Вероятно животно беше разместило снега, когато бе стъпило наблизо. С един поглед към следите реши: „вълк“. Огромен. Отпечатъкът беше по-голям от дланта му и пресен. Беше виждал такъв не много отдавна.

Обмисляйки това, внезапно беше доволен, че е с въоръжен пазач. ,Добре е да побързам.“ Последното, което му трябваше, беше да налети на гладен вълк. Имаше си достатъчно проблеми. С разтуптяно сърце той сви надясно, прокарвайки светлината по една извивка, и замръзна, когато две зелени монети лумнаха до сребърния овал на лице.

Зелените очи принадлежаха на гигантски сиво-бял вълк. Но лицето бе на момиче.

107

Люк беше толкова уплашен, че едва успя да спре зад стиснатите си зъби писъка, тръгнал от гърлото му. Импулсът да се обърне и да избяга беше толкова силен, че лъчът на фенерчето потрепери от внезапното му разтърсване.

Вълкът не помръдна. За разлика от момичето, което вдигна предупредително пръст до устните си, а после изви ръка по начина, по който Морфей беше кимнал на Нео - не като „да започваме“, а по-скоро „ела тук“.

За част от секундата помисли: „О, сигурно се шегуваш“. Беше като вълка от „Червената шапчица“. Да се приближи до странно хлапе, което е точно на подходящата възраст да бъде Чъки? Как не! После размисли, че това момиче: а) се криеше и б) беше с животно, а освен шантавите Чъкита на Фин всички, които той познаваше, бяха от типа, дето първо закусва, а после задава въпроси.

-      Хлапе, какво... - гласът на мустакатия пазач се изгуби, когато той се закашля, после изкара нещо от дълбините на гърдите си. Изплю се и изграчи: - Проклети пирони на ковчега! - И по-високо: - Защо се бавиш?

-      Ъ... - Люк извлече гласа си чак от ноктите на краката. Момичето клатеше глава. - Има много лед. Ще се кача след малко.

Пазачът измърмори нещо и Люк помисли, че може все пак да слезе долу. Но после видя играта на пламъче, когато старецът запали нова цигара. Обърна се и видя, че момичето вече беше само на една стъпка от него, а вълкът ѝ - или може би беше наистина голямо хъски или нещо такова - стоеше мирно до нея.

-      Коя си ти? - прошепна той.

-      Колко пазачи? - промърмори тя. След като вече беше по-близо, той реши, че трябва да е на около седемнайсет-осемнайсет години, облечена в смрадливо, пърхащо камуфлажно яке, качулката на което беше пристегната здраво и подчертаваше високи скули, тесен нос и волева челюст. Рязката черта на линията на косата ѝ беше едва видима високо на челото, но той не можеше да познае какъв цвят е косата ѝ. Очите ѝ обаче бяха наситено смарагдовозелени и ярки като на вълка. От дрехите ѝ и от загрубелите ръце - да не споменаваме онзи спрингфийлд, който носеше, и ножовете в кании, пристегнати на всеки крак, той реши, че е била в гората сама от доста време. Приличаше на диво момиче вълк.

-      Четирима. Един тук, трима при палатките. - Той направи пауза. - От Рул ли си?

Тя поклати глава.

-      Оръжия?

-      Узита, а имат и пистолети.

Между очите ѝ се оформи дълбока бръчка.

-      Можеш ли да боравиш с оръжие? - Когато той кимна, тя добави: - Накарай пазача да слезе долу!

Беше на върха на езика му да я попита какво ще прави, но после осъзна точно колко тъп беше подобен въпрос. Кимна, после се изправи и извика:

-      Хей! Трябва ми малко помощ тук долу. Аз... аз...

-      Какво, по дяволите - каза пазачът отегчен, а в тона му изобщо нямаше въпрос. - Какво стана?

Люк вкара нотка на страдание.

-      Паднах - каза той, после потопи ръка в ледената бода и разплиска наоколо. - И ботушът ми падна. Не мога да го намеря и...

-      О, господи! - Раздразнена въздишка, последвана от тропота на тежки крака. - Дръж се!

-      Благодаря! - Люк успя да докара жалка нота. Рискува да надзърне набързо с фенерчето, но момичето и огромният му вълк, куче или каквото там беше, бяха изчезнали. Той се завъртя и насочи лъча на фенерчето към пазача, който си проправяше път надолу настрани като рак. Твърде късно си спомни: „Мамка му! Предполага се, че съм си изгубил ботуша!“. - Хей! - каза, после падна на колене, насочвайки светлината, докато лъчът не се плисна право по лицето на пазача. - Насам!

-      Боже, хлапе! - Пазачът присви очи и вдигна две ръце, за да предпази очите си. Нова цигара беше стисната в устата му. - Махни светлината, ще ме...

Люк видя как момичето, което трябва да се беше покачило доста високо, докато се озове над пазача, внезапно се появи като актьор, хванат в светлината на прожектора. Лактите ѝ бяха сгънати и тя мушна бързо. Прикладът на пушката ѝ удари черепа на стареца с едно шумно „туп“. Той изсумтя с кратко „ъх“, цигарата му се стрелна от устата, а оранжевото ѝ око проблясна като комета. Краката на пазача се оплетоха, но той вече беше в безсъзнание, напълно отпуснат, само инерцията му го прекатури с лице напред и той се приплъзна близо до водата.

„Еха!“ За една шеметна секунда Люк можеше само да зяпа как момичето бързо свали оръжието от пазача и му подаде пистолет. Тя се изправи и се изкашля шумно в същия момент, в който върна затвора на узито, и металическото „щрак-щрак“ се изгуби в шума.

-      Наистина не искам да рискувам да стрелям - прошепна тя и внезапно трепна. Едната ръка се плъзна към слепоочието ѝ и тя се олюля от внезапен тласък. – Звукът ще... - Тя прекъсна с рязко сумтене.

-      Добре ли си? - Той протегна автоматично ръка, но размисли, когато вълкът, очевидно усещайки безпокойството на момичето, изскимтя и побутна с нос бедрото му. Тя изглеждаше така, сякаш някой току-що я беше цапардосал, но изражението ѝ беше зловещо, нещо, което той беше виждал преди. После се сети. Тя изглеждаше малко като Питър, когато Фин му запращаше една от неговите умствени бомби. Люк остави ръката си да се отпусне, внезапно несигурен дали тя няма просто да откачи. Може би беше експеримент на Фин, но беше успяла да избяга.

-      Добре съм. - Стегната усмивка умря на път към устата ѝ. Проснат в краката им, падналият пазач изхърка. Тя коленичи и завъртя главата на стареца, докато дишането утихна.

-      Коя си ти? Откъде дойде?

-      Следвам ви през последните два дни - каза тя. Вълкът ѝ, реши той, беше някакъв мелез, кръстоска между куче и маламут или огромно хьски. - Трябваше да изчакам, докато се махнат. Бък! - Обръщайки се, тя потупа крака си и вълчакьт допълзя до нея. - Добре - рече, кимвайки към склона. - Прати колкото можеш тук долу!

-      Как да го направя?

Сега вече една истинска усмивка, мимолетна като прелитащ високо облак, докосна устните ѝ.

-      Паникьосай се!

-      Помощ! Помощ! - И докато Синди все още смилаше това, Люк последва вика с писък, който изправи космите на ръцете и врата ѝ.

-      О! - Сърцето ѝ се качи чак в гърлото. Тя подскочи и хвърли див поглед в посоката, от която бяха дошли писъците на момчето. - Люк? - извика тя. - Люк, какво...

-      Какво става? - извика Чад. Той и Джаспър бяха скочили на крака. С извадени оръжия тримата пазачи наскачаха припряно точно когато Люк драсна от сумрака. Очите му бляскаха като фарове.

-      Какво има, хлапе? - настоя един от пазачите, когато Люк се препъна. - Къде е...

-      При потока. Мисля, че... че получи инфаркт или нещо такова. Просто се хвана за гърдите и... - Лицето на Люк се сгърчи. - Не знам как да му дам първа помощ.

-      О, мамка му! Той не диша ли? Мамка му! Добре, хайде, хайде, спри да врещиш и ни заведи, хлапе! - Премятайки оръжието си през рамо, пазачът побутна Люк. - Ще трябва да го носим - каза той на другите, докато те бързаха и говореха вкупом.

-      Къде е фенерчето, по дяволите?

-      Как така си го изпуснал, хлапе?

-      Боже, казах му да спре проклетите цигари, след като му свършиха хапчетата за часовника...

Синди изчака, докато пазачите изчезнаха сред дърветата, после погледна към Чад и Джаспър.

-      Люк знае как се дава първа помощ - каза тя тихо. - Том ни научи, помните ли?

-      Не е научил мен - каза Джаспър.

-      Ти си твърде малък. - Синди видя как Чад вече беше хванал още съскащото канче за кафе в една ръка. - Нещо става долу Синди, Джаспър! - каза Чад. - Грабнете по няколко камъка от тези, които са около огъня! Да не се изгорите!

-      Те имат оръжия! - възрази Синди, докато грабваше един камък с остри ръбове, голям колкото ръката ѝ.

-      Може би не за дълго - каза Чад, като премести тялото си и зае отбранителна позиция, така че Синди и Джаспър да останат зад него. - Ако се случи нещо наистина лошо, просто бягайте...

Откъм дърветата дойдоха приглушени викове, едно рязко „какво...“. После едно дълбоко, гърлено ръмжене и едно „туп“ от пистолет, което накара Синди да подскочи.

-      О, мамка му! - Чад дишаше тежко. - Не мога да кажа дали...

„Ами ако са животни или Чъкита?“ Синди пое пронизително дъх, но го заглуши с ръка. Още звуци долитаха сега: тропане на скали, странен скимтящ вик, пукане.

-      Боже, това беше узи! Може би е по-добре да се махате оттук - каза Чад.

-      Оставаме заедно. - Сърцето на Синди трептеше като крилата на малък папагал в клетка. - Няма да те оставя да те изядат.

-      Не може да са Чъкита или животни. Люк е още жив... Хей! - Джаспър посочи към мястото, където бяха изчезнали пазачите и момчето. - Вижте!

От дърветата първо се появи един гигантски сиво-бял вълк, голям като варгите от онази битка във втората част на филма „Властелинът на пръстените“, само че не толкова грозен и без озъбена, размахваща меч орка върху него. Неподвижна, Синди ахна и отстъпи назад. „Няма начин да избягам достатъчно бързо.“

-      О, човече! Това нещо е огромно! - каза Чад, гласът му трепереше. - Къде...

Две фигури изскочиха след него. Първи беше Люк, отрупан с пушки.

-      Люк! - Синди тръгна напред, облекчението пееше във вените ѝ. Беше си го представяла с разкъсано гърло и в кръв, кьпеща гърдите му. - Какво е... - Тя спря, когато вторият човек стана видим. Беше по-голямо момиче в странно камуфлажно облекло, с узи в ръце и пушка през рамо.

„Хей, не съм ли я виждала някъде преди?“

-      Коя си ти? - попита Синди.

-      Името ми е Алекс - каза момичето. - Вие кои сте? Как така сте с Фин?

И четиримата - Синди, Люк, Джаспър и Чад - се спогледаха, преди да се обърнат към момичето. Синди отвори уста, но Люк я изпревари.

-      Алекс? - каза той. - Алекс на Том?

Момичето спря насред крачка, учудването се просмукваше по лицето и.

-      Вие... вие познавате Том? - Едната ръка се качи на гърлото ѝ. - Виждали сте Том? Видели сте го?

-      Разбира се, всички го видяхме - каза Джаспър, а Синди искаше да удуши глупавото хлапе. - Том беше наш приятел. Той ни помогна.

-      Беше? - Алекс пребледня. Зелените ѝ очи внезапно станаха бляскави и влажни. - Беше?

-      Да. - Люк хвърли на Синди нещастен поглед, преди да се обърне. Тя знаеше точно как се чувстваше той.

-      Съжалявам, Алекс - каза момчето безпомощно, - но Том е мъртъв.

108

-      Не ги виждам - каза Том. Той и Крис бяха стигнали бързо, пришпорвайки конете си надолу по блещукащата пътека, която минаваше през гъст участък от широколистни и вечнозелени дървета до наблюдателния пост, който беше разположен високо на югоизток върху базалтова плоча на сто метра от набързо вдигнатия абатис. Сега, застанал в кабината на наблюдателницата на около двайсет и три метра над земята, той свали бинокъла. Над главата му светеха най-ярките звезди от дълбоко тъмнокобалтово небе, но на изток сребристо петно зацапваше хоризонта. Отдясно облаците пушеха над светлозелена луна като баскетболна топка, закрепена на ръба на дърветата. С намалената снежна покривка и с големите ивици гола земя вече нямаха предимството на отразената лунна светлина. Сенки потрепваха над този южен подстъп. Лош късмет за тях, добър за Фин.

-      Трябва да съмне скоро. Проклетите облаци! Нагласи го на юг и чакай! - каза Джарвис. - Вече са минали възвишението. Не можем да се измъкнем, ако имат оръжия... Там! Право напред! Виждаш ли ги?

-      Да. - Сенките се търколиха встрани, сякаш някой беше дръпнал одеяло, а после през бинокъла си Том видя нещо, което му напомни за колони черни мравки, тълпящи се по карирана покривка. На колебливата светлина беше невъзможно да се каже точно за колко ставаше дума, но той предположи, че трябва да има поне няколкостотин Променени. Размерът изглеждаше точен. Това бяха деца, които се придвижваха чевръсто и бързо в един неумолим прилив, идваха бързо и се изсипваха надолу по хълма. С тази скорост щяха да са там за по-малко от трийсет минути, точно навреме за първите проблясъци на слънцето.

„Умно. Хората му ше могат да виждат по какво стрелят. - Светлината щеше да работи за Том по-кьсно. Номерът беше да задържат хората на Фин на площада достатъчно дълго. - Десет, петнайсет минути, това е всичко.“

-      Хей! - каза Крис, заставайки до десния лакът на Том. - На върха на хълма! Виждаш ли тези коне?

-      Виждам ги. - Беше невъзможно да ги пропусне. Тъкмо прехвърляха билото. Знаеше, че част от тях ще яздят: Мели, Фин, някои от хората му. Това, което не беше очаквал, беше блясъкът на бели камуфлажи. - Това са те! Изменените Променени, за които ви казах.

-      Тези в бяло? На коне? - Джарвис изглеждаше стреснат. - Знам, че конете не реагират чак толкова лошо, но... боже мой... трябва да има поне двайсет или трийсет от тях.

-      Ако са добри в боя, защо не водят атаката? - попита Крие. - Не би ли искал най-добрите ти хора да са отпред?

-      Не и ако искаш да останат най-добрите ти хора. Това е като монголските орди. - Том вече можеше да види и мъжете крайно вляво и крайно вдясно, по-широки в гърдите и облечени в нещо, което изглеждаше като мек зимен камуфлаж в сиво и бяло. От случайните намигвания на метал той знаеше, че са въоръжение, а някои, помисли си, може би носеха по-обемисти боеприпаси, просто не можеше още да каже какви. - Нека пехотата обере куршумите.

-      Нашите внуци като пушечно месо. - Джарвис се смълча за момент. - Плашещо е как се движат, колко са тихи. - Още едно кратко мълчание. - Как ги контролира?

-      Нямам идея. - Том все още се мъчеше да открие Фин, но не успяваше. Докато изгревът или ездачите не дойдеха по-близо, той - вероятно целият в черно на онзи скопец - щеше да е буквално невидим. Вместо това Том насочи бинокъла си отвъд, помитайки далечните могилки и равнини.

-      Може би влиза в главите им - раздраният глас на Крис беше приглушен. - Каза, че сигурно им дава нещо, съдейки по очите им. Ами ако могат да чуят мислите му?

-      Мога да приема това за изменените. - Том бавно огледа от дясно наляво. Нощта беше започнала да се разнищва и посивява и той леко разфокусира погледа си по начина, по който би се опитал да зърне далечна галактика. „Боже, моля те, нека са там!“ - Но това не обяснява другите... - Той спря, когато долови оранжев проблясък в далечината. - Видях ги. На запад, близо до линията на гората. Там има поток, все още заледен частично, но тече доста добре сега. Там бих устроил моя лагер. - Том погледна към Крис. - Моментът е достатъчно добър да пратиш Пру и момчетата си. Могат да стигнат доста бързо.

Кимайки, Крис се пресегна за радиото си, когато Джарвис каза:

-      Том, виждаш ли онези, които се откъсват от основната група?

-      Да, виждам. - Четирима мъже на коне преминаваха челната линия на Променените. Все още беше твърде мрачно, за да види добре, но имаше много лошо предчувствие.

-      Какво - попита Джарвис - правят те?

109

През последните няколко минути онова „давай-давай, върви-върви-върви“ беше нахлуло здраво, изкарвайки въздуха от дробовете на Алекс. От дълбоката си пещера чудовището се движеше по начина, по който червей се вмъква под кожата на презрял плод.

„Свършва ми времето.“ Леля ѝ винаги беше казвала, че времето лекува. Но времето ѝ беше донесло само още хора, за които да се грижи и които да загуби. Риданието, което беше преглътнала, се опитваше да изпълзи през гърлото ѝ. Искаше ѝ се единствено да вие, да счупи нещо. Може би да застреля някого. „Спри, Алекс! Ти не си по-различна от тези деца. Концентрирай се! Остават още Вълка и Питър. Крис също може да е в Рул. Трябва да им помогнеш. Том не би искал да те види такава. Бъди силна за него!“

-      Вземи това! - Навеждайки се от седлото, Алекс подаде спрингфийлда на Люк. Без калъфа на пушката по-компактното узи щеше да е по-лесно за употреба. Затъквайки пистолета на пазача - посинял „Колт Голд Кьп 45“ - на кръста си, тя сложи по един допълнителен пълнител за двете оръжия в джобовете на панталоните си. Усети лекото бодване на безпокойство, че нямаше време да потърси глок, но после го избута настрана. Колтът щеше да нанесе също толкова щети. „Само помни да дръпнеш предпазителя!“ И все пак това, че нямаше глог, беше като лоша поличба. - С него и с намиращото се във фургоните имате достатъчно храна и огнева мощ.

-      За бой? - гласът на Люк беше стегнат.

-      Ако се стигне до там. - Денят настъпваше бързо. С първите вълни сребро, пръскащи се по източния хоризонт, идваше достатъчно светлина, за да види колко стегнато и бяло беше лицето на Люк. - Няма нужда да се стига. Вземете палатките, няколко фургона и се махайте оттук!

-      Алекс, ние сме трийсет. Ще бъде лесно да ни проследят и да ни заловят отново.

Нямаше как да го каже по-нежно.

-      Предпочитате да чакате Фин ли?

-      Но защо не можеш ти да останеш с нас? - Очилата на Синди блестяха от отразената светлина на огъня. - Те са Чъкита. Какво ти пука? Ние сме нормални. Ние се нуждаем от теб повече. Том никога нямаше да ни остави. Трябва ли да вярваме, че има добри Чъкита? И Питър, който е само наполовина Чъки. И какво от това? Защо взимаш неговата страна?

-      Хей! - каза Люк. - Синди, успокой се!

-      А ако не искам да се успокоя? Това е като да помагаш на терористи. Само защото Вълка не те е убил, Алекс, не значи, че е добър. Все едно са ти промили мозъка или нещо такова.

-      Може да си права - каза Алекс. - Но Питър е приятел. Имам и други приятели в Рул. Вълка ми спаси живота, а не беше длъжен. Това се брои за нещо и аз трябва да му помогна сега. Трябва да отида в града и да се опитам да направя нещо, каквото и да е, или ще умрат още хора, включително деца като вас. Ако мога да изненадам Фин, ако мога да го спра или да го убия... - Откъде идваха тези мисли? - Тогава той няма да тръгне след вас отново. Всички печелят. - Помълча. - Доста.

-      Ами всички онези други Чъкита? - попита Синди.

-      Те са поне на шест километра. Повечето са пеша. Имате достатъчно време.

-      Е, белите Чъкита имат коне - каза Джаспър, а после добави: - Разбира се, ако убиеш Фин, мрежата един вид ше се разпадне и може би няма да действа толкова добре. Наситеността на сигнала ще се понижи със сигурност.

-      Какво? Какво г... - започна Алекс, но Синди я прекъсна.

-      Значи казваш да продължим да бягаме. - Устните на по-младото момиче вече трепереха. - Ти просто ни изоставяш.

Алекс усети бодване на нетърпение.

-      О, за бога, да, бягайте! Не сте на три години. Започнете да се грижите за себе си, защото точно сега няма кой друг да го направи. Дори ако остана, аз съм само един човек. Не съм много по-голяма от вас и имам... - Тя прехапа възможните думи „рак чудовище“, преди някоя от тях да може да изскочи от устата ѝ. „Боже, Алекс, успокой се! Тя е просто дете!“ Затваряйки очи, тя пое успокояващо дъх, после погледна надолу към разплаканото момиче. - Съжалявам, Синди! Може би Том щеше да остане. Това не значи, че той щеше да бъде прав и че аз греша. Значи, че сме различни. Иска ми се... - Натъпка назад внезапното задушаване. - Иска ми се той да беше жив, за да можем да спорим за това. Но не мисли, че е лесно или че не съм уплашена до смърт!

Никой не каза нищо за един дълъг момент. После Люк пристъпи по-близо.

-      Ами ако те изчакаме? Том би искал да го направим. Събираме багажа и се местим, да кажем, на километър-два западно в гората.

Беше отново като в планината в деня на Енергийния срив, когато се беше натоварила с Ели и беше ужасена до лудост. Не искаше това. И все пак, ако не беше Ели, щеше ли тя да се опитва толкова усилено? Щеше ли да напусне Уакамау? Всяка стъпка, която беше предприемала след Срива, беше заради някой друг. Може би шеше все още да е изгубена, ако не бяха Ели и Том, и Крис. И дори Вълка. Всички тези връзки я бяха извели от гората, от едно много мрачно място, и я бяха издърпали от ръба на скок към място, на което не я чакаше нищо и никой освен смъртта.

„Том каза, че сме се спасили един друг. - Тя прокара очи по обърнатите към нея лица. - Може би той ме е спасил, за да мога да направя точно това.“

-      Ако мога - каза на Люк, - ще се върна. Ще го измислим. Но не чакайте твърде дълго...

Ритник от болка, огнено кълбо зад очите ѝ. Дълбоко в ума ѝ чудовището се огъна, събуди се и тя усети как се разтяга и как се опитва да отвори онази кутия. Алекс примигна и сякаш затворът на камера внезапно се отвори и се появи едно трето око...

...Тя отново е зад тези очи, в това тяло, за което започваше да мисли, че може да е на момче, и в сърцето на онова „давайдавай, вървивърви“. Високо на кон, облечена в бяло, Червената буря отляво, а другият крещеше: ДАВАМДАВАЙДАВАЙ, ПУСНИ МЕ. Тихо се спускаше по разкъсания сняг, движеше се с „давайдавай, вървивърви“ на Червената буря, вдишваше миризмата на зряло месо, то иска, той иска, тя жадува. Напред са далечният хълм и скованите очертания на кула...

... после преместване...

... в и през много очи...

... блещукане...

... и вече още по-близо... „давайдавай, вървивървивървивърви“... тя гледа през оплетена завеса от сплъстена коса. Това тяло е на друго момче, подлудяло от аромата на сол и месо, на плячка право напред и отгоре на оня хъам, в кулата... „вървивърви, давайдавай”... искам, искам, искам, нуждая се... „давайдавай, вървивървивър.

Две боботещи „бум“ внезапно отекнаха като далечна гръмотевица. Някои от децата изпискаха стреснато. Връщайки се рязко зад очите си, Алекс видя две немощни жълтооранжеви свещи да се стрелкат към калаеното небе на север. Пламъците бързо избледняха, погълнати от далечния приближаващ ден отляво на нея и от блясъка на луната на западния хоризонт.

„Онази кула.“ Там се беше фокусирало промененото момче - кулата и мъже. Месо.

-      Върви, Алекс! Късмет! - каза Люк. - Ще се оглеждаме за теб. Върни се!

Тя искаше да каже, че ще го направи, но всички тези думи заседнаха в гърлото ѝ.

-      Пазете се!

После пришпори коня си и отпраши в галоп към Рул, а Бък побегна след нея.

110

Том изгуби десет минути да събере нещата. Дотогава Джарвис беше на земята, а Крис слизаше по последните стъпала. На крайната площадка, на около шест метра от земята, Том обърна разтревожено поглед назад. Онези мъже трябва да бяха до тях или много близо. Един бърз кон можеше да покрие много разстояние за нула време. И все пак... Оглеждайки с бинокъла полето през пролуки между дърветата, той видя, че бяха слезли от конете. Може би - той задьвка долната си устна - осемстотин метра? Работят по...

-      Том? - Крис точно отдолу. - Какво има? Виждаш ли нещо?

-      Да, но са с гръб към мен. Не мога да кажа какво... - Когато един облак най-после се дръпна настрани, за да окъпе полето с лунна светлина, той вдигна бинокъла. - Защо да праща само четирима...

-      Том? - гласът на Крис беше рязък. - Какво...

-      О, господи! - Тревогата сряза корема на Том, когато най-после разбра. Двама мъже бяха коленичили и той вече можеше да види какво крепяха на раменете си. - РПГ! - Завъртайки се, той сложи ръце на металния парапет. - РПГ! РП...

111

-      Исусе, хлапе! - изръмжа плешивото момче. На светлината, процеждаща се през ниските вечнозелени дървета, Ели видя, че косата на кретена растеше отново около приличащи на паяци струпеи. - Дай ми проклетото оръжие!

-      Не! - Ели прегърна савиджа до гърдите си. Това беше толкова срамно! Всички деца наоколо, повечето по-големи и няколко по-малки, бяха просто едни големи очи и кикотещи се усти. Отдясно на нея едно слабо момиче с пяна от фина, почти бяла коса се свиваше, сякаш Ели беше кихнала и цялата я беше напръскала със сополи. - Това е моята пушка. Джейдьн ми позволява да я нося.

-      Това не е фургонът на Джейдън и не ми пука. - Кретенът я плашеше ужасно. Всички тези халки по веждите и безопасната игла със засъхнала стара кръв през дясното му ухо, да не споменаваме езика... беше просто гадно. Изглежда, хлапето се беше увлякло, когато беше решавало коя част да надупчи. Сякаш животът не беше вече достатъчно лош. - Сега ми я дай! - каза ѝ той.

-      Лушън, остави я на мира! - Беше слабото, уморено изглеждащо момиче, Сара, което караше люшкащия се фургон, докато се друсаха през издут лед и рядък сняг. - Тя не вреди на никого.

-      Все още - каза Лушън. - Искаш ли тази пушка да гръмне?

-      С предпазител е - възрази Ели. Усещайки бедата, Мина се изправи с мъка на крака и бутна муцуната си в корема на Ели, Джет и Призрак също се заизправяха, за да видят какво става. Това сложи началото на общо местене и блъскане на другите кучета. Те се клатушкаха и блъскаха деца, които започнаха да се оплакват и дрън-дрън-дрьн... Може би щяха да и позволят да върви. Това определено щеше да реши проблема с пушката. Вбесена, тя натисна Мина да седне. - Пръстът ми дори не е на предпазителя. Какво мислиш? Че ще гръмне сама ли?

-      Добре, слушай! - каза Сара, спирайки коня. Изражението ѝ напомняше на Ели за лицата на учителите, които тя искаше да забрави: съчувстваха ѝ за баща ѝ, но винаги казваха, че не могат да допуснат такова поведение в час. - Дай на Лушън пушката, моля те! Не мога да карам, докато вие двамата спорите и заредена пушка е насочена в гърба ми.

-      Насочена е в небето - каза Ели. Е, в дърветата. Гъста гора ограждаше тази извиваща се част от пътя. Клони стърчаха като пръсти, които сякаш се опитваха да те сграбчат. Лошо се справяха с времето. Можеше да се обзаложи, че не бяха минали повече от пет-шест километра. А ако трябваше да обърнат или да се движат бързо? Щяха да се провалят. Джейдън сигурно щеше да получи инфаркт. Ели го видя на капрата на първия фургон, главата му се въртеше наляво и надясно. Явно се опитваше да гледа във всички посоки едновременно. - Дори да гръмне, което няма да стане - каза тя, - няма да нарани никого.

-      Не ми пука. Не ме карай да се връщам, хлапе! - предупреди Лушън.

Очите на другите деца бяха като паници. Група момчета започнаха да се ръгат с лакти: „Хей, гледай!“. О, защо Том я беше сложил в този фургон? Тя трябваше да скочи веднага и да изтича в онзи на Джейдън.

-      Но аз знам какво правя - каза тя, докато едно от момчетата на коне приближи техния фургон, навеждайки се под клоните.

-      Проблем ли има? - Момчето бе на възрастта на Джейдън и с тъмна къдрава коса, подобна на тази на Том, която бе вълниста и гъста. Ели помисли, че дори приличаше малко на него, а после, когато го погледна в очите, разбра и зашо. Те бяха толкова... тъжни. Като на Том. Той гледаше нещастно дори когато ѝ беше казал, че е щастлив да я види. И Ели знаеше защо. През цялото време Том страдаше заради Алекс. Тя само се надяваше, че знае как да оправи това. „Може би ако го обичам достатъчно, ако го прегръщам достатъчно...“

-      Всичко е наред, Грег - каза Лушън, а тонът му беше като на момче, едното око на което гледаше наблюдателя на детската площадка, а другото хлапето, чийто задник иска да срита.

-      Да, предполагам, че затова фургонът ви спря - отвърна Грег по един невпечатлен начин, който накара Ели да прехапе бузата си, за да спре кикота. Грег хвърли поглед към момичето. - Сара?

-      Казах, че ние ще се справим. - Вдигайки се на крака, Лушън стъпи на платформата, избутвайки клоните, за да мине през кучета и деца. Извисявайки се над Ели като гигант убиец, Лушън мушна с пръст гърдите на Грег. - Това е моят фургон. Това хлапе има пушка, аз я искам, а ти не командваш тук, Грегчо.

-      Успокой се, Лушън! - Сара приличаше на шибнато кутре. - Момчета, нека се оправим с това и да тръгваме, става ли?

-      Но пушката е със спуснат предпазител, нали? Така че къде е проблемът? - попита Грег.

-      Да - каза Ели. Този Грег ставаше. - Ако се озовем в беда, ще ни трябва всяко оръжие, което имаме.

-      О, глупости! - изгрухтя Лушън. - Ако попаднем в беда, двайсет и вторият калибър на малкото момиченце няма да ни спаси задниците.

-      Добре - изстреля Ели. - Тогава, щом няма да спасявам твоя задник, имаш ли нещо против да опазя моя? - Това накара всички отново да се срьчкат с лакти и да зашепнат. „Не ми пука. Вие не сте мои приятели.“ Тя се намръщи към Лушън. - Какъв ти е проблемът?

-      Много добър въпрос - каза Грег.

-      Грег - изръмжа Лушън, - не ме притискай, човече!

-      Или какво? Ще ме убиеш сега? Ти вече имаше такава възможност - напомни Грег.

-      Тя трябва да я даде - белокосото момиче внезапно изписка с онзи фъфлещ и напевен тон, който всички деца знаеха: ,Добре, но не обвинявай мен!“. Трябваше да е на колко? На шест? Момичето стискаше парцалена кукла с морави къдрици. - Моята мама каза, че пушките убиват хора.

Около половината деца закимаха важно, но трио момчета свиха рамене, а едно подобно на елф по-голямо момче с големи уши каза:

- Не виждам защо е толкова важно. Иска ми се аз да имах пушка.

-      Грег! - каза Сара, все още с изнервения поглед на ударено кутре. - Това няма да промени станалото.

-      Ти не беше заключена в килия, Сара - каза той, но гледаше към Лушън. - Не беше оплювана и удряна. Не си чистила парчета от мъртво хлапе от пода на църквата и не си изгребвала конски лайна с голите си ръце.

„Леле!“ Нищо чудно, че Крис беше напуснал Рул. Както се гледаха Грег и Лушън, тя имаше ужасното усещане, че на нито един от тях не му трябва извинение.

Гласът от килера: „Не създавай проблеми, Ели!“.

-      Добре. Виж, давам я! - Вбесена, гледаше как Лушън махна патрона от гнездото, после изпразни пълнителя на савиджа.

-      Заповядай! - по цялото лице на Лушън се беше разляла голяма гадна самодоволна усмивка. Пъхайки патроните в джоба си, той й върна пушката. - Като стигнем, закъдето сме тръгнали, можеш да си получиш патроните об- ратно. И Грег? - Лушън тръгна към капрата. - Благодаря за загрижеността, човече. Сега върви се шибай!

-      Лушън! - каза Сара.

„Изобщо няма да живеем в една и съща ферма.“ Вероятно нямаше да ѝ върне патроните. Ели се обърна и се пресегна да докосне крака на Грег.

-      Той е идиот, нали?

-      Чух това - обади се Лушън.

-      Да. Ама... сериозно - каза Грег с перфектно празно лице.

Тя едва не избухна в смях.

-      Не исках да ти създавам неприятности.

-      Не си. Не се тревожи за това! - рече Грег, но не се усмихна. Когато Сара шляпна юздите и фургонът им тръгна, той ги остави да го подминат. - Ще се видим после.

Добре, значи Грег ставаше. „Но все още искам Том да беше тук. Крис също. Искам да си ида у дома. - Прокарвайки ръка през очите си, тя се смъкна в парката си и зарови брадичката си под ципа, докато яката не застана над носа ѝ, а после се взря в ботушите си. - Искам тате и дядо Джак, и Том, и Алекс.“ Кучетата се бяха успокоили, но Мина продължаваше да бута брадичката си в скута на Ели.

-      Престани! - каза тя, избутвайки животното. - Добре съм.

-      Наистина е по-безопасно - каза белокосото момиче. - Моята майка...

-      Да, но твоята майка е мъртва, както и моята, така че млъкни! - още щом думите изскочиха, тя се сви и гласът от килера изкрещя: ЕЛИ!

-      Това не беше мило - каза елфчето.

-      Знам. - Вдишвайки дълбоко, тя се обърна към момиченцето. - Съжалявам! Това беше злобно.

-      Ммм-ммм. - Очите на момичето бяха влажни сини езера. Устните ѝ, нежни като розови венчелистчета, потрепериха, когато зарови лице в разрошената коса на куклата си.

Щеше ли да се научи някога да си държи голямата уста затворена? Ели положи пушката долу и сложи ръка около повдигащите се рамене на детето. За нейно учудване, сълзите, които беше задържала, потекоха и по нейните бузи.

-      Не плачи! Понякога просто откачам.

-      Аз откачам през цялото време - каза елфчето.

-      Липсва ми мама. - Белокосото момиче използва косата на куклата, за да обърше сълзите си. - Все чакам нещата да се оправят, но те не се оправят.

-      Ще се оправят - каза Ели, опитвайки се да заглуши цяла купчина протести. Дядо Джак винаги казваше да гледа от добрата страна, само че накъдето и да се обърнеше, беше все още тъмно, дори в средата на деня. „Ангажирай ума преди езика“, бе казвал баща ѝ. - Спомняш ли си колко ужасно беше всичко в началото, когато всичко полудя?

-      И сега все още е лошо - каза едно от ръчкащите се момчета. Другарчетата му кимнаха.

-      Не и там, където отиваме. Имаме крави и овце, а има и езера. Хана знае за растенията, а аз ловя много риба.

-      Ловиш риба? - Елфчето изглеждаше впечатлено. - Мога ли да дойда?

Твърде късно си спомни за Илай и Рок все още някъде там, долу. „Никога няма да ловя риба отново там.“ Но на глас каза:

-      Разбира се. - Всички деца вече я гледаха и се усмихваха, сякаш тя им беше изнесла страхотно представление. Ели притисна момиченцето. - Наистина, нещата ще бъдат страхотни...

Някъде далеч назад се чуха два гръмовни тътена. Всички косъмчета по ръцете на Ели се изправиха. Тя ахна, изправи гръб и се обърна в посоката, откъдето бяха дошли, както и всички деца и кучета. Фургоните спряха да се търкалят, конете престанаха да тракат. И докато гората беше все още мрачна от разлагащите се сенки, цепнатини от ярка светлина се показваха между дърветата на изток. От юг Ели зърна къси ярки възглавници от пулсираща оранжева светлина.

-      О! - Ръката на Сара беше върху устата ѝ. До нея Лушън беше толкова пребледнял, че четината му изглеждаше като мръсотия. - О, Боже! - каза Сара.

Кучетата започнаха да лаят. Всички деца наоколо дърдореха:

-      Еха!

-      Какво беше това?

-      Видяхте ли това?

-      Това пожар ли е?

До лакътя ѝ белокосото момиче беше стиснало ушите си с длани и пискаше отново и отново:

-      Какво беше това? Какво беше това? Какво беше това?

-      Експлозии - гласът на елфчето се извиси над общата глъчка. - Като бомби.

„Том прави бомби.“ Тя трепереше. Толкова много страх и ужас се беше свил в тялото ѝ, че когато Мина внезапно изпусна един обезумял, яростен лай, Ели едва не скочи от фургона.

-      Мина, спри! - Извъртя се и зарови лице във врата на кучето, като не забеляза веднага, че то диво се опитва да се изтръгне. „Моля те, боже, не Том! Не Том, не...

-      Хей! Хей, вижте! - беше белокосото момиче. Гласът ѝ беше треперлив шепот, не по-реален от слаб бриз и толкова тих, че Ели беше единствената, която го чу. - Всички!

„Не искам повече да гледам. - Тя задържа главата си надолу. - Никога не става по-добре. Всички умират.“ Когато Мина внезапно изръмжа, Ели погледна нагоре и каза:

-      Не, Ми...

И спря.

Всички останали, всички освен вече ръмжащите кучета и белокосото момиче, все още се взираха назад, откъдето бяха дошли, и всички говореха наведнъж. Много деца бяха започнали да плачат, въпреки че над врявата тя помисли, че чува гласа на стария доктор да се носи от фургона на Джейдън:

-      Какво има, Дейзи? Къде? Джейдън, синко, мисля, че загазихме. Мисля...

„О, боже, мисля, че е прав.“ Кучетата им и малкото момиче бяха обърнати към дърветата отляво. Момиченцето беше толкова ужасено, че беше спряло да плаче. Едва смеейки да диша, Ели извърна очи на запад, далеч от новия ден...

И видя сковани силуети да се плъзгат иззад дънерите на дърветата. На тази лоша светлина можеше да бъдат сбъркани за стълбове на ограда. Или за мъртви дървета.

Само че стълбовете не мърдаха. Дърветата нямаха ръце или крака.

Или зъби.

112

Миг след предупредителния вик на Том светът хльцна. Нещо изрита Крис в гърба. За кратко имаше усещането, че профучава през въздуха. После нямаше нищо - нито удар, нито сънища този път, нито кошмари, вероятно защото беше жив. Но времето се наклони, а той имаше чувството, че е в наистина стар филм, на който липсваше средната ролка и историята се губеше.

Следващото нещо, което осъзна, беше, че лежи по лице, а ръцете му дращеха да се заловят за нещо. Крис сляпо си проправяше път през все още съскащите отломки от разцепено дърво, усукан метал и стопено стъкло. В далечината чу църковната камбана да бие „бим-бам“ като тревога. Кога беше започнало това? Въздухът кипеше от писъци и стонове. Някой крещеше:

-      Kaквo, кaквo, кaквo, какво?

Много по-близо някой стенеше. След още една секунда той разбра, че стоновете бяха негови. Вкуси кръв в гърлото си. Парещото му лице беше мокро от стопен лед и сняг, но ръката му беше червена и той си помисли: „Виждам това, виждам цвят“.

Защото имаше светлина.

Време, време... колко беше минало? Светът беше едновременно ярък и мрачен. Пулсиращи черни облаци пушеха по небе, което беше синьо над главата му и по-светло тюркоазено на изток от първите спици слънчева светлина. Въздухът смърдеше на изгорели газове, горящо дърво, обгорен метал и прегоряло неделно печено. „Тези облаци... пушек...“ Редките борове на това плато бяха като факли. Зад и вдясно от него идваше пукането и прашенето на още един, по-голям огън.

„Трябва да се махна оттук.“ Претърколи се и погледна към кулата на около трийсет метра. Бяха останали само изкривена развалина от скелетни подпори и стълба, която не водеше никъде. Един кон - този на Джарвис - беше долу, коремът му бе разпран кратер, пълен с разкъсани вътрешности. Нощ, неговият червеникавокафяв кон, беше още на крака. Сиво-кафявата кобила на Том беше сред дърветата. С една ръка, притисната към главата, и друга, стиснала пушката, един мъж залиташе и крещеше:

-      Какво, какво, кaквo, какво?

-      Джарвис? - Крис се изправи, олюлявайки се, закашля се и изстена отново, когато пукнатите му ребра пратиха кинжали през гърдите му. - Джарвис, къде е Том, къ...

-      Тук. - Отдясно до него купчина мрежа се помръдна. Крис видя първо дулото на бравото, все още в калъфа си, а после Том на ръце и колене, борещ се е купчина отломки.

„Ъх-ох!“ Крис се заклатушка и издърпа мрежата и счупените парчета дърво. Сърцето му се обърна, когато видя металния шип, който стърчеше от звезда от кръв и разкъсан плат високо на лявото бедро на Том, точно под хълбока.

-      Колко е зле?

Крис се смъкна на колене. Протегна ръка, после я дръпна обратно. Боеше се да не влоши положението.

-      Не знам. Но не мисля, че е дълбоко. Не изглежда счупено и не пулсира. Помогни ми! - Том потисна стон, когато Крис подложи рамо и го вдигна.

-      Боли адски - каза. Лицето му беше изкривено от болка.

-      Можеш ли да вървиш? Да яздиш?

-      Да. - Съскайки, Том направи една пробна накуцваща стъпка, а после друга. - Ще успея. И двамата имаме късмет, че не сме мъртви от налягането... - Той спря, подуши, после каза: - О, мамка му!

-      Какво? - попита Крис, но Том вече се накланяше към края на базалтовата плоча. Избликна пушек като издишване на подземен дракон някъде точно отдолу. Трепвайки с всяка стъпка, Крис го настигна и се хвърли долу. В тишина огледаха кратера и Крис си спомни как взривът беше изравнил всички тези дървета. Не беше толкова лошо, но беше близо. Горящият абатис изглеждаше така, сякаш бе смазан от гигантски ботуш. Близките дървета бяха рухнали. Можеше да види къде снегът беше изпарен мигновено от жегата.

„Четирима мъже, две РПГ-та.“ Очите на Крис огледаха останките. Краката лесно се разпознаваха, както и разполовените торсове и... и...

-      Г-глави - не беше имал намерение да каже нещо. Просто излезе. Главите бяха ясно различими. Няколко изглеждаха като билярдни топки, само че без бялото - без кожа, без коса. Други се бяха разпукнали като орехи, за да освободят червена и розова киша. - Том, виждам...

-      Да. Хайде! - Том се обърна и закуцука бързо към дърветата. - Загубихме много време. Скоро ще бъде съвсем светло. Трябва да стигнем в града преди Променените. Джарвис! - Том повика стареца, който още се въртеше в кръгове. - Хайде, трябва да...

-      Kaквo? - Джарвис се завъртя толкова бързо, че от устата му излетя храчка от пяна. Очите му, пурпурни от спуканите капиляри, подскачаха в гнездата си. Кръв се процеждаше от носа му и от едното ухо. Дръпна предпазителя на пушката си. - Стой далеч от мен, стой далеч!

-      Хей, хей, хей! - Том вдигна двете си ръце. - Джарвис, успокой се, човече! Трябва да вървим, Променените...

-      Кои? Какво? - изкрещя Джарвис. - Kaквo, кaквo...

-      Какво му е? - попиша Крие.

-      Вероятно ударната вълна. Обърква някои хора. Джарвис - опита отново Том, - чуй ме, човече! Всичко е наред, но трябва да тръгвате, трябва да... - Внезапно Том се вцепени и се обърна към платото и димящата кула.

-      Какво? - попита Крис. - Какво... - И тогава през прашенето на пламъците той също го чу. Рязкото чупене на храсти, удрянето на ботуши по камък.

Дълбоко в пушека нещо се движеше. Нещо... тъмносиньо. За един объркващ момент Крис помисли, че пушекът се събира, променя цвета си, става на якета и джинси, а после осъзна, че това, което вижда, бяха Променени - много, прииждащи нагоре по хълма само на трийсетина метра, материализирайки се като нашественици, телепортирани от далечна планета.

-      Крис! - Том стисна с ръка рамото му и дръпна. - Хайде! Не гледай, просто тръгвай!

„Боже мой!“ Крис беше парализиран, прикован на място. Джарвис отново крещеше:

-      Kaквo, кaквo, кaквo...

А Крис мислеше: „Не знам, не знам, не знам...“

-      Крис! - Том го завъртя толкова бързо, че Крис трябваше да стисне ръцете му, за да се задържи на крака. - Казах да не ги гледаш. Качвай се на коня си, Крис! Качвай се на коня си сега!

-      Д-добре - изпъшка. И тръгна в препъващ се бяг. Плътно зад него Том го подканваше. Хванал юздите на коня си, Крис се опита да скочи на седлото, но краката му не работеха. - Хайде! - чу се да се моли. - Хайде, хайде, хайде...

Чуваше ги: ботуши разместваха останките, ритаха парчета дърво, хрущяха върху стъкла. „Звукът се засилва. - Гърбът му настръхна. - Приближават, не гледай, не гледай, недей!“ Но после хвърли поглед... „тъпо“... и нокти на ужас стиснаха сърцето му. Променените - толкова много, твърде много - се разгръщаха, изпълваха платото и напредваха право към тях.

-      Крис, не! - Том вече шибаше коня си. - Не гледай! Хайде! Имаш време, само не се паникьосвай!

„Твърде кьсно.“ Мушнал ботуш в стремето, Крис сграбчи коня и се завъртя в тромава полуседнала позиция на седлото. Опита се да не гледа. Не можа. Променените, тези деца на Рул, бяха на по-малко от петнайсет метра. На светлината на идващия ден можеше да види устите им, отворени в тихо ръмжене, а очите им, очите им - толкова големи, толкова диви. Без оръжия, само зъби и пръсти с нокти, и...

„Не гледай, Крис! - беше неговият глас, този, който искаше той да живее. - Мърдай, или си мъртъв!“

Но беше очарователно, страховито, ужасяващо. Всеки кошмар оживява и защо еленът замръзва пред фаровете и хората умират на железопътните прелези, а Мойсей си е затворил очите. Никой не можеше да спре да гледа в чудовището, защото ужасът е братовчед на благоговението.

-      Крис, не! Какво правиш? Крис! - извика Том, докато в същия момент Джарвис крещеше: „Kaквooo! Каквоооо, кaааа..“.

С цвилене Нощ най-после се подплаши. Паниката на Крис сама говореше на шокираното животно, което разбра, че смъртта бе на косъм. Конят се изправи на задни крака. Още не съвсем добре закрепен, Крис изкрещя задушено, когато започна да се плъзга. Усети как се смъква назад, падаше, щеше да падне в Променените, в ръцете им, и те щяха да го хванат, те бяха там, те бяха...

-      Стой! - Изравнявайки подскачащата си кобила, Том грабна юздата на Нощ. - Крис, нагласи си проклетите колена, сграбчи гривата или гърба му и се изправи, изправи се!

Крис издиша задавено и се помъчи да се хване. Ужасените очи на Нощ се въртяха, главата му се метна назад и удари Крис по лицето. Ударът беше толкова страшен, толкова силен, че зрението му почерня. Зашеметен, той изпусна захвата си и започна да се свлича...

И тогава се появиха ръце навсякъде - втурваха се по левия му крак и по бедрото, пръсти стискаха, за да го издърпат... и той помисли: „Свършен съм!“.

Страшен гръм дойде някъде от над главата му. Търсещите ръце внезапно се махнаха. Още един гръм. Отляво на Крис едно променено момче шляпна двете си ръце върху кратера, където доскоро беше носът му, и се катурна назад. Все още замаян, Крис усети пръстите на Том да стискат рамото му.

-      Не се отпускай, човече! - извика Том, връщайки го на седлото. - Не можеш да се отпускаш, Крис, хайде! - Въпреки раната Том се държеше за кобилата си само е колене. В едната си ръка беше хванал голям черен глок, а в другата рамото на Крис. Друго момиче с много дълга мрьсна коса се опита да го сграбчи. Проклинайки, Том се изви надолу и пъхна пистолета в лицето ѝ. Променената беше толкова устремена към него, че не видя Том, още по-малко пистолета и „бам“! Главата ѝ се разби, череп, скалп, мозък, кръв и чорлава коса пламнаха в мокра струя. - Седни! - изкрещя Том. - Изправи се, Крис, седни!

Пукот от изстрел, не от Том, а от тяхно дясно. Високото „зинг“ на куршум, рикоширащ от дърво. Крещейки, Джарвис стреля отново. Този път едно променено момче се олюля, когато върху лявата му гръд внезапно разцъфна червено петно. Линията не точно се разпадна, но някои от Променените се отделиха, отправяйки се към Джарвис, което даде на Крис две безценни секунди, нужни му, за да закрепи крака си в стремето.

-      Добре, хайде! - извика Том. Завъртя се, ритна конете им да побегнат и се стрелна към дърветата, отправяйки се обратно към центъра на Рул на пет километра в бъдещето им.

Не беше грешка, но Крис открадна един последен поглед. Двама Променени бяха сложили ръце около все още крещящия Джарвис. Тримата танцуваха някакъв пиянски пирует. После друг Променен се присъедини, а после още и още, Джарвис вече не крещеше, а пищеше, те се тълпяха върху него по начина, по който мравките поглъщат плячката си, и имаше кръв, толкова много кръв.

„И ще има още, защото това е краят на света. - Крис се обърна напред. Очите му щипеха. Бузите му бяха мокри и той не мислеше, че беше само от кръвта. - Това е краят, това е краят, това е краят.“

113

-      Махнете се от края! Махнете се от края на фургона! - крещеше Ели, но никой не слушаше. Всички пищяха, децата се сучеха насам и натам, за да видят. Беше като филм за бедствие, в който марсианците внезапно нахлуват и всички се превръщат в уплашени зайци, целите в опулени очи и отворени усти, точно преди пришълците да ги издухат от дрехите им. - Мърдай! Стани! - Стиснала савиджа за цевта, тя скочи на крака, килнала оръжието като бухалка, точно когато една ръка се закачи за фургона зад елфчето, което искаше да лови риба. - Махни се от пътя! - извика тя и удари с приклада надолу като с чук.

Човекоядецът изврещя, щом кокалчетата му се разцепиха. Когато момчето - беше ли това момче под цялата тази коса? - зяпна от изненада и болка, тя го удари по лицето с приклада. Залитайки, то се препъна в двама други и тримата паднаха като кегли за боулинг.

„О, боже, ужасно сме загазили!“ Около краката ѝ ръмжащите кучета се блъскаха, опитваха да се вклинят заедно в стена от свити мускули и оголени зъби. Отпред на капрата Лушън беше застанал на крака. Дръпна помпата на пушката си, стреля и внезапно главата на едно момиче изчезна, а две въжета от кръв все още пулсираха, защото сърцето още не беше получило съобщението. Стреляйки с огромен черен пистолет, Сара не улучваше абсолютно нищо, само отблъскваше рояка със силата на гърмежите.

Колко още можеше да продължи обаче? Ели знаеше, че нямат достатъчно амуниции. Както харчеше патроните, освен ако нямаше няколко допълнителни пълнителя...

Може би Лушън беше осъзнал същото в този момент - че Сара само хаби патроните. Че ако иска да си задържи зловещия скалп, по-добре да се чупи. Внезапно той се наведе, грабна една раница, метна я през рамо, удари с приклада един човекоядец, ритна друг в лицето и скочи от капрата.

-      Чакай! Ти ми взе патроните! - извика Ели, когато Лушън скочи на земята и хукна към далечните дървета. Тя го изгуби от поглед почти веднага в плътната плетеница от храсти и ниско висящи клони. Нито един човекоядец не го последва, вероятно защото имаше толкова много вкусни деца.

Сега какво? Наоколо децата все още пищяха и само седяха, докато кучетата се опитваха да се нахвърлят към лявата ѝ страна, където бяха болшинството от човекоядците. Само ако децата пуснеха кучетата! Ели сграбчи елфчето за рамото и го дръпна.

-      Стой зад мен! Стой зад кучетата! - извика.

Хлапето ѝ хвърли див поглед със зяпнала уста. За секунда Ели помисли, че я е разбрал, но после момчето се хвърли точно в грешната посока, към капрата. Един човекоядец с плоско лице и само с половин нос се надигна внезапно. Елфчето започна да пищи и вдигна ръка. Онзи с половината нос я сграбчи и дръпна рязко. Елфчето се сви надве и успя да се запъне със свободната си ръка за фургона. За секунда се олюля с лице надолу като зле балансирана люлка.

-      Сара! - извика Ели, когато човекоядецът се дръпна, за да удари. - Сара, зад теб! -Тя се извъртя, мушна в Полуносия онзи огромен пистолет, натисна спусъка... и нищо, бяха свършили патроните, беше напълно празен. Елфчето нададе смразяващ кръвта писък, когато човекоядецът сключи челюсти върху врата му в горната част на гръбнака. Миг по-късно все още ритащото елфче изчезна от поглед.

-      Не-е-е-е! - Мигвайки, за да махне сълзите, Ели се обърна и започна да замахва сляпо в дъга, съвсем наясно, че беше само въпрос на време някой човекоядец да изтръгне пушката ѝ или друг да се мушне под замаха ѝ. „Забави, забави! Избери си мишена! Ще се измориш и те ше те пипнат.“ Тя се принуди да изчака, да остави кучетата да я пазят. Джет и Призрак - най-големите - стояха един до друг и захапваха, когато някой човекоядец приближеше. Блъскайки се отпред, Мина притискаше задницата си към Ели, за да я избута назад, само че малкото белокосо момиче се беше свило зад краката ѝ. Хваната в сандвич между куче и малко момиче, Ели усети как започва да губи равновесие. „Не, не!“ Ако паднеше, можеше да не успее да се вдигне навреме.

-      Мина, стой! - едва можеше да чуе себе си през врявата от пищящи деца, лаещи кучета и цвилещи коне. Чуваха се изстрели, когато няколкото деца с оръжие стреляха. Но те нямаха място да маневрират и се прицелваха диво.

Във фургона на Джейдън един човекоядец с бухалка в ръка скочи върху капрата. Джейдън се наведе, когато оръжието изфуча. Докторът с превръзка на окото беше закрепил дълга пушка на рамо и извика нещо - може би „стой долу“ или „не мърдай“, - а после от дулото изскочи яркожълт пламък. Човекоядецът размаха изненадано ръце като Уили Койота и се катурна назад. В задната част още двама човекоядци, целите ръце, крака и тояги, се покатериха на платформата. Един се хвърли в пищящите деца като гмуркач от висока платформа. Когато златният ретривър Дейзи и три други кучета се приближиха, децата се изсипаха през фургона. Това беше единственото им движение и то беше ужасно - като бизони, избутани от скала.

„Къде са момчетата на конете, Ейдън и Сам, къде са?“

Писък далеч назад. Ели се обърна. Конят на Грег се опитваше да се освободи от четирима човекоядци, сграбчили краката на ездача и юздите на животното. Още трима се трупаха върху капрата на третия фургон. Коларят - момиче с дълга до кръста кафява плитка - изпищя отново, когато едно дългуресто момче с палто като на Нео от „Матрицата“ уви плитката около врата ѝ. Дърпайки се с оцъклени очи, момичето се мяташе и пляскаше като риба, бавно задушаваща се на дъното на лодка. Свило юмрук, хлапето с палтото удари лицето на момичето, когато втори човекоядец - момче е мише лице в яркочервена грейка, скочи върху мятащото се момиче. Главата му се стрелна към шията ѝ като скорпион, мушкащ с жилото си. Шурна кръв. Момчето с мише лице се дръпна с парче месо в устата. Цвилещият кон се изправи на задните си крака, биейки с копита, и се хвърли напред.

Фургонът направи на Грег услуга, а на тях никаква. Когато профуча покрай него, човекоядците, стиснали коня му, се пръснаха. Едно мършаво хлапе се подхлъзна с писък, който спря рязко, когато едното колело преряза корема му. Конят на Грег подскочи към тясна ивица от пътя покрай дърветата. Момчето се приведе ниско към врата на коня, когато ниски клони изсвистяха над главата му. Все още на капрата, хлапето с палтото и момчето с мише лице залитнаха и се обърнаха. Разстоянието между тях и фургона на Ели се беше стопило.

Докато гледаше как конят настъпва и фургонът расте, Ели имаше шест секунди. Една - да бъде парализирана, две - да разбере, че сблъсъкът беше неизбежен, и три - че или конят ще връхлети върху тяхната платформа, или ще спре внезапно, катапултирайки двамата човекоядци право в техния фургон, където щяха да намерят не само кучета, с които да се бият, но и много нови неща за ядене. В последните три секунди Ели знаеше, че е по-добре да направи нещо, или беше мъртва.

-      Мина, свободно! Скачай от фургона! - Тя сграбчи ръката на белокосото момиче и мина по ширината на платформата с две огромни крачки. - Скачайте, скачайте, скачайте!

114

Площадът беше напълно празен. Препускайки покрай беседката, Том и Крис спряха при северозападния ъгъл между кметството и църквата. Том скочи от сивокафявата си кобила, преди да е напълно спряла, и сграбчи юздите на Нощ, преди Крис да е успял да слезе.

-      Не! - Лицето на Том беше стегнато. Стискайки раненото си и все още сълзящо бедро точно над щръкналото парче желязо, той каза дрезгаво: - Ти не!

-      Какво? Не, вече съм добре. - От отворените врати на църквата долитаха звуците на химн, но камбаната беше тиха. - Ти не трябва да се катериш с този крак. Аз ще поема камбанарията, ти отиди в затвора и...

-      Не! - Том избърса потта от горната си устна с опакото на дланта. - Не може да бъдеш част от това.

-      Какво? - Въпреки предупреждението на Том той слезе от коня. - Том, какво правиш?

-      Някой трябва да остане - каза Том. - И двамата го знаем.

-      Не, аз не го знам. - Крие сграбчи раменете му. - Луд ли си? Те ще дойдат. Бомбите са с таймери, за бога! Защо?

-      Защото ако нещо се обърка, аз съм единственият, който знае какво да прави.

-      Том, ако останеш, ще умреш. Те ще те хванат.

-      Няма. Ще стоя настрана. Ще наглеждам тези бебчета до последната секунда. - Том положи длан върху една от неговите ръце. - Крис, моля те, няма време! Не го прави трудно и за двама ни. Ако бомбите не избухнат, всичко ще бъде загубено. Тези хора в църквата ще умрат за нищо.

-      Те, така или иначе, ще умрат. - Очите на Крис започваха да парят. - Те направиха своя избор.

-      А това е моят. Крис, трябва. По този начин ще ти спечеля време. Спираме Променените на Фин. Спираме Фин. Тогава децата, твоите и моите, ще са в безопасност.

-      Още не знаем дали сме спасили твоите. Ако не сме...

-      Тогава ще сме опитали. Ако можеш, намери ги! Виж, и двамата знаем, че заплахата не свършва тук. Има много повече Променени от нас. Но по този начин вие имате шанс.

-      Моля те, Том! - Очите му се напълниха. - Ти ми спаси живота два пъти. Моля те, моля те, не оставай тук! Нагласи бомбите и ела с мен!

-      Не мога, Крис. - Том стисна врата му. - Хайде, човече, моля те! Достатъчно ми е трудно. Повярвай ми, не искам да умра. Ели и Алекс са все още някъде там, усещам го. Не трябва да губя вяра, защото тя е силна, тя няма да се откаже. Но трябва да го направя заради моите хора...

От север, и то не много отдалеч, дойде слабото, но непогрешимо пукане на огнестрелно оръжие.

-      О, боже! - Крис усети как сърцето му спира. - Том, това трябва да са фургоните.

-      Още Променени? Но как? - Кожата на Том беше по-бяла от кост. - Фин е на юг.

-      Не знам, но трябва да тръгваме. Хайде! - Когато Том не помръдна, Крис стисна ръката му. - Том, те се нуждаят от нас.

-      Крис, аз... не мога. По дяволите, аз... - Том свали от рамото си узито, после натисна затвора, щракна предпазителя и бутна оръжието. - Ключът за избор - каза той и посочи. - Един или три изстрела. За бога, не го оставяй на пълен автомат, защото ще свършиш патроните за четири секунди.

-      Том, не мога...

-      Да, Крис, можеш. Трябва. Точно както аз трябва да остана. Няма друг начин. Ти можеш да го направиш. - Том пусна два резервни пълнителя в ръцете му. - Не спирай да броиш, избирай мишените си, бъди внимателен и не се шашкай! Имаш четирийсет патрона във всеки пълнител и трийсет и един останали в оръжието, един е вече в патронника. Имаш достатъчно огнева мощ и заглушител. Огромно предимство. Няма да разберат, че си там, докато не им се качиш на главите. Децата са близо, Крис. Можеш да стигнеш за минути, ако се движиш бързо, но трябва да тръгнеш сега.

-      Но, Том, децата имат нужда от помощ...

-      Мислиш ли, че не го знам? - Том сграбчи Крис и го разтърси. Странните му опушеносини очи блестяха от ярост и безсилие. Жилите на врата му бяха изопнати като стомана. - Не разбираш ли, че това ме убива? Ели е там, но Фин ще бъде тук и няма друга възможност, а вретето ни изтича. Сега спри да спориш и върви, преди да е станало твърде кьсно!

Знаеше, че трябва да го направи.

-      Проклет да си! - каза Крис. Вместо да избута ръката на Том, той го придърпа в бърза и свирепа прегръдка. После без повече думи се откъсна, хукна към Нощ и се метна на седлото. Хвърли последен поглед - не към Рул, а към Том, толкова силен и готов да пожертва всичко, защото когато няма друг начин, се жертваш, за да запазиш хората си в безопасност.

-      Върви, Крис! - каза Том.

Крис обърна Нощ и срита коня в галоп.

115

Връхлитащият фургон беше на три секунди... и човекоядците, обсадили техния, видяха опасността, пръснаха се, паднаха... вече имаше две секунди и животните скачаха навън...

Без да спре, за да види дали някой я следва, Ели закрепи десния си ботуш, после запрати себе си и белокосото момиче във висока дълга дъга. Малката пищеше, звукът беше остър като нокът. Ели се приземи със силно тупване. Момиченцето се блъсна в нея секунда по-късно, като заби брадичката на Ели в земята. Устата ѝ пламна от ярка болка.

Чу се силен разцепващ трясък, когато излезлият от контрол кон се блъсна в задния край на тяхната платформа. Ели изпъшка, по езика ѝ имаше кръв. Изви глава назад. Цвилейки, животното изтрополи настрани, като се опитваше да си проправи път покрай спрелия фургон. Пищящи деца се изливаха през него. Нещо се премести в продоволствения фургон или може би се закачи ос, защото внезапно той се наклони, повличайки беснеещия кон. Кашони и пакети се прекатуриха навън. Много от тях се изсипаха. Човекоядците, които се бяха пръснали точно преди сблъсъка, сключиха редиците си. Когато Мина се стрелна до Ели, Джет, Призрак и други четири кучета заобиколиха другите деца, ръмжаха и щракаха със зъби, опитвайки се да държат човекоядците на разстояние. Единствено Сара беше останала на вече празния фургон, все още притисната към капрата, косата като завеса покриваше лицето ѝ, а в едната ръка държеше празния пистолет.

-      Сара! - Размахвайки пушката, Ели се изправи на крака. - Сара, махни се от фургона, хайде!

Замаяно, по-голямото момиче завъртя глава, сякаш изплуваше от лепкав сън, и после полускочи, полупадна от капрата. Един дългурест човекоядец с конски зъби се спускаше отляво и бързо приближаваше. Сара го видя и замръзна.

-      Не, Сара, не спирай! Продължавай да бягаш! - изкрещя Ели. - Продължавай...

Отдясно се чу пукотът на изстрел. Пурпурен цвят разцъфна на гърба на Конските зъби. Човекоядецът се сгромоляса на пътя в зрелищно пльосване по корем едва на стъпка от мястото, където Сара се беше свила. Грег изскочи от дърветата на крака, три деца го следваха.

-      Сара, събери децата, събери децата! Минете зад кучетата!

Част от Ели искаше да се върне при другите хлапета, при Грег и Джейдън. Но точно сега тя и белокосото момиче не бяха забелязани, а това щеше да се промени. Дори с Мина щяха да са в твърде опасна позиция. Но тя си спомни колко бързо Лушън се изгуби от поглед. ,Да се отдалеча достатъчно възможно най-бързо и да се скрия, докато Том и Крис дойдат!“ Фургоните не бяха напредвали бързо, а това значеше, че не бяха твърде далеч от Рул. Значи Том щеше да чуе изстрелите и щеше да дойде наистина бързо. Нямаше да се наложи да се крие много дълго.

-      Хайде! - каза тя на белокосото момиче, все още проснато на земята.

-      Ама куклата ми! - белокосото момиче врещеше. Съдейки по рубиненото петно на долната му устна, сигурно си беше захапало езика. - Куклата ми, изгубих си куклата!

-      Забрави тъпата кукла! Мина! - Ели преметна савиджа на рамо, обърна се и повлече момиченцето в препъващ се бяг по оскъдния сняг. Нямаше чиста пътека. Тя се провираше през гъсти шубраци, които закачаха и дърпаха краката ѝ. Хлапето се препъваше и нареждаше: „Чакай, чакай, чакай!“, но Ели не забави, не отговори, само продължи напред. Остри клони деряха бузите и челото ѝ, заплитаха се в косата ѝ. Мина ги беше изпреварила с няколко крачки и Ели последва кучето през шипковите храсти, все още натежали от лед. Не ѝ харесваше, че вдигаше толкова много шум. Ако можеха да стигнат до безопасно място и да се скрият... Зад тях се чуваха крясъци и изстрели, цвилеха коне, но звуците отслабваха, шумът винаги замираше в гъста гора. Трябваше да внимава да не изгуби напълно пътя, защото Том и Крис накрая щяха да дойдат. Ако можеха. Ако онези експлозии не значеха, че те...

„Престани, Ели, престани! - Тя вдигна ръка, за да предпази очите си, наведе глава и заора напред, пробивайки път там, където такъв не съществуваше. - Том ще дойде. Както и Крис. Джейдън вече е тук, Грег също. Ти трябва само да се скриеш.“

-      А! - момиченцето извика от болка. - Спри, спри! Заклещих се, заклещих се!

-      Тихо! - изсъска Ели. „Само хората говорят, глупачке, искаш някой да чуе ли?“ Нетърпелива и уплашена до смърт, Ели видя, че усуканите пръсти на трънливите калини бяха стиснали косата на момиченцето на темето в гъста плетеница. - Добре, стой! - измърмори, сваляйки пушката. - Само не мърдай!

-      Ох-ох-ох! - оплака се белокосото момиче, когато Ели задърпа с ръмжене. Присвило очи, детето оголи зъби. - Това боли!

-      Защото е много заплетено - каза Ели извън себе си от страх и мислеше, че просто трябва вече да тръгват. Потрепвайки от бодежа на тръните, тя опипа плетеницата. Хвърли поглед към кучето си. Ушите наострени, устата затворена, ноздрите потрепваха, но нямаше истинска тревога. Това беше добре. Но глупавият възел не искаше да се разплете. Извади ножа от джоба си и отвори сребристосивото назъбено острие с палец.

Очите на момиченцето бяха като паници.

-      Какво правиш?

-      Ще го срежа.

-      Защо? Не!

Ели отвори уста да ѝ кресне, но после каза:

-      Аз съм Ели. Ти как се казваш?

-      Деби. - Брадичката на момичето отново трепереше. - Тате ме наричаше Ди.

-      Ди, не мога да разплета косата ти. - Още пращене на храсти някъде зад тях, но звукът изчезна, а тя беше съсредоточена върху Ди. - Трябва да я отрежа или да я изскубна. Скубането ще боли. Рязането няма.

-      Не-е-е! - каза Ди, сините ѝ очи плувнаха отново. - Това е моята коса!

„Просто го направи!“ Ели плъзна назъбения край под оплетения кичур коса на момичето и сряза.

-      Ще порасне отново.

-      Но, но... - Ди продължи да се гърчи. - Не можеш ли да отрежеш клоните?

-      Не, не мога. - Щеше да намушка това хлапе, ако не престанеше. - Спри да мърдаш! Само малко остана... - Вътрешностите и застанаха неподвижно, както искаше от Ди, когато Мина... изпухтя.

„О, боже!“ Мина не гледаше в посоката, откъдето бяха дошли, а напред, където искаха да отидат. Зад нея. Зад гърба ѝ.

-      Какво? - попита Ди, когато Ели замръзна. - Какво и...

-      Ш-ш-т! - С опънати нерви Ели се наведе, взе савиджа и бавно се изправи. Когато се премести, един клон на бор се счупи с хрущене. Ушите на Мина само помръднаха. Кучето ѝ изобщо не промени позата си, за да погледне към нея.

-      О! - беше Ди и Ели разпозна тона, с който момичето ги беше предупредило във фургона: „Хей! Хей, всички!“.

Ели се обърна и това, което се промъкваше през дърветата, превърна червата ѝ в треперещо желе.

Беше само една, но, боже, това беше достатъчно. Момичето имаше зацапана ръждива алуминиева бухалка, което значеше, че се беше упражнявала.

И имаше още нещо, което беше съвсем характерно. Щом го видя, Ели веднага разбра как всички тези човекоядци ги бяха намерили изобщо.

* * *

В ужаса си това беше единственото нещо, за което всъщност мислеше. Как така човекоядците бяха тук и ги чакаха? Фин се промъкваше от юг. Това не значеше, че пътят на север беше чист, но тя, Джейдън и Крис бяха дошли в Рул от приблизително тази посока преди малко повече от дванайсет часа. Да, вярно, бяха се спуснали малко по на запад. Но не бяха налетели на човекоядци. Мина не беше предупредила нито веднъж. Тогава защо имаше такива сега?

Всички знаеха, че човекоядците се връщаха към познатото. Крис беше нещо познато. Както и Джейдън. Идеята на Крис беше да се използва като примамка, за да ги отведе далеч, за да могат Хана, Исак и другите да са в безопасност, а после да убият човекоядците, когато нападнеха. Само че никой никога не нападна.

След като бяха стигнали в Рул, всичко беше станало толкова бързо, беше станало направо спешно. Крис беше ранен лошо и почти умираше, после Том, а сега Фин идваше и голямото бързане да се махнат от града... е, накрая просто бяха забравили. Беше им се изплъзнало от ума.

И ето - планът на Крис беше подействал. Само че в грешния момент. Защото тук беше това момиче, а Ели познаваше само една човекоядка със зелен шал с цвят на лайм. Лена.

116

-      Стой зад мен! - каза Ели, затвори ножа и го пусна в предния си джоб. Не си даде труда да види дали Ди има нещо против, само вдигна савиджа. Ръмжейки, сякаш казваше: „Дори не си го помисляй“, Мина беше застанала между тях и Лена.

Човекоядката спря за кратко на около десет метра. Очите ѝ вече не бяха толкова хлътнали, колкото преди. С изключение на шала дрехите ѝ бяха различни. От петната по бухалката Ели съдеше, че Лена беше спирала за няколко закуски по пътя, както татко ѝ спираше някога на бензиностанции за понички и вафли. Вече мършаво, момичето изглеждаше като вълк, сякаш ходенето, свежият въздух и времето, прекарано в гората, бяха подмамили животното навън от скривалището му. Или може би Лена най-после си беше отишла, чудовището я беше изяло отвътре, докато беше останала само ръкавицата на кожата ѝ.

„Но все още носи шала.“ Ели нямаше представа защо, но после мислите ѝ скочиха към Ди и куклата и, свирката, която Алекс винаги носеше, докато не я даде на Ели. Свирката беше... сувенир? Не беше точно така. За нея свирката беше Алекс. За Алекс свирката беше баща ѝ. Може би шалът беше това, което беше била Лена, преди всичко да се разпадне.

Откъм пътя зад Ели дойде слабо пукане на пушка. Още едно. Още две. Не можеше да каже дали стрелбата беше спряла. Който и да стреляше, беше на грешното място да им помогне. През ума ѝ прелетя идеята, че може да изкрещи или да накара Ди да пищи. Ако бяха добрите, можеше да ги намерят навреме.

„Но може и да не са.“ Може би Фин беше минал през Рул и беше отпрашил на север, за да ги хване. Ако беше така, викането само щеше да постави нея и Ди в еднакво ужасна ситуация.

-      Остави ни на мира, Лена! - Ели не знаеше защо го каза. Думите просто изскочиха от устата и.

-      Познаваш ли я? - гласът на Ди беше като цвъртене на мишка.

-      Може да се каже. - Главата на Лена се вирна като на куче, после момичето направи една стъпка. - Недей! - каза Ели и плъзна ръце по пушката си. Да замахне първа, щеше да е лоша идея. Лена беше по-висока и ръцете ѝ бяха по-дълги. Трябваше само да изчака Ели да пропусне. После с един удар на бухалката черепът на Ели щеше да се спука като яйце. Мина щеше да се опита да я защити, но тя не искаше Лена да убие кучето ѝ.

Човекоядката направи още една стъпка, после спря, когато ръмженето на Мина се усили.

-      Моля те, Лена! - каза Ели. - Върви си, просто си върви, просто...

Момичето стигна до тях толкова бързо и тихо, че Ели нямаше време да каже нещо, още по-малко да даде команда. В същия момент Мина се хвърли, без да чака Ели да ѝ каже какво да прави, забързана да затвори празнината. На две стъпки от Лена кучето се приготви да скочи и едва тогава Ели се сепна, видя опасността, защото беше разчела ъгъла на бухалката, знаеше точно какво ще направи Лена, понеже, както Джейдън веднъж беше обяснил: „Ако някога те нападне куче или койот, помни, че никога не идват направо. Кучетата, койотите и вълците винаги скачат“.

-      Мина, не! - изкрещя Ели твърде късно, твърне бавно, защото Мина беше толкова бърза, толкова смела, а тя беше толкова глупава, глупава, гаупава...

Лена замахна. Ели чу свистенето и удара на бухалката, видя слабия блясък на алуминия на светлината на този нов и последен ден. Бухалката удари Мина под челюстта, смазвайки я със свирепа сила, която отпрати главата на кучето назад със силен и противен пукот. Мина така и не издаде звук. Нямаше кръв. Ударът запрати кучето в дъга настрани, за да падне в могила от мръсен сняг и горски боклук.

- Мина!- изпищя Ели и се хвърли напред. Зад нея Ди отново пищеше, звук, който тя едва чу през тътнежа в главата си. Пред себе си през яростна червена мъгла видя как Лена крачи към падналото ѝ куче, нейната Мина, и вдига бухалката високо над главата си като чук. За момент Ели имаше надежда, когато се зачуди дали Мина беше все още жива... или човекоядката просто искаше да е сигурна.

После вече не ѝ пукаше, не можеше да мисли, само се движеше, нападаше с мисъл за убийство, а сърцето ѝ вече беше разбито. С рев тя замахна със савиджа в свирепо странично посичане точно когато Лена започна да се обръща. Засилената пушка посече човекоядката в кръста, отхвърляйки я далеч от кучето ѝ, нейното куче! Ели едва отчете удара, не беше съвсем наясно, че е улучила, докато Лена не се препъна на токовете си. Извадена от равновесие, тя пристъпи назад няколко крачки, преди стъпалата ѝ да политнат напред, когато стигна до петно хлъзгав сняг. Когато падна, Лена изпусна бухалката, която се преметна като пиян акробат, преди да тупне на земята на няколко стъпки вдясно от нея и съвсем близо до Ели, която имаше една секунда, една секунда... и се поколеба, несигурна дали трябва да се опита да я вземе, или не.

Една секунда беше всичко, от което се нуждаше животното в Лена. За миг тя се претърколи, ръката ѝ се стрелна към бухалката с протегнати пръсти.

-      Не! - Ели свали савиджа като онзи огромен чук, с който баща ѝ веднъж беше ударил камбаната на средата на селския панаир и ѝ беше спечелил плюшена маймуна.

Пушката улучи лявата ръка на Лена в лакътя с ужасен пукот. Тя изпищя. Оръжието се счупи от силата на удара и се пръсна на трески, целият дървен корпус се отдели от дулото. Залитайки от собствената си инерция, Ели усети как ботушите ѝ се плъзгат по снега, натрупал върху стари листа, а после краката ѝ изчезнаха изпод нея. Дулото на савиджа се завъртя като захвърлен жезъл. Ели се срина тежко първо на левия си глезен, после по хълбок. Падането изкара въздуха ѝ и прати електрошок в гръбнака ѝ. Хрипкав вик се изтръгна от езика ѝ. Започна да ѝ се гади, но тя се обърна по корем. Гората потрепери и за секунда Ели се зачуди дали това се случва, когато припаднеш.

После се чу шумолене на листа, когато чудовището се съвзе. Ели погледна нагоре. Вече на крака на около три метра, Лена се олюляваше, на лицето ѝ беше изписана гримаса на ярост и болка. Шалът ѝ висеше като дълъг зелен език на болно влечуго. От гадния удар лявата ръка на човекоядката изглеждаше така, сякаш внезапно ѝ беше поникнал втори лакът.

Лена вдигна бухалката със здравата си дясна ръка.

-      Мразя те! - задави се Ели. Сълзи се стичаха по бузите ѝ. - Ти уби кучето ми! - вътрешният ѝ глас пищеше: „Ставай, Ели, ставай, ставай!“. Тогава защо тя не слушаше? Защото беше по корем. Да се изправи, значеше да се избута на ръце и колене, а тя беше твърде ядосана и уплашена, за да свали очи от това момиче. Това, което не виждаш и само си представяш, винаги е по-страшно от това, което е истинско. Лена вече беше достатъчно лошо нещо.

Но Ели направи друго. Ръката ѝ се промъкна в джоба... и намери ножа. Той беше тънък и с прибрано острие и точно пасваше в ръката ѝ.

Лена тръгна към нея, Ели я гледаше как приближава и помисли: „Трябва да се повдигнеш. Дори за такъв удар трябва да замахнеш“.

-      Преди те съжалявах. - Тя нямаше представа къде беше Ди. След като не пищеше, може би беше избягала или припаднала. Нямаше значение. Имаше значение единствено тази убийца, която беше довела човекоядците при Илай и Рок и чиито приятели бяха изгорили обора на Исак и агънцата. Която току-що беше убила нейното куче, нейната сладка Мина, която беше толкова добра и която беше най-последната ѝ връзка с баща ѝ. Най-последната. - Мислех, че ти си различна. Но се надявам Крис да те намери - каза тя, когато загуби от поглед лицето на Лена, защото момичето беше прекалено близо. Пред очите на Ели изплуваха ботуши и крака... и онази зацапана бухалка, която все още висеше от дясната ръка на Лена. - Надявам се той да те убие - заяви тя на бухалката. - Надявам се Крис...

Оръжието се люшна извън погледа ѝ.

„Замахва.“ Отваряйки ножа, Ели стисна силно и намушка. Много остро и с чудесен връх, идеално за вадене на рибарско влакно, острието се заби в прасеца на Лена точно над левия ѝ ботуш, срязвайки плат, после кожа и месо. Ели заби толкова силно и бързо, че усети стържене- то на метал в кост.

Лена изкрещя. Не писък, а пронизителен трептящ вой. Ели беше запазила достатъчно разум, за да стисне и да издърпа ножа, когато човекоядката се наклони назад. Бухалката тупна на земята на няма и осем сантиметра от носа ѝ. Ели я грабна и се вдигна по нея. Хълбокът и глезенът ѝ не харесаха това, но на нея ѝ беше все едно. Врещейки, Лена се беше сгърчила над кървящия си крак и се опитваше да го хване с дясната си ръка, защото лявата беше счупена.

„Не можеш да избягаш сега, нали? - Ели замахна с бухалката. - Ще те убия. С едно добро замахване.“

В този момент главата на Лена се вдигна рязко. Изражение на разпознаване и учудване, и... беше ли това страх, копнеж... се разля по лицето ѝ, когато се взря в нешо зад Ели. За секунда Ели помисли, че момичето отново изглежда почти човек.

-      Ели! - гласът беше близо. - Не го прави!

-      Защо не? - гласът ѝ звучеше много странно. Погледът ѝ не помръдна, но Лена затрептя, сякаш внезапно ги беше разделило напукано стъкло. - Тя уби кучето ми. А то ми беше от татко. Вече не съм малко дете, Крис.

-      Знам, Ели - каза Крис, - и съжалявам за това.

-      Но аз искат да я убия.

-      Точно затова не трябва.

Сега тя го погледна. Крис носеше оръжието на Том, малкото, и тя се зачуди - една мимолетна следа от мисъл, едва осъзната, потръпна в ума ѝ - защо Том не беше там. Но Джейдън беше наблизо с пушка на рамо. Бяла разрошена коса и едно синьо око надничаха иззад краката му. Тя беше направила същото с дядо Джак на погребението. Сякаш ако можеше да не гледа, сбогуването с баща ѝ щеше да боли по-малко.

А зад тях, на земята, беше Мина, нейната Мина, която лежеше толкова неподвижна.

-      Аз я пуснах веднъж. - Тъмните очи на Крис, все още толкова кървави, се спряха на нея, после се върнаха обратно. Радиото на хълбока му цвърчеше като побъркан щурец, но той не обръщаше внимание. - Тя е моя отговорност.

Лена отново изглеждаше малка и тъжна със счупената си ръка и окьрвавения крак. Ако това беше филм, Ели можеше да се обзаложи, че точно тук съвсем внезапно дивото момиче ще се съвземе и ще извика: „Крис!“. И тогава всички щяха да ахнат, защото - виждате ли? - и чудовищата имаха чувства. После Лена щеше да избяга в гората - тра-ла-ла - като в глупава приказка с „и заживели щастливо“ накрая, защото хората искаха щастлив край и може би очакваха чудовищата да се поправят.

Но това беше истинският живот на Ели, а Лена беше врагът и нямаше поправителни.

-      Не е твоя вината, Крис. Ти не си я направил чудовище - тя спря, мислейки, че в това имаше нещо. Както когато направиш кофти избор, после трябва да си признаеш грешката и да живееш с последствията. - Ти не си убил никого.

-      Не и когато трябваше - каза Крис и дръпна спусъка.

117

Червената буря ѝ правеше компания през целия път - едно непрестанно мърморене като пулсиране на зъбобол. Чудовището ѝ беше много заинтригувано. Тя го усети да блъска с лакти наоколо, да притиска нос в ограниченията на черепа ѝ като дете, което жадува да излезе и да поиграе. „О, не мисля.“ Тя се напъна, заби зъби в долната си устна и усети как чудовището ритна рязко и ядосано. „На ти сега! Горкото бебче!“

Тя свърна на северозапад, като оставяше добро разстояние и малко гора между себе си и Фин. Източното небе изсветля, стана сребърно, а после бяло, преди да посинее до светло тюркоазено. През тътнежа от копитата на коня си тя чу някой да вика. Не толкова да крещи, колкото да реве една дива и несвързана нота, която Алекс помисли, че беше една дума, повтаряна отново и отново. „Идва от платото. Все още има някой жив там горе.“ Тя хвърли поглед, но имаше твърде много дървета, а тя беше твърде далеч, за да долови миризма. Дори да беше по-близо, можеше и да не успее заради огъня и всички тези Променени. Въздухът беше наситен с тяхната смрад.

Пристигна на юг от ловното поле и онази ужасна пирамида. Нямаше желание да ги вижда отново, освен това нямаше време, но ги подушваше. Както и конят, който се уплаши.

-      Добре - каза тя, прехвърляйки крак през седлото, за да слезе. - Не съм сигурна, че те виня... - Алекс ахна от внезапното трепване и преместване, когато чудовището се съживи, проправяйки си път с пръсти, и тя усети как започва да пада...

... в някой друг, зад очи, неговите очи. Отпред има черен пушек и ВЪРВИВЪРВИВЪРВИ, докато другите си проправят път към далечните пламъци и писъка на месо. То - той - поглежда наляво към Червената буря в черно на черен кон и „давайдавай“, и „вървивърви“, и онзи, който само крещи: ПУСНИ МЕ, ПУСНИ МЕ, ДАВАЙДАВАЙДАВАИ. По-напред има други, устремени нагоре по хълма, и вече много очи, пълни с ВЪРВИВЪРВИВЪРВИ...

А после скокът, който тя познава, трепване и преместване, и после е там в друго тяло - на момиче. Може да усети разликата. Тя е в средата на блъсканица от тела, плетеница от ръце и крака и ВЪРВИВЪРВИВЪРВИ...

Право напред има момче изобщо не като нея. Той е писък на месо. Той е храна и тя надушва отчаянието и паниката му, когато се опитва да се качи на коня си. Но няма да успее, защото страхът на това момче е силен, а тя вече е близо. Пълният му богат суров аромат изпълва устата и и - ДАВАИДАВАИ - тя ще го има. Тя забърква към момчето, изблъсквайки другите от пътя си - ВЪРВИВЪРВИ, - тя мушва ръка, усеща загребването на ноктите си пo кpaкa му, той хвърля ужасен поглед и тя вижда...

-      Не! - но едва се чу. - Крис, бягай, измъкни се, бягай...

Внезапно „щрак“. Или чудовището ѝ пусна, или тя най-после се беше съвзела, не беше сигурна. Зрението ѝ се изчисти и тя видя Бък надвиснал над нея с лапа върху гърдите ѝ. Взорът ѝ се отмести към накъсани парчета небе, което се показваше между клоните. „Паднах от коня.“ Седна с мъка, избърса кръв от ъгъла на устата си и заслуша бумтенето на пулса си.

„Това беше Крис.“ Тя беше почти сигурна. Конят, червеникавокафяв, беше неговият и тя успя да зърне за кратко лицето му... Същата коса, лицето беше същото, но натъртено и имаше нещо сбъркано в очите му.

-      Червени - вдиша тя. Бък побутна врата ѝ и тя си позволи да се облегне на вълчака. Очите на Крис бяха червени. Същите като на Питър? Не. Колкото повече мислеше, толкова по-сигурна беше, че Крис беше ранен. От гледната точка на онова момиче той беше храна - кръв и сол, страх и пот. Месо.

Беше силна тази Червена буря. Всеки път, когато онова давай-давай, върви-върви я сграбчеше, чудовището се измъкваше. Да го натъпче обратно, когато наоколо бяха само Фин и няколко изменени Променени, не беше толкова трудно. Но увеличаването на бройката значеше по-голяма наситеност, по-широко излъчване. Тя не беше сигурна, че може да удържи контрола.

Вдигна узито, откъдето го беше изпуснала, и се изправи на крака. За момент помисли да остави зелената брезентова медицинска раница, сега натъпкана до краен предел не само с медицински запаси, но и с няколко книги и дреболии, които беше събрала по пътя. Чантата само щеше да ѝ тежи и да я забави.

„Но Крис изглеждаше ранен. - Повдигна раницата на раменете си и се хвърли в залитащ, клатушкащ се бяг с Бък, който подтичваше до нея. - Крис е тук и е в беда. Трябва да направя нещо, да помогна някак, да сторя нещо.“

Само ако можеше да измисли какво.

Преминаването през Рул - пустите му улици, разрушените къщи - беше като да се скиташ през изоставена снимачна площадка на филм за бедствие. Прозорците на много къщи бяха разбити. Някои нямаха врати. Тя спря само веднъж - при къщата на Джес. Вратата ѝ висеше накриво като изгнил зъб, готов да падне от гнездото си. Част от Алекс искаше да влезе. Беше оставила родителите си тук, на бюрото в стаята си. Но шансовете прахът им да бе още шук бяха толкова големи, колкото и тя да спре Фин.

„Трябва да продължавам. - Зърна напръскан със спрей червен знак X, потекъл от трегера над разрушената врата. - Като онази история от Стария завет за ангела на смъртта.“ Само че не всички къщи бяха отбелязани. Все още имаше тела в няколко, а също и мъртви Променени.

Но Крис беше между живите, а те имаха нужда от помощ. „А Питър, Вълка, Пени... какво да правя, какво трябва да направя?“ Все още преобръщаше това в главата си, докато приближаваше центъра, промъквайки се от къща в къща през задните дворове. Както си спомняше разположението на площада, църквата беше в северозападния ъгъл. Къщата на Джес беше западно от площада, което значеше, че тя идваше иззад кметството. Не знаеше какво щеше да прави, щом веднъж стигнеше. Имаше ли заден вход в сградата? И ако имаше... тогава какво? Да се качи на покрива? Можеше ли изобщо да го направи? Как щеше да помогне това?

„По-добре да го измислиш, скъпа!“ Смрадта на всички тези Променени - изменени и други, се носеше във въздуха и ставаше все по-силна, колкото повече Алекс се приближаваше. Хората на Фин трябваше да са близо до площада. Усети как и чудовището ѝ изведнъж се изпъчи право нагоре, а след секунда тя разбра защо, когато долови аромата на сенки, студена мъгла и гнило.

„Вълка. - Тя проучи още миризми, долови дочени дрехи и вечнозелени растения, твърда стомана и отчаяние да се смесват с мириса на химиотерапия. - Питър също е там.“

Толкова беше изкушаващо да отпусне каишката на чудовището, да види дали може да се плъзне зад очите на Вълка. „Ами ако мога да го контролирам?“ Да го прати при определени обекти? Това беше... малко зловещо и откачено също така. Ако оставеше Червената буря да забие куките си, щеше да бъде безпомощна като плувка в бързо течение. Но идеята наистина да пусне чудовището, да го накара да работи нея... „Мога ли да го направя? Ръката ѝ се спусна, за да погали врата на вълчака. Боже, това щеше да е като да даде име на чудовището си. Което нейните онколози окуражаваха. Да се бори, като мисли за тумора като за нещо отделно и далечно. Някакъв дори беше направил на рака си профил в Туитър. Тя не беше искала никаква част от тумора си - нито да го назовава, нито да го рисува, нито да го визуализира. Беше се борила, докато повече не можеше, и тръгна за Уакамау, където ракът ѝ стана чудовище с очи като цепки и зъби като игли, а това беше спасило живота ѝ вече няколко пъти.

„Признай си, Алекс! Чудовището е част от теб, независимо дали ти харесва, или не.“

-      И какво казваш, откачалке? - промърмори. - Искаш да скочиш от Черната скала? Ще пратиш чудовището със съобщение? - Беше откачена фантастика. „Но Фин някак го прави.“ Виж тези шантави Променени и горкия Питър! Ами ако я закачеше Червената буря и не успееше да се измъкне? Ами ако това, което беше тя, се удавеше в нея? Алекс смяташе, че е възможно това да се случи.

Хора, всичките стари, се събираха на площада. Носът ѝ се изпълни с мухлясало, петносано бельо и отпусната кожа. Чу ги също така като ниско жужене. „Но няма деца.“ Къде можеше да са? Не подушваше и Крис и стомахът ѝ се сви от тревога. „Полека! Той беше на кон.“ Ако беше умен, щеше отдавна да се е махнал. С навременно предупреждение и всички деца също. Може би затова не надушваше нито едно. „Само че Фин направи хода си, докато беше още тъмно.“ Така че как можеше в Рул да знаят, че той беше на път?

Далечно пукане като поредица пиратки. Тя погледна на север. Някой стреляше там, но далеч, сигурно на няколко километра. Децата? Може би и вероятно не се биеха с хората на Фин. Беше ги следвала достатъчно дълго, за да знае, че нито един не се беше отделил от оснобната група.

„О, боже!“ Ами ако това бяха децата на Рул и там имаше Променени? Би ли могъл Фин, е... сигналът би ли стигнал толкова далеч? Толкова нашироко? Какъв обхват имаше този човек?

„Обхват. Има нещо в тази мисъл. Онова хлапе Джаспър спомена Питър и как той се оправял, когато Фин бил далеч. Каза, че ако Фин умре, мрежата ще се разпадне.“

Беше мислила за същото, когато се опитваше да разбере как Фин се справя с всички тези Променени. „Знам, че сигналът скача, защото чудовището го прави, а аз вървя с него.“ И виж какво беше станало с нея, когато Променените на Фин атакуваха онова плато - голям наплив, огромен сигнал и тя се събуди на снега. „Но какво значи това? Как мога да го използвам? Какво означава?'

Право напред забеляза къса алея, обградена с отделени гаражи, която чезнеше в паркинга на кметството. Подуши до задната стена голяма зелена кофа за боклук, където бяха паркирани три шерифски автомобила без гуми и врати, оставени на шаситата си. Отдясно имаше единична алея, която водеше до площада. Дългият навес от оцветено стъкло, който свързваше училището с църквата, ѝ се падаше отляво. Високи дървета се изправяха чак до жилището на пастора и до училището, а ако спомените не я лъжеха, и до странична врата в църквата през двора.

Алекс придърпа Бък близо и клекна в пряспа стар сняг зад последния гараж отляво и в самия край на алеята. Имаше две възможности: кметството или църквата. Ако се придържаха към дърветата, тя и вълчака имаха много подобри шансове да се вмъкнат в църквата. „Биеха камбаната. - Което значеше, че камбанарията беше отворена. - Качи се високо, огледай нещата, виж къде Питър, Вълка и Пени са във връзка с Фин!“ Можеше дори да види Крис. Узито имаше оптичен мерник. Чакай, можеше ли да убие Фин? „О, я се събуди, скъпа!“ Тя не беше снайперист. Дори не знаеше дали узито има такъв обхват. Освен това - тя усети как гърдите ѝ се свиха - какво щеше да стане, ако Фин умреше? С всички тези Променени наоколо тя се обзалагаше, че нищо добро.

-      Ще бъдат свободни. Никой няма да ги контролира. - Когато вълчакьт изскимтя тихо, тя погали ушите му. - Знам. И аз ги надушвам. - Миризмата на Променените се усилваше с всяка секунда. - Разбирам те, момче, тръгваме.

Когато притича покрай кметството, тя долови странен мирис - просто лек намек като дим от подправки, разнасящ се от силния бриз. Подправките я накараха да залитне. „Не! - Тя стъпка асоциацията, преди тъгата да се беше върнала и да я беше погубила. - Достатъчно, Алекс! - Тя се стегна, фокусира се върху биенето на сърцето си. - Ти си разстроена, това е въображението ти. Ти искаш това да е Том.“

-      Мини през това и ще плачеш после! - промърмори.

Вдиша преднамерено още веднъж. Този път нямаше подправки, нямаше го призрака на Том. Усети само дизелово гориво и обгорял... метал? Като почернена консерва боб, поставена да се стопли на лагерен огън. Все пак миризмата беше странно химическа - на барут и... Тя се върна в един летен следобед, когато баща ѝ, проклинайки, насочваше пожарогасител. Помнеше тебеширенобялата химическа струя и как майка ѝ фучеше за това, че трябвало да носят маски, за да изчистят кашата. „За фосфорната киселина трябва да се тревожа.“

После кметството се оказа зад нея и двамата с вълчака се стрелнаха между дърветата около дома на пастора. След като се вмъкнаха през страничната врата, тя и Бък се свиха на площадката, като душеха и се ослушваха. Нещо ужасно беше станало при олтара и в мазето. Устата ѝ се сбръчка от острия мирис на студена кръв и изгорял барут. Черният търбух на вратата на мазето отделяше миризма на разкъсана плът, пот и страх, и на Променен със сигурност - просълзябашата смрад на задушен размазан енот.

Прашни стрели от цветна светлина се спускаха през стъклописа в източния край на църквата. Пейките бяха празни, въпреки че се беше задържала миризма на хора и няколко изгорели свещи... „Чакай малко!“ Събирайки още въздух в устата си, тя опипа с език аромата и ахна:

-      О, боже! Пъпчивия... Бен?

Беше се върнал в Рул все пак. „И е умрял тук, в църквата.“ Ароматът беше... насилствен. Оплетена в смесица от белина и борова смола, миризмата на Бен беше навсякъде, сякаш бяха трили и трили, знаейки, че нищо не би могло да изтрие смрадта на тази ужасна смърт. Покривката на олтара я нямаше, както и килимът на платформата. Някой се беше опитал да изчегърта кръвта на Бен от стената, където все още висеше кръстът, но твърде късно. При вида на тези призрачни пурпурни пръски сякаш студен пръст се плъзна по врата ѝ. Не можеше да си представи как някой би могъл все още да се моли тук.

Още кръв в преддверието, набита в пукнатините на камъка. Не можеше да каже чия и нямаше време да души. Вратата на камбанарията беше отворена. Горе нямаше никой, доколкото можеше да долови, въпреки че смрадта от Променените на Фин падаше като водопад от студен въздух. Вратите на църквата също бяха леко открехнати и през процепа тя ги видя, както и хората на Фин, и коне, изпълващи площада.

Алекс изкачи витите стълби на камбанарията и скочи в къс каменен коридор. Бък вървеше по петите ѝ, а ноктите му драскаха по камъка. Светлината влизаше през правоъгълни процепи в стената, които ѝ напомняха за бойници в замък, само че много по-широки. От площада долетя тракане на подкови, ниско мърморене на хора, но не и писъци. Което беше странно. С всички тези Променени тя беше очаквала истерия и бой. И все пак изобшо нямаше стрелба, нито тук, нито на север. Пред себе си видя въжета и дървена конзола, с която изкарваха мелодия от камбаните. Едното въже висеше, вероятно закрепено към онази работеща камбана.

Толкова беше устремена да огледа площада, че вече се беше обърнала настрани, преди умът ѝ да отбележи какво беше видяла: огромен правоъгълник в сянката, закрепен за най-долния ляв ъгъл на конзолата на камбаните.

„О! - Очите ѝ се върнаха обратно. - Мамка му!“ Бомба.

118

-      Какво? - Грег чу как Крис кресна в уоки-токито. Гласът му беше много силен в тишината - повечето деца бяха спрели да плачат. Сара беше събрала най-малките в церемониална група, за да чакат, докато станеха готови да продължат. На дъното на фургона на Джейдън опръсканият с кръв Кинкейд се грижеше за момче, чиято ръка беше счупена от бухалка. Бяха извадили късмет обаче. Оцелелите имаха предимно подутини, ожулвания, порязвания и натъртвания. Освен Призрак, чието дясно ухо беше откъснато от Променен, кучетата се бяха справили чудесно.

„Е... - Грег хвърли поглед към задната част на редицата фургони. - Почти всички кучета.“ Седнала с кръстосани крака на земята, Ели изглеждаше като дете, чиито родители току-що са били убити. Не беше далеч от истината, след като Том беше останал. Пъхнало показалец в устата си, малкото момиче - Ди? - се беше облегнало на нея, докато Призрак с петносан бинт, сякаш накривен тюрбан върху главата му, се беше изтегнал също до Ели. Джет и Дейзи седяха наблизо.

-      Какво каза? - попита Крис. Обикновено използваха кодирани съобщения, но Пру се беше включил в развълнувано пращене. Значи или съобщението беше сложно, или той бързаше много. Крис затапи ухото си е малкия пръст, отдалечи се от Ели и кучетата и вдигна уоки-токито дo другото си ухо. - Повтори, Пру!

„Чуваш ли ме сега?“ А Грег си помисли: „Това изобшо не е смешно“. Притисна една окьрвавена парка с лакътя си, наведе се, хвана ръцете на момичето, което беше карало продоволствения фургон, и погледна Джейдън, който държеше краката ѝ. Когато другото момче кимна, те вдигнаха тялото, прескочиха мъртво променено момче с буца вместо нос и поставиха момичето до другите. Бяха изгубили общо девет деца - включително Ейдьн, Сам и Лушън, които бяха избягали. Не беше катастрофа, но и едно дете беше твърде много. Липсваха им и двата коня, с които Ейдън и Лушън се бяха измъкнали.

„О, вие, момчета, по-добре се дръжте далеч от нас, защото аз ще ви застрелям.“ Грег наистина го мислеше. Изтърси парката и покри главата и раменете на момичето. Така. Това беше последното. Щом пренаредяха провизиите, щяха да натоварят мъртвите - включително Мина - и щяха да продължат. Побиваха го тръпки от идеята да пътуват цял ден с мъртвите. Не можеха да губят време да погребват телата тук обаче. Миризмата щеше да издаде позицията им. „Ако стрелбата вече не го е направила.“ Но никой друг освен Крис не беше дошъл по пътя, а той им беше казал, че Фин е близо, но още не е в Рул.

-      Мислиш ли, че са ги намерили? - Джейдън беше застанал до Крис. Той имаше нова колекция натъртвания в добавка към онези, които беше получил по-рано. Дясното му око със засъхнала кръв по него вече се затваряше от отока. - Децата на Том?

-      Или това, или...

Грег видя внезапното вдървяване на гърба на Крис, чу го как излая нещо в радиото. „Мамка му! - Колкото и да съжаляваше за Лена, беше доволен, че Крис я застреля. - Със сигурност би било добре нещо да тръгне в наша полза за разнообразие.“

-      О, братко! - каза Джейдън.

Крис се завъртя на пета, но не се отправи към тях. Тичаше към Нощ и нареждаше заповеди в уоки-токито.

-      Крис, чакай! - Грег затича към него е Джейдън по петите. - Къде отиваш? Какво?...

-      Трябва да се върна. - Натъртеното и очукано лице на Крис беше стегнато. Метна се на седлото на Нощ. - Вие се махайте оттук! Оставете радиото включено! Ще ви настигна, когато мога.

-      Защо? Но ти си тук! Какво...

-      Намерили са децата на километър и половина от мястото, където Том мислеше, че са. - Крис събра юздите на Нощ. - Но чуй това! Фин е хванал и Питър.

-      Питър? - Грег усети как устните му се сковаха. - Крис, не можем да оставим Питър...

-      Знам това - гласът на Крис беше мрачен. - Но става по-лошо. Фин е направил нещо на Питър, направил го е като Променен. Не изцяло, но децата казват, че е стигнал доста далеч.

Стомахът на Грег се стегна в студен възел.

-      Ако все още е Питър, трябва да стигнем до него. Ти и аз ще се върнем.

-      И да ви убият? - Джейдън сложи ръка на рамото на Грег. - Помислете за минута! Том постави бомби. Колко време мислите, че имате, преди те да гръмнат? Фин вече е там или е съвсем близо. Том ще чака, докато стигнат на площада, но това е всичко.

-      Виж, току-що убих момиче, което познавах дяволски добре. Не мога да изоставя Питър, не и ако има шанс да се върне при нас. Ти, Хана и Исак имате вашите начини, аз имам моя. Може би, ако съм истински късметлия, ще грабна и Том. - Крис пое дълбоко въздух. - И няма отново да предам Алекс. Не отново.

-      Какво? - Грег не беше сигурен дали е чул правилно. – Алекс? Какво общо...

-      Пазачите вече са били убити, когато Пру е стигнал. Децата на Том са казали, че Алекс им е помогнала. - Той обърна Нощ. - И се е отправила към Рул.

119

„Бомба.“

Вълна от червен ужас едва не събори Алекс. С размера на малка кутия за обувки бомбата се състоеше от огромен будилник, закрепен за подобен на маджун блок, вероятно С4, с черен изолирбанд. Жици излизаха от тръба с цвят на олово, за да свържат камбанката на будилника с чукчето. Бомбата беше прикрепена за конзолата с още изолирбанд.

„Трябва да се махам оттук. - Внезапно по вдлъбнатината между ключиците ѝ се стече пот. - Трябва да се махна от църквата.“ Кой знае кога това нещо щеше да избухне.

И тогава забеляза две неща, които беше пропуснала заради обзелия я страх. Първо, часовникът не тиктакаше. Второ, бомбата не миришеше правилно.

Наистина, тя не знаеше нищо за бомбите. Това, че в Рул изобщо имаха такива неща, беше удивително. А че бяха решили да заложат бомба в църквата, беше направо поразително. Но не трябваше ли бомба с механизъм да цъка? Това беше старомоден будилник. Леля ѝ бе имала такъв, а тези гадове бяха шумни. Преглътна пърхането в гърлото си и пропълзя достатъчно близо, за да изучи циферблата. Стрелката за алармата сочеше дванайсет. Стрелките за минутите и часовете показваха, че часовникът е нагласен с трийсет минути закъснение, преди да направи „бум“. Точно този будилник имаше много тънка, източена секундна стрелка, но тя също беше неподвижна.

„Не са имали възможност да го нагласят.“ Тя изпусна дълга облекчена въздишка. И все пак може би не беше безопасно тук. Ами ако бомбата паднеше или някакви външни вибрации станеха причина за начало на отброяването?

Но пък миризмата... Тя я подуши. От всички миризми, които С4 можеше да има...

-      Хляб? - Все още на ръце и колене, тя се отпусна по корем, загърчи се напред и доближи носа си на два сантиметра. Вдиша въздух.

Пластмаса от изолирбанда, стомана от будилника, барут от онова нещо с цвят на олово - значи детонатор или капсул-детонатор, или каквото там беше - и нещо друго, нещо важно, което подразни паметта ѝ. Но това, което долови, беше брашно и масло, и много сол: аромати, които я върнаха в първи клас.

-      Боже мой! - прошепна. - Това е домашно направен пластилин, фалшива е.

Защо някой би я поставил? Само за да уплаши някого до смърт ли? Трябва да имаше друга причина.

-      Може би са искали да си спечелят време - каза на Бък. - Да накарат някого да мисли, че е намерил бомба, когато не е. Но да спечелят време за какво? - За да държат хората на Фин заети? Или може би... - Уверяваш ги, че нямаш нищо. Викай „вълк“ достатъчно често и всички се успокояват. Смятат те за идиот.

Можеше да усети как в ума и се трупат въпроси. Откъде са знаели как да поставят примамка? Кой би могъл да го направи? Но единственият въпрос, на който можеше да си позволи да отдели време, беше дали да се махне от камбанарията. „Да, но къде да отида?“ Ако някой се качеше горе, тя щеше да загази, но тя беше тук, Фин беше там долу, а това беше достатъчно добро място за криене...

Отдолу се чу едно силно „бам“. Не изстрел, а по-скоро като трясване на врата. Примъквайки се до една пролука в камъка, тя се надигна на пръсти, докато площадът долу не се появи.

И усети как почвата под краката ѝ изчезва.

Беше като сцена от „Властелинът на пръстените“. Тълпа от стари хора в надути парки и вълнени шапки бяха събрани пред стълбите на кметството. Като парадна стража ги заобикаляха редици момчета и момичета - около двеста в дрипави дрехи. Променените бяха без оръжия, защото не им трябваха. Съдейки по кухата впиваща се воня, смесена с миризмата на сгазени животни, тези деца бяха гладни. Много от старците плачеха. Миризма на вода и сол се вплиташе във въздуха. Това имаше смисъл. Ако Бен Стимке се беше върнал, а тези Променени са били около мината, тогава мнозина от старците гледаха в лицата на внуците си.

Зад гладната тълпа имаше коне и около двайсет облечени в бяло деца, които бяха изменените Променени на Фин. И нашийници ли носеха? В издължен полукръг ги заобикаляха мъже в стандартни зимни камуфлажи.

В основата на стълбището на кметството Алекс забеляза голата глава на Йегър и закръглеността на Ърнст. Двама други - Борн и Приг - изглеждаха изсъхнали. Без роби. Като се вземеше предвид Бен Стимке и всичката тази стара кръв в църквата, Алекс можеше да се обзаложи, че Съветът от известно време не командва.

Обкръжени от въоръжени пазачи на площадката стояха трима други, които тя позна. С нашийник и в бяло, със златна грива, падаща свободно около раменете, Питър стоеше вкочанен. Тя беше изненадана да види, че ръцете му не са вързани. От друга страна, пистолетите - единият притиснат към слепоочието на Вълка, а другият към Пени - вероятно бяха достатъчен контрол. При миризмата от яростта на Вълка нейното чудовище се размърда, искаше да излезе навън, да направи контакт.

Висок, широк и в черно Фин също беше на площадката. Четвъртита жена с много голям пистолет стоеше отляво. Момче с тъмна коса - изменен Променен, целият облечен в бяло - се носеше отдясно като куче. Но този, когото видя след това, накара сърцето ѝ да се опита да изскочи от гърдите.

Тряскането бе дошло от вратите на кметството. Двама от мъжете на Фин влачеха някого - окървавен и пребит, - който все още се бореше истински, риташе и се дърпаше толкова, че още двама мъже се качиха по стълбите, за да помогнат. Един от тях удари затворника в корема много силно, бързо и жестоко, достатъчно лошо, за да го накара да се превие надве. Толкова лошо, че Алекс въпреки разстоянието между тях чу вика, който изскочи от устата му, когато рухна и падна на колене.

При този звук тя самата падна. Всичко си дойде на мястото, всички части - ранното предупреждение, защо децата ги нямаше, прелитащата миризма при кметството и тази бомба примамка, за която не беше мислила много, нещо толкова дребно, сякаш изобщо не беше там, - но трябваше да задържи скръбта си, защото имаше толкова много по-важни неща, за които да се тревожи, като да обуздава чудовището и да пази главата си да не гръмне.

Разбира се, той го беше направил, беше го оформил, беше се постарал да го направи толкова безупречно и перфектно, колкото беше възможно. Нещо, което да заблуди окото достатъчно дълго. Нямаше друг, способен на това. Трябваше да разбере от самото начало заради миризмата му - мускус и пушек, и подправки, толкова богати и сладки, и силни, - че това, което си беше казала, не е само пожелание.

„Било е истинско. Той е истински. Той е жив, той е...“ Ако не беше затиснала устата си с две ръце, сигурно щеше да извика името му.

Том.

„Боже мой!“

Бяха хванали Том.

120

Не беше излъгал Крис. Когато беше подготвил този нелеп план, имаше един съвсем здрав крак и един, който беше достатъчно силен, само леко куц. Беше се справил добре във времето. Но след атаката с РПГ-тата това се промени. Така че той сбърка сметките, не отчете разстоянието - колко далеч и колко бързо можеше да куцука на окьрвавен крак с парче желязо в него, който искаше да сс предаде. Много време му беше отнело, докато завърти колелото, докато се провре до огромния компресор на покрива и обратно, проверявайки два пъти дали всички външни вентилатори са затворени. Не трябваше да допусне миризмата на горяша термитна смес да се процеди навън. Направи го бързо, колкото можеше, но по времето, когато куцукаше отново около сградата и нагоре по стълбите, за да отиде в затвора, хората на Фин бяха почти преполовили плошада и той просто... замръзна. Като Крис на платото. Той беше погледнал и гледката на всички онези Променени го беше заковала на място за цели пет секунди. Три секунди в повече, както се оказа.

Което не влизаше в плана. Отново първият принцип: покажи примамка, подлъжи врага, успокой го, че е в безопасност! Идеята беше да зареди примамките, да стартира запалителя, после да се върне при истинското нещо - онази задна стая, пълна с кутии пропан и нафта, с С4 и с домашно направения му АСДГ... и да не изпуска от очи Фин, докато чакаше термитната смес три етажа по-нагоре да разяде пода и да влезе във вентилационната тръба, където щеше да запали дългата змия на детонаторния шнур. Ако нещо се провалеше по пътя - например термитната смес не свършеше работата си или детонаторният шнур не се запалеше - или изглеждаше, че Фин се бави или е готов да си тръгне, Том само трябваше да изчака точния момент и сам да запали експлозивите. Така че нека Фин да открие фалшивите! Дори да подозираха, че е оцелял след църквата, Мели вече смяташе, че е прибрала всичките му материали за направа на бомби. Това беше целият смисъл от пъхането на малката торба под поилката на конете в стария им лагер. Примамките тук щяха да ги успокоят, че са били прави. Щеше да спечели на децата още малко време, а после „бум“!

Страхотен план! Който се скапа заради крака. Все едно, оказа се лош. Уплашените мъже са жестоки. Влитайки в сградата, те се натъпкаха в затвора, където той отчаяно се катереше по металните рафтове. Бяха нужни четирима, за да го свалят, и го направиха достатъчно яростно, та тилът му да пукне камъка. Все още усещаше топлия мокър език на кръвта по врата си. Дъждът от удари беше по-лош. Един особено сполучливо насочен ритник почти заби металната кама в лявото му бедро, а левият му хълбок - получател на обкован със стомана ботуш - пищеше. Имаше късмет, че не беше улучил бъбрека му. Единствената утеха? Очите на Том се плъзнаха по часовника на Джед. Ако приемеше, че пропорциите на счукания алуминий и гипсовата смес и сметките му са точни - след като беше експериментирал достатъчно с пожарогасителите, - а той беше почти сигурен, че са, имаше около... о, четиринайсет минути, за да се тревожи за това.

-      Намерихме го в затвора - казваше Ритача на бъбреци със стоманен ботуш, - при запасите с гориво. Опитваше се да запали тези, но те са фалшиви. Не знам точно, тесто или нещо такова.

-      Няма ли нищо? - Фин беше много по-голям, отколкото Том бе предположил, гледайки онази снимка; широк внушителен гигант, целият в обсидианово черно, с глава, която приличаше на издялана от камък. От друга страна, може би изглеждаше огромен, защото Том беше на колене. Леко зад дясното рамо на Фин беше застанало тъмнокосо момче в бяло, същото, което беше с него при взривената църква. След като вече беше близо, Том видя как дивите червени очи на хлапето го гледаха със зловещо трептящо внимание, напомнящо за наистина добре обучено куче, което чака команда.

-      Нито една бомба? - попита Фин Ритача на бъбреци.

-      Ами цигари? - това дойде от жената до Фин. - Нещо горящо? Точно така го направи последния път.

Ритача на бъбреци се смръщи.

-      Нищо такова. Щяхме да подушим горящ детонаторен шнур или цигари. Нямаше и С4. Само тези фалшивите. Сигурно е решил, че може да ни накара да се разтичаме да търсим истинската, за да спечели малко време на децата. Дори да беше опитал номера с цигарата, ние сме тук достатъчно отдавна, така че ако имаше бомба, щеше да е избухнала досега.

-      И всички щяхме да сме в ада, преди да сме разбрали, че сме мъртви - добави Фин без следа от ирония. Хвърли поглед през рамо. - Което съм сигурен, че ти би одобрил, Йегър.

-      Трябва ти моето одобрение ли? - Лицето на Йегър беше спокойно, но гладните му очи се взираха в лицето на момче, вдясно от Том. Той едва не беше получил удар, когато забеляза хлапето. За секунда беше помислил; „Боже мой, хванали са го, преди да може да се измъкне!“. Но косата на това момче беше по-дълга, почти до раменете. Нямаше прясна кръв по лицето или по косата му, нямаше огърлица от синьо-черни охлузвания, нито рани, нито ожулвания. Очите на това момче бяха тъмнокафяви, почти черни, и изобшо нямаше кръвоизлив. Крис беше слаб, но този Променен беше мършав, бузите му бяха хлътнали. Разбира се, едно много бременно момиче висеше на лявата му ръка.

„Саймън? - Което значеше, че момичето е Пени. Очите му отскочиха към едрия блондин с лудите червени очи и той забеляза призрака на сестрата в челюстта на брата и във формата на носа. - Това трябва да е Питър.“

При звука на гласа на Йегър Саймън се размърда, но без много енергия. Том познаваше този поглед. Хвърли едно платно през главата на хлапето, сложи му белезници, бутни го да клекне до стена от печени тухли и можеше да мине за заловен талибан. Фин беше пречупил Саймън, а ставаше дума за пречупване на чудовище.

Йегър също го видя. На Том старецът му приличаше на изтощено плашило без слама.

-      Няма да моля, Фин. - Йегър посочи към чакащата тълпа. - Ние направихме избора си.

-      Бързаш да умреш? Ще се удивиш колко упорито е тялото, Йегър. - Фин се обърна отново към Ритача на бъбреци.

-      Само оръжията му. - Мъжът подаде бравото на Джед и Глока. - За късмет, беше зает да ни заблуждава и не стреля. Няколко ножа също така.

-      Нещо не е както трябва. - Мели го изгледа косо, сивите ѝ очи бяха внимателни и подозрителни. Не приличаше на брат си освен по четвъртитата глава. - Той имаше узи.

-      Да, би трябвало да знаеш. Видях къде си сложила всичките ми неща от под поилката - каза Том, като осъзнаваше, че тревогата му личи. Опита се да се изпъне малко, но коремът му се стегна и думите излязоха като грухтене. Той притисна ръка до стомаха си. Задържа другата отпусната върху дясното си бедро, върху белега от куршума на Харлан, за да се предпази да не падне. През ума му се стрелна откачената мисъл как беше успял да събере комплект: белег отдясно, белег отляво. - Изгубих узито при експлозията в църквата.

-      Но не и главата си. - Дясната ръка на Фин почиваше върху перлената дръжка на револвера, показалецът му отмерваше времето с бавни, замислени „туп-туп-туп“. Като тиктакане при обратно броене. От лявото му бедро висеше паранг в кания. - Мели каза, че си умен. Чудех се дали си оцелял.

-      Да, забелязах, че си заредил палатката ми. Какво щеше да направиш? - Устните му се разтегнаха в гримаса срещу бодването на болката. - Да броиш леви стъпала?

-      Щях, ако имаше за броене. - Една от рошавите бели вежди на Фин се изви. - Предполагам, на теб трябва да благодарим за всичко това. Няма деца. Обаче онези изстрели. Уплашиха те, нали? Всички онези деца на шиш кебап.

Този беше истински задник.

-      Вече няма изстрели - възрази Том и забеляза как погледът на Саймън се отмести от дядо му към камбанарията. Между очите на момчето се появи тънка бръчица, почти сякаш беше забелязало нещо. Дали някой от хората на Фин не беше горе? Е, голяма работа. Щеше да намери само още една примамка.

-      Надявам се, че не. Но пък аз държа твоите деца. - Фин го погледна. - По какво разбра?

-      По боклука. - Да притиска удареното, помагаше, стига да не поемаше твърде дълбоко въздух. Поне вече не пъшкаше. Болката в гърба му беше намаляла до глух тътен. Не се налагаше да се справя още дълго с това или с Фин. „Първи принцип: дръж го зает, дръж го успокоен! Трябва да гледа в мен! Всички войни се основават на заблуда.“ - Синди винаги разчистваше. Не че никога не съм виждал самоделки, скрити под боклук. Само ми се иска да не ми беше отнело толкова много време.

-      Впечатлен съм. Наистина. - Фин го изгледа замислено с очи, които бяха безцветни като на кобра. - Вече два пъти оцеляваш. Първо на снега, сега и това. А аз си мислех, че си просто поредният тъп пехотинец. Това ще ми е за урок. На колко години си?

-      Какво значение има?

-      Ами... - Фин обърна палец към Питър, който само гледаше кръвнишки и мълчеше. - Да кажем, че той е от лошия сектор на предметното стъкло. Ако не съм се объркал, ти си по-млад.

-      Никога! - Том знаеше накъде отива това. Фактът, че никой от тях нямаше още много време да спори, не спря тръпките по гръбнака му. - Не и след милион години.

-      Това казах и аз. - Питър внезапно се изсмя задавено. - Мислех, че аз...

-      Питър! - Отпуснатите челюсти на Ърнст бяха нашарени от сълзи. Той направи една тежка крачка, преди хората на Фин да го спрат. - Недей! Ти нямаш вина.

-      Тогава кой? - Питър погледна Том с пълни със сълзи червени очи. - Няма да можеш да издържиш вечно. Най- добре е да умреш бързо. Да срежеш гърлото си при първа възможност...

-      Моля те, мълчи, Питър! Имахме толкова много интересни разговори, че бих съжалявал да те изгубя сега. - Ръката на Фин обви колта, въпреки че очите му не се отделиха от Том. - Но Питър има право. Всеки има цена, ахилесова пета. Просто трябва да намерим твоята.

-      Държиш децата ми. Не ми е останало нищо, което да ми отнемеш. - Боеше се да погледне часовника на Джед. Странно колко субективно беше времето. Влачеше се точно когато Том искаше да лети. Не беше излъгал Крис. Не искаше да умре. Имаше децата и Ели, за които да живее, и Алекс бе някъде там. „Остани жива, Алекс, остани в безопасност! Моля те, разбери, че това беше единственият начин!“

-      Не си пожелавай смъртта, Том. - И в този момент се чу изстъргването на метал в кожа, Том видя движение като мъгла, когато Фин извади паранга в посичане, което разцепи въздуха със свистене. Лазер прогори гърдите му, когато кръвта потече по дрехите му. Том извика и започна да пада, но Фин сграбчи с юмрук косата му и опря прясно окьрвавеното острие в гърлото му. Том чу ахвания и тревожни викове откъм старците. Йегър и Ърнст крещяха, опитваха се да стигнат до стъпалата, но Питър беше този, който се откъсна от пазачите си и тръгна напред.

-      Фин, не!

-      Мълчи, Питър! - каза Фин. През внезапния трептящ блясък на сълзите Том видя как главата на голямото момче отскача назад. От устата на Питър се изтръгна писък, докато той рухваше.

-      Н-недей! - успя да каже Том. Сърцето му препускаше. Топли капки кръв се стичаха по студения камък. Милиметър по-дълбоко и Фин щеше да среже кост. „Дръж се, Том! Ти можеш да издържиш. Само още няколко минути.“ От друга страна, ако Фин му срежеше гърлото, за него всичко щеше да свърши много по-скоро. Шест от едната страна, половин дузина от другата. - Остави го на мира! Битката ти е с мен, Фин.

-      Бием ли се? Не мисля. Погледни какво направи, докъде стигна и какво изстрада и ми кажи, че твоята битка е с мен. Не е ли със самия теб, Том?

-      Фин! - Йегър се напъна срещу мъжете, които бяха не по-малко стари, но много по-силни. - В името на Бога...

-      Бог напусна Рул много отдавна. Ти знаеш истинския въпрос, Йегър. Как може твоят бог да допусне някой като мен да съществува? Защото не прави грешка, Том! – Фин се изду пред очите му огромен и ужасен. - Може да мислиш, че си свършен, че си готов да умреш. Гарантирам ти, че не си. Тялото устоява, дори ако духът не може. Знам къде са артериите, какво наистина ти е нужно, за да оцелееш, как да направя така, че да издържиш много дълго време. Мислиш ли, че ти е нужно това? - Той изви острието, докато острият ръб докосна долната част на носа на Том. - Или клепачите, или устните, или пръстите? Тези ръце? Повярвай ми, не...

-      Спри! - внезапен ясен глас отляво на Том. - Недей!

„Какво? - През бумтенето в ушите си Том усети как умът му се бори да се измъкне от мъглата на новата болка. Над себе си видя главата на Фин да се обръща рязко, безцветните змийски очи внезапно се разшириха от шок... и беше ли това разпознаване? - Кой?“

-      Чакайте! - Бърз като светкавица Фин пусна Том при звука на приготвящите се оръжия.

Огромният магнум на Мели вече беше в ръката ѝ, когато хората на Фин заредиха. Пазачът до Пени се беше покачил върху каменния парапет, за да се прицели по-добре...

-      Не! - извика Фин. Наполовина извърнат, той забеляза пазача на парапета и скочи изненадващо бързо за старец, а окървавеният паранг вече замахваше. - Не стреляй, не...

Чу се пукот, мъжът стреля в същия момент, в който острието на Фин достигна дулото на оръжието. Стрелецът извика и се олюля, гърмейки напосоки, сетне изпищя силно, щом Фин прокара с паранга широка дъга през корема му. Струя яркочервена кръв оплиска камъка, когато пазачът стисна шурналия си стомах и се преви, падайки от парапета.

-      Не, боже! - изпищя пазачът. Беше вдигнал ръка. - Недей... - каквото и да беше на езика му, умря, когато Фин го посече рязко с паранга.

-      Kaзax - извика Фин, докато изрита с мощен шут главата на пазача, която отлетя надолу по стъпалата на кметството - никой да не стреля!

-      Илайьс? - Все още насочила магнума, Мели хвърли несигурен поглед назад и пребледня от гледката на струите гъста кръв, които все още пулсираха от обезглавения труп на пазача. - Какво...

-      Правете каквото казвам! - извика Фин, размахал капещия паранг. - Никой да не стреля! Пуснете я!

„Боже мой, Фин я познава!“ Осъзнаването проблесна като стълб оранжев огън от самоделна бомба. Все още превит, Том видя, че Саймън - момчето с лице на Крис, което изглеждаше толкова пребито само преди секунди - се взираше с неверие, което бързо се смени с тревога и ужас. На земята, недалеч от него, Питър стенеше:

-      Не, не, не, недей! Точно това иска той, точно това иска Фин.

Те всички я познаваха, Фин и Питър. Саймън. Но как? „Не, боже! - Сърцето на Том заби още по-бързо, този път с нов ужас. Студ пълзеше по вените му и се просмукваше в мозъка и в костите му и той се чу как стене, усети как умира още малко. - Не, моля те, боже, не прави това! Не е ли достатъчно? Какво още мога да ти дам? Моля те, не взимай нея, моля те!“

Опита да се изправи на крака, докато я гледаше да идва с ръце над главата, вдигнала пушката високо. Тя беше по-строга, отколкото я помнеше. Изражението ѝ беше стоманено, стегнато от решителност. Очите ѝ бяха много ярки и блестящозелени, дългата ѝ коса беше гъста и червена като кръвта му.

Тя беше дъхът му и той би дал всичко, за да я спаси. Би могъл, все още имаше време да се махнат, Фин нищо не можеше да направи за скритата термитна смес, прояждаща метала, нито за кофите самоделен АСДГ и за изобилните намотки детонаторен шнур, в който след няколко секунди щеше да припламне живот. Съществуването с Фин нямаше да е бог знае какво, но без живот нямаше надежда, а тя беше за него преди всичко надежда.

Но не можеше да остави Фин да се измъкне. Имаше деца, за които да мисли - и Ели, която беше само на осем и която едва започваше живота си.

Това отново беше Афганистан, денят под блясъка на слънцето, върху скалите, с малкото момче и малкото момиче - невъзможен избор.

„Боже, колко добър е избор, който изобщо не е избор? Когато трябва да избереш между две злини, а нито една не е по-малка от другата? Ако спася Алекс, Фин ще вземе децата. Ако не кажа нищо и бомбата гръмне...“

„Избирай, Том! - Той усети стабилния натиск, ръката в ума му, която се опитваше да го нокаутира, да го повали и пречупи. - Алекс или децата? Избирай и го направи бързо!“

Защото той и Алекс имаха по-малко от осем минути.

121

След като ѝ отнеха оръжията, тя застана отдясно на Том. Когато мина покрай него, ръката ѝ обърса неговата, докосването беше толкова мощно, че той едва не ахна от жегата и внезапния пламък в сърцето му. Когато тя се обърна към Фин, очите ѝ се плъзнаха по неговите за миг, но достатъчно, за да може Том да види лекото поклащане на главата ѝ. Не беше съвсем сигурен за какво го предупреждаваше, но той задържа устата си затворена. И без това не беше сигурен дали може да се довери на себе си да говори.

-      Искаше да ме намериш - каза тя на Фин. - Е, ето ме.

-      Ти познаваш това момиче? - попита Мели. Сивите ѝ очи се стрелнаха към Том, после към Фин. - Как? Откъде?

-      О, от тук и там. - Фин обърса окьрвавения паранг в панталоните на обезглавения пазач и прибра оръжието в канията. Змийските му очи се прехвърлиха от нея на Том, после обратно. Фин изглеждаше едновременно очарован... и бдителен. - Ти уби един от най-добрите ми ловци - каза на Алекс.

-      Беше нещастен случай. - Ако имаше страх в гласа ѝ, Том не можа да го чуе. Но долови, че тя очакваше нещо, и по вида на стегнатата ѝ челюст реши, че работеше здраво върху нещо. Но върху какво точно? „Или се сдържа?“ - Сигурно не ти е пукало много за него, иначе нямаше да оставиш тялото и всички онези хубави неща – каза тя. - Благодаря за което, между другото!

-      Моля! - Змийските му очи я оглеждаха от горе до долу. - Как го направи? Дори Дейви не можа да те намери.

-      Дейви? - Може би беше само въображението на Том, но му се стори, че имаше лека разлика в тона ѝ. Лазернозелените ѝ очи се плъзнаха към момчето, Дейви, после обратно.

-      Да. Ти си много различна. - Фин се обърна, за да огледа Саймън, чието лице беше образец на страдание, преди да се върне отново на нея с искрено любопитство. - Саймън... харесва ли те? Затова ли те остави да живееш?

„Какво? - Том усети как стомахът му се качва в гърлото. - Какво?“

-      Какво искаш, Фин? - попита тя.

-      Ти си способна да ме блокираш - каза Фин. - Как? Какво в теб е толкова различно?

Тя изгледа Фин дълго.

-      Имам рак.

Думите удариха Том толкова силно, че едва не загуби разсъдък. Вероятно щеше - да рухне, да я грабне, да я обвие с ръце, защото никой нямаше да я докосва, никой нямаше да я нарани отново и той щеше да се бие за нея, щеше да се бие, - ако тя не го беше предупредила да си държи устата затворена. „Не, Исусе, моля те!“ Левият му крак вече трепереше и той помисли, че може наистина да падне. Червена мъгла пропълзя пред очите му. Наистина не можеше да стане пo-зле. Нямаше ад в отвъдното, за който да се тревожи. Той живееше в него.

-      Мозъчен тумор - гласът ѝ потрепна едва. Алени петна пропълзяха по бузите ѝ.

-      Нима? - Фин изглеждаше заинтригуван. - Последен стадий?

-      Така казаха. - Тя повдигна рамо. - Но още съм тук.

-      Очарователно! Епилептичка ли си? От тумора?

-      Не. А ти?

-      Не. - Ъгълчето на устата на Фин трепна. - Значи го усещаш. Как го контролираш? Можеш ли? Изглеждаш напрегната. Едва се държиш, това ли е? Обзалагам се, че е по-лошо, когато ги подкарвам, нали? - Когато тя не отговори, Фин попита: - Как е името ти?

-      Недей! - Питър опита да се отскубне от тримата пазачи, които го задържаха. - Не го прави, не му казвай! Така той получава достъп.

„Достъп? - Том се взря в Питър. - Към какво?“

-      Питър, всичко е наред - каза тя.

-      Но тогава той ще контролира...

-      Тихо, момко! - Револверът на Фин беше в ръката му със същата скорост, с която беше размахал паранга. - Не си пресилвай...

-      Спри, Фин! Не го наранявай! - каза тя и погледна в Дейви. - Алекс. Името ми е Алекс.

„Алекс! - Том видя как очите на Дейви изпърхаха и ноздрите му се разшириха. - Какво правиш?“

-      Не-е-е-е! - изстена Питър. - Алекс, не, ти не разбираш...

-      Не, Питър - каза Алекс, - мисля, че разбирам.

-      Така ли, Алекс? - каза Фин с нежния почти подкупващ тон на мил дядо. - Съмнявам се. Така че нека... ти покажа!

Алекс потрепери, пое бърз болезнен дъх, главата ѝ внезапно отхвъркна назад, както беше направил Питър, когато Фин го нарани... и Том не можеше да понесе повече.

-      Спри, Фин! Моля те! - каза той дрезгаво. Питър беше свил лице в гримаса, главата му подскочи в спазматичен гърч, а юмруците му се свиха. Около тях въздухът, изглежда, бучеше, сякаш Променените, включително Дейви, се отместиха по начина, по който бегачите заемат позиция. Усети как пазачите сграбчиха ръцете му, когато се опита да застане между Фин и Алекс. - Спри с това, което правиш! Не я наранявай! Недей...

- Н-не, Фин - заекна Алекс. Очите ѝ се подбелиха. Тънка струйка кръв се стече от едната ѝ ноздра. - Н-нека аз...

* * *

В камбанарията:

Том. Бяха го хванали. Тя трябваше да пусне чудовището и да направи нещо. И трябваше да го направи сега, точно сега, преди да е станало твърде късно. А дали можеше да се върне в себе си?

„Няма да има значение. Не мога да оставя Том да умре. Спри да си такова уплашено зайче и го направи! Това е за Том, за Крис, за Вълка и за Питър, за всички!“ Никой от тези, които обичаше, нямаше да е в безопасност, ако не опиташе. Трябваше да се довери на себе си, да спре да се бори с това, което беше, да пусне чудовището, да го остави да докосне Вълка. То и бездруго го искаше, а Вълка щеше да бъде най-лесен за достигане, защото интересът на чудовището беше селективен.

Тя се стегна и даде на тумора същност. Изгради тяло на гаргойл, стигна чак до края, както лекарите винаги искаха. Нахвърли цепнати очи, зъби-игли, люспи и крила, дълги като ятагани нокти и опашка като тризъбец. После си представи как чудовището се пресяга навън с люспеста ръка, усети да се измъква от ума ѝ - „туп-туп“ - на един-единствен нокът. Вълка реагира и обърна поглед, всъщност знаеше, че тя е там. И за секунда Алекс видя Том много по-ясно - с очи, които не бяха нейни. Нямаше размяна на мисли, нямаше проникновения, но тя беше в главата на Вълка за част от секундата.

Тя направи съобщението много просто, глупаво: „Погледни!“. И Вълка погледна.

Дейви беше по-труден, различен, по-лош - като да скочи от Черната скала, само че през нощта в нещо черно и лепкаво. Неговият език беше мрачен и тя го долови едва когато той се засили в потока на „вървивърви, давайдавай“. Тя мина за кратко. Бързо спускане - вътре и вън - без съобщение, Фин щеше да е там, да задържа момчето, иначе Дейви и всички Променени щяха да разкъсват хората на парчета. Тя не искаше старецът да я усети, все още не.

Още веднъж замайваща стъпка встрани, прегъване, падане зад клепачите в очите на Дейви...

И отново видя Том, този път през погледа на Дейви. Но фокусът на Дейви - толкова напрегнат и ярък, сякаш яздеше лазер - беше Фин. Миризмата му, очите му, дори гласът.

Старецът - неговият сигнал? - също беше там, на заден план, като тънка червена река през объркан пейзаж. Но не ревящата ярост на „давай-давай, върви-върви“, защото нямаше убийства за момента.

Тя остави чудовището да се понесе по течението за съвсем кратко време; да се влее от перспективата на Дейви към другите - всички изменени Променени: Том и Фин, и площадът, видени от различни ъгли и различни точки на същата река като бегъл поглед през безбройните фасети на очите на гигантска муха.

Защото Дейви и изменените Променени бяха мрежата на Фин, неговите предавателни кули, а обикновените Променени бяха в мрежа един с друг. Тя го знаеше, защото нито един от Променените - нито дори Дейви - не беше реагирал, когато Фин нарани Питър. Той нямаше нужда да използва изменените Променени, за да достигне до Питър. Но когато искаше да повлияе на Променените, които не беше изменил, трябваше да го направи през Дейви. Фин беше ограничен по същия начин както и тя. Променените бяха в различна верига, говореха един с друг на честота, която нито Фин, нито тя можеха да достигнат директно без нещо като вход.

„Прости команди, разнасяни на гърба на по-обобщен сигнал.“ Това трябва да беше начинът, по който Фин го правеше. За него Дейви беше входът в разговора. Когато Фин пришпорваше Променените, Питър приемаше само утечките също като нея. Колкото по-далеч беше Фин, толкова по-малко тя и Питър бяха засегнати от „давай-давай, вьрви-върви“.

Един-единствен сигнал, повторен и усилен през един-единствен канал, а после размножен. Точно както беше казал Джаспър.

Сега, когато Фин го беше усилил, когато се беше показал в устрема на Червената буря, тя усети чука и барабаненето, и помитащата сила на „давай-давай, върви-върви“, Алекс се пусна. Остави всичко да падне, всички онези бариери и стени, без да се сдържа, защото това беше скокът, за който баща ѝ се беше опитал да я подготви преди толкова много години на Черната скала, независимо дали го беше осъзнавал, или не. „Скочи при мен, скъпа! Рискувай и скочи!“ Това беше краят и беше завинаги. „Направи го, Алекс, направи го, направи го от любов, направи го за Том! Спаси го!“ Защото това беше последният и единствен възможен ход на играта.

Можеше да усети същото издуване в ума си, отстъпването встрани, трептенето и отместването.

Събирайки силите си, провеждайки колкото можеше повече от неистовата енергия на чудовището, тя махна всички бариери, всяка умствена защитна стена, и скочи. Усети как тя и чудовището падат и се разбиват в ревящия червен прилив на „върви-върви-върви-върви“, поглъщайки Дейви, поглъщайки Променените, когато чудовището - цялото жълти очи, зъби-игли и люспести ръце - изригна от дълбоката си мрачна дупка и се разгърна във внезапно кърваво цвете, за да се просмуче в Дейви, в изменените Променени и във всички други, дори в Питър: „вървивървивървивървивървиВЪРВИВЪРВИВЪРВИ...“

-      Н-не, Фин - каза Алекс, като се мъчеше да изкара думите навън, и Том чу дълбоката отрова в гласа ѝ почти като ръмжене. - Н-нека аз... ти п-покажа!

Гърбът ѝ се изви, очите ѝ заблестяха, чертите ѝ се изкривиха в някакъв вид сурова ярост, която той познаваше от битките, в които врагът се тълпи по скалите, а ти нямаш амуниции и всичко, което ти е останало, всичко, което разделя живота от смъртта, е тънката като бръснач граница на това, което тялото знае и би направило, за да се закрепи до последния възможен момент. В очите му Алекс, изглежда, порасна в нещо ново, сякаш се излюпваше от пашкул и разкриваше нещо не съвсем човешко, което живееше зад очите на момиче, чието лице беше гравирано с диамант в паметта му и все пак не истински познато и невидяно досега. До момента, в който тя се остави да се пречупи, остави маската да падне и се осмели да се разкрие цялата.

За част от секундата времето се събра, изду се като трептяща капка, готова да падне... а после се пръсна и разби.

И Алекс зави. Викът беше остър, толкова чист и пронизващ, като звука от свирката на баща ѝ, която сякаш призоваваше Том от безкрайната нощ на едно мрачно и отчаяно място, където живееше чудовището. Но това беше също и рев, зов за битка - връхлитащо кресчендо, което продължаваше и продължаваше, което изправи космите на главата му и натъпка сърцето в устата му.

-      Алекс! - Той трябваше да направи нещо, трябваше да прекъсне това, да я измъкне, да измъкне и двамата. Пазачите бяха отстъпили, всички изглеждаха замръзнали. Без да осъзнава, Том също беше отстъпил крачка, но тръгна напред без ясна идея какво има намерение да прави, само знаеше, че трябва да я отведе оттук...

Но тогава отляво, точно зад Фин, главата на Дейви се завъртя рязко, онези луди червени очи се разшириха, когато и той започна да пищи, а неговият вик се сплете с този на Алекс и двата се сляха в едно. Отдясно Питър виеше, а Саймън и Пени пищяха пронизително. И тогава всички изменени и Променени завиха. Беше вик, който се издигна до безумен рев от много гласове, които се сливаха в един, в една-единствена нота. И този глас беше Алекс, беше Алекс и казваше...

* * *

На минути от Рул, все още в гората, по пътя за болницата Крис рязко дръпна юздите на Нощ. През дърветата отпред се надигна рев, от който го побиха тръпки. Беше нещо от телевизията, от съботите през есента, когато баща му се наливаше с бира и проклинаше „Росомахите“. Точно онзи тип крещящ рев, който издаваше колежанска тълпа на претъпкан футболен стадион. Но този вик също така беше неземен - един-единствен тон, съставен от много гласове, и Крис не можеше да разбере дали чува болка, или екстаз... или по малко от двете.

-      Боже мой! - каза той, когато конят се изправи и изпръхтя. - Чуваш ли това?

-      Да. А също и писъци, не само този... този звук. - Очите на Грег блестяха от неотложната нужда и от ранната утринна светлина. - Закъснели ли сме? Мислиш ли, че бомбите...

-      Не. Щом чуваме това, щяхме да сме чули и експлозията. - „Или експлозиите.“ Идеята беше да не е останал никой, който да крещи, или поне не за дълго - Мисля... боже, мисля, че това са Променени.

-      Крис! - Грег гледаше ококорено. - Променените не говорят.

„Сега го правят. Нещо им е дало глас.“ Звукът беше толкова зловещ, че Крис трепереше.

-      Мисля, че казват нещо. Чуваш ли? Истински думи?

-      Да, чувам - каза Грег. - Звучи като...

-      ВЪРВИ, ВЪРВИ, ВЪРВИ! - С блеснали очи, пращяща от внезапната енергия, Алекс зави: - УБИЙ ФИН, УБИЙ ФИН, УБИЙ ХОРАТА МУ, УБИЙ ФИН, УБИЙ...

-      Какво става? - изписка Мели. Обръщайки се диво, тя притисна ръце до ушите си, докато Променените ревяха. - Илайъс! Илайъс, какво правят те, какво...

-      Не! - извика Фин, но гласът му беше глас в пустиня като малко зрънце. Беше като да слушаш писък, изгубен в бученето на водопад.

И тогава за Том всичко се разби, светът се разпукна в яростен водовъртеж от звук и движение - точно както в деня, когато светът умря, и в нощта, когато взривиха мината и земята под краката му потрепери. Само че сега вместо черно торнадо от птици, вилнеещи елени и объркани животни, мозъкът му се опитваше да се разпадне, а земята все едно се бе прозинала широко, за да го погълне завинаги... Този път краят принадлежеше на Променените.

Всички те се задвижиха като един, вилнеейки през площада. Хората на Рул крещяха, подхлъзваха се, заплитаха се едни в други в бързината да избягат, но нямаше къде да отидат. Бяха обградени от Променените, от мъжете на Фин и от хаос от коне, които цвилеха и се изправяха, а копитата им удряха по лед и земя, трошаха тела и разбиваха глави. Променените се завъртяха към хората на Фин, повечето от които все още се опитваха да вдигнат оръжията си, но бяха закъснели. Променените нападнаха - странните изменени Променени скачаха от цвилещите коне, а другите изглеждаха като марионетки, внезапно освободили се от конците си - и се хвърлиха към хората на Фин в едно кипящо безумие. Площадът избухна, когато мъжете на Фин започнаха да стрелят напосоки. Куршумите свистяха като вой на стършели. Беше като да гледаш сцена от филм, в която армия превзема село и скоро няма да има нито един оцелял.

На площадката Алекс пищеше, ръцете ѝ бяха на главата, пръстите разтворени широко, очите изцъклени, а в устата ѝ се събираше кръв от червената река, течаща от носа ѝ, сякаш нещото, което беше изригнало в нея, я разкъсваше. Отляво на Том Мели отново изкрещя, когато едно момиче на кон дойде до стълбите, за да се хвърли върху жената с бързо гмуркане. Тя се удари в парапета, отскочи, претърколи се и се опита да се измъкне. Но момичето се покатери на гърба ѝ и заби зъби във врата на старата жена. Мели изрева и се изправи като кон, опитващ се да хвърли ездача си, ръцете ѝ диво драскаха в опит да се хванат за нещо.

Отдясно на Том Питър внезапно се хвърли в яростна вихрушка от златна коса и луди очи, а Саймън - това момче, което можеше да е Крис в един друг живот - само на стъпка зад него: „Убий го, убий го, убий го...“.

Но Дейви - любимецът на Фин, неговото специално момче - беше по-близо и вече се обръщаше. Устните му оголваха зъбите, а маниашките му червени очи бяха подивели от бяс.

-      Не, Дейви! - изпищя Фин с една вдигната ръка и друга, търсеща колта, докато хлапето скачаше като пантера, която най-после се измъкваше от затвора си. - НЕ, НЕ, Н...

Колкото и да беше бърз Фин, нямаше никакъв шанс. Дейви се заби в стареца, събаряйки и двамата с трясък върху камъка. Пистолетът на Фин отлетя. Ритайки диво с крака като човек, който отчаяно се опитва да спре бясно куче да не разкъса гърлото му, Фин удари брадичката на Дейви с десния си ботуш. По бялата униформа на момчето се пръсна запенена кръв. Очите му се подбелиха и то започна да се свлича, Фин замахна за още един ритник, който така и не стигна целта си, тъй като Питър и Саймън, все още ревящи, се приближиха. Питър крещеше:

-      Той е мой, той е той!

Сграбчил стареца за врата, той удари главата му в парапета силно. Кръв шурна от спукания череп на Фин, но старецът все още се бореше и пищеше като сестра си. Той заби ботуш в гърдите на Питър и го отхвърли назад. Том видя блясък на метал, когато старецът измъкна паранга от канията, чу свистенето на злобното острие като нападаща змия. Питър изпищя, рукна яркочервена кръв и той притисна корема си, блъскайки се назад, докато Променените се трупаха през площада, отправили се към тях, идващи за Фин.

Всичко това стана за по-малко от десет секунди и най- накрая накара Том да се задвижи. „Пет минути, по-малко от пет минути. Трябва да намеря кон и да ни измъкна оттук.“ И да спре Алекс, да пресече това. Когато се обърна към нея, Том долови мъгла с ъгъла на дясното си око. Подлудена от убийствената ярост, Пени се обръщаше към пазача си. Съвземайки се от парализата, той завъртя оръжието си - помпа „Мосберг 500“. Когато голямото черно дуло започна широката си дъга, Том знаеше, че старецът не само ще умре, докато се опитва, но и ще пропусне и вместо Пени ще застреля Алекс.

-      Алекс! - Том се завъртя и направи една тромава стъпка с ранения крак, после втора. Невероятно, той я видя във вихър от кървавочервена коса. За момент помисли, че тя тича към него. Но не. Тя нападаше Фин и промяната, която видя в чертите ѝ - същата убийствена ярост, която бе на лицата на Питър, Дейви, Саймън и всички Променени, - смрази сърцето му. Том разбра на мига, че ако не прекъсне това сега, преди Алекс да е достигнала Фин, тя щеше да се изгуби, тогава той можеше спокойно да остави куршума на мосберга да намери целта си. Дори щеше да застане, да я държи здраво и да се погрижи да убие и двама им.

Хвърли се отчаяно и се заби в нея наносекунда преди пушката да гръмне. Куршумът остави нажежена следа над главата му. Чу как се пръсна стъкло, когато един прозорец се разби някъде зад него. Том я прихвана, вдигнал една ръка, за да предпази главата и врата ѝ, а с другата обви кръста ѝ. Строполиха се долу. Той се опита да се извърти по гръб в последната секунда, за да поеме удара, но беше непохватен, болеше го, беше изгубил равновесие и успя само наполовина. Паднаха върху камък, който беше мокър и червен от цялата тази кръв. Щом се удариха, писъкът на Алекс прекъсна. Том усети дъхът да изхвърча от дробовете му, но се задържа и я прегърна още по-плътно, докато тя се мяташе, риташе и ръмжеше, за да се измъкне. Усети ухапването на стъкло и камък под гърба си и дивото туптене на сърцето ѝ до неговото и той също завика, закрещя в беснеещото ѝ окьрвавено лице:

-      Алекс, Алекс, аз съм, аз съм, Том!

За миг - и само за миг - дивият блясък в зелените ѝ очи се засили към него. Той си помисли, че ако тя се хвърли към гърлото му, той ще ѝ позволи. След още пет минути и няколко секунди Алекс нямаше и бездруго да е тук. Ако той трябваше да умре, по-добре да станеше по този начин - с нея и до нея. Но после главата ѝ се люшна. Той имаше усещането, че нещо прещрака и се отмести или пък се намести на мястото си, а може би и двете. Очите ѝ, все още толкова зелени и ярки, се закрепиха в различна реалност. Закрепиха се върху него.

-      Том! - Имаше учудване, търсене и шепот, който той чу като вик, защото сега наистина я държеше без задръжки, този момент беше началото на вечността. - Том!

Копнееше да обере косата от лицето ѝ и да я погълне жадно. Вместо това светът се върна внезапно, времето тръгна отново и той отчете изстрелите, писъците и бунта на Променени и хора, насилието, кипящо навсякъде наоколо.

-      Алекс, трябва да се махнем оттук сега. Това място ще гръмне след пет минути, може би по-малко. - Той се претърколи, помогна ѝ да се изправи на крака и сграбчи ръката ѝ. На площада имаше коне, а на тях им трябваше само един. - Хайде, хайде!

-      Чакай! - Хвърляйки див поглед наоколо, тя извика. - Не, не, Питър, Питър!

Когато започнаха писъците и изстрелите, на Крис изобщо не му хрумна да обърне. Дори пришпори Нощ още по-бързо. Това беше сблъсък, който той нямаше да пропусне, битка, от която нямаше да се оттегли. Ако изобщо имаше точен момент да вдигне чука, този момент беше настъпил.

Идваха бързо откъм североизточния ъгъл, на около сто метра от далечния край на църквата. Вече можеше да види хаоса и вълната Променени, които помитаха хората на Фин. Излезлите от контрол Променени разкъсваха хората на парчета, гмуркаха ръцете си в кървавите кратери, за да измъкнат с две шепи вътрешности. Площадът беше залят от тела, части от тела и от кръв... и старци, които все още стояха, докато миналото прегръщаше загнилото бъдеще. Видя една жена, сивата ѝ коса беше като облак, да се хвърля към подобно на добиче момче:

-      Лий, Лий, Лий!

Огромните ръце на Лий събориха старата жена. „Травърс - помисли Крис, - името ѝ е Травърс, обича да работи в градината си.“ Момчето завъртя баба си наоколо в нещо, което почти можеше да е радост. Когато Лий впи зъби в гърлото на жената, изражението на лицето ѝ беше образец на ужасен, безвъзвратен екстаз.

-      Виж! - Грег сочеше към кметството. - На площадката!

Крис погледна... и усети как сърцето му спира. Стъпалата гъмжаха от Променени, които се блъскаха, бореха се и разкъсваха тела. Един от мъртвите беше Ърнст. И собственият му дядо? Не видя Йегър, но този, когото забеляза на площадката да се надига като някакъв бегемот, разбиващ морската повърхност, беше Том.

Том беше просмукан с толкова много кръв, че изглеждаше сякаш се беше гмуркал в дълбок басейн с червена боя. Той се олюляваше, около врата и раменете му беше провесено тяло. Държеше пистолет в свободната си ръка и стреляше, опитваше се да разчисти път. Алекс беше до него с черна пушка в ръка, Крис я позна веднага и имаше... Боже мой, това куче ли беше? Откъде се появи? Беше огромно. Бялата му козина беше опръскана е кръв, а животното се зъбеше и въртеше към всеки Променен, който се опиташе да се приближи. Калъфът с пушката на Том висеше от дясното рамо на Алекс. Тя сграбчи огромна брезентова раница, преметна я през лявото си рамо и закрещя нещо на Том, после се завъртя към промененото момче, което го нападаше откъм сляпото му място. Помпата подскочи в ръката ѝ с ужасно „бум“. Промененият се катурна назад. Алекс хвърли поглед надясно и Крис видя устните ѝ да мърдат, разбра какво крещеше: „Хайде!“. Но не можеше да види на кого говореше и изведнъж вече не го интересуваше, защото до съзнанието му достигна, че тялото върху раменете на Том носеше бяла дреха, която ставаше пурпурна. Там, където водопадът от коса не беше златен, беше ръждивочервен.

„Питър!“

-      Не! Алекс! Том! - Крис пришпори Нощ и се гмурна в тълпата, пробивайки си път. Сграбчи юздите на един тъпчещ шарен кон без ездач, като мислеше яростно: „Качи Питър на кон, закарай го при Кинкейд и се измъкни, измъкни се!“. Да се опитва да скъси разстоянието помежду им, беше като да плава с лодка в бурно море, като вместо гребло ползва лъжица. Чуждият кон се дърпаше и цвилеше, а Крис усещаше как Нощ се напряга в опит да намери безопасно място, на което да стъпи. Ръце задращиха по краката му. Площадът беше море от зъби и ръмжащи лица. Това отново беше кошмарът от платото, само че този път той се опитваше да контролира два коня. Грег беше до него и Крис чуваше пукота на изстрелите, докато си проправяха път през последните петнайсет метра.

-      Крис, не! Остани на коня си! - Лицето на Том беше напрегнато, сковано от болка, мокро от пот и кръв. На гърдите му имаше огромен кървав разрез и дишаше трудно. Гърбът на Алекс беше притиснат до неговия, мосбергът беше в ръцете ѝ, а огромното куче все още се въртеше и хапеше. - Грег, помогни ми! Крис - каза той, - подай ми узито!

-      Ето! - Крис свали оръжието от рамото си и го подаде с приклада напред. - Колко зле е той? Колко е зле?

-      Зле е. Алекс! - изкрещя Том през рамо. - Вземи узито!

На мига тя отпусна лакти и мосбергът посочи небето. Извърна се и едната ѝ ръка се протегна за новото оръжие. Щом пръстите ѝ се сключиха около приклада на узито и усети, че е хванала, Крис пусна. Но тя погледна нагоре. Очите им се срещнаха и той каза:

-      Aлeкc...

-      Знам, Крис. Аз също. Помогни на Питър! - Тя закачи мосберга на рамо и се обърна, за да ги прикрива и да им спечели време.

-      Крис! - извика Том. - Ще трябва да го опазиш жив, докато се измъкнем.

-      Колко време остава? - попита той, усмирявайки Нощ с колене.

-      Недостатъчно. Добре, хайде, давай! - Том премести тежестта си, смъкна се на коляно и Питър се люшна в ръцете на Грег, когато повдигна краката му.

-      Бързо! - извика Алекс. Тя напредваше гърбом с узито в две ръце, опитвайки се да покрие всички страни.

Един от хората на Фин - стар, но само с няколко кичура бяла коса - заплува към нея паникьосано, ръцете му се въртяха в непохватен кроул. Преди Алекс да може да стреля, вълчакът нападна. Старецът изкрещя и залитна назад, щом от раната над лакътя му шурна кръв.

-      Долу, Бък! - Когато вълчакът скочи обратно, Алекс се хвърли напред с узито, забивайки бързо и яростно приклада в челюстта на мъжа.

Пурпурна струя бликна от сцепената кожа на стареца и той падна. В следващата секунда Променените го подхванаха и той изчезна с писъци, кървавата му ръка се протягаше право нагоре, сякаш се опитваше да издраска от гроб.

-      Вдигай го, Грег! Полека, полека! - каза Том.

Лицето на Питър беше бяло като платно, кръвта по него - като ярка боя. Когато успяха да го наместят в седлото, Крис видя сгърченото му от болка лице и чу стона му.

-      Боже! О, боже, Питър, дръж се! Дръж се! - каза Крис, щом Питър падна върху него, облегнал гръб върху гърдите му. - Държа те, ще се оправиш.

-      С-с-студено ми е. - Питър дишаше тежко. Имаше толкова много кръв, че Крис усещаше вкуса на желязо в устата си. Главата на Питър се олюля. - Т-толкова ми е студено... К-Крис, с-съжалявам, т-толкова съжалявам, оп-п-питах се...

-      Ш-шт! Добре се справи - каза Крис треперливо, от гърлото му извираха хлипове. - Ще се оправиш. Държа те, Питър. - Приятелят му трепереше, опитваше се да си поеме дъх. „Ще те спася. Ще спася и двама ни.“ Крис обви ръце около него, пое тежестта му и го задържа здраво. - Няма да те оставя да паднеш, Питър. Държа те, държа те, няма да паднеш.

-      Добре, Грег, скачай на коня си, хайде! - Том сграбчи юздите на коня от Крис и се обърна да извика: - Алекс, ти ще яздиш с мен... - Той спря и на лицето му разцъфна внезапна паника. - Алекс! Къде е Алекс?

-      Какво? - Объркан, Крис хвърли поглед надолу, където бе стояла тя, после нагоре към кметството. Забеляза я, видя червената коса, докато тя и кучето се промъкваха покрай Променени и биещи се мъже и се хвърлиха към стълбите и към едно тяло. - Там! - извика той.

-      Алекс, не! - Ужасен, Том вече се беше устремил към нея, размахал пистолета като тояга, опитвайки се да си проправи път. - Алекс, няма време... по-малко от деветдесет секунди. Какво правиш, какво правиш?

Но тя продължи и не се запъна, а в последната секунда преди изстрела Крис разбра защо.

Положен като жертвоприношение, дядо му се беше сгърчил върху стъпалата. Крис успя да го познае единствено защото Йегър беше плешив. Лицето му беше разкъсано, но главата още стоеше на мястото си. Останалото беше купчина отпуснати крайници, кръв и разкъсана плът.

До тялото на Иегър се беше свило момче - окьрвавено и натъртено. Несигурно и явно ужасено, едно много бременно момиче се въртеше наблизо. Когато Алекс извика, само момчето погледна.

„Боже мой!“ Изненадата беше като светкавица, разкъсваща мозъка му. В един миг двигателят на времето зацепи, подскочи в релсите си и просто спря.

-      Крис? - започна Грег очевидно объркан. - Кой...

-      Вълк, моля те! - все още чуваше виковете ѝ над глъчката. - Трябва да се махнеш, трябва да тръгваш, Вълк! Трябва да бягаш, трябва да...

И в този ужасен момент всички видяха това, което Алекс не можеше. Едно чудовище се изправи внезапно - развалина от плът и кост - буквално голо, облечено само в дрипи и с реки от кръв, шурнали от разрези, рани и ухапвания. Дълъг парцал висеше от скалпа му като отпуснато знаме от кафява кожа и сива коса. Розовият череп се показваше гол от челото до темето, сякаш това чудовище отделяше кожата си, за да се роди.

-      ТИ! - И гласът му беше единственото, по което Крис разбра, че това нещо някога е било жена. Ръката ѝ, от която капеше кръв и блещукаше кост, замахна към Алекс, хромът на огромен револвер примигна на светлината на новия ден. - ТИ!

-      МЕЛИ, НЕ! - изкрещя Том, вадейки пистолета си в същия миг, в който Крис извика:

-      Алекс, Алекс, внимавай! Внимавай! Вни...

Тя мислеше, че това е най-странното чувство. Сякаш се будеше от мрачния хаос на дълъг трескав сън, умът ѝ гореше ярък и чист, тя се завръщаше към себе си не в прегръдките на родителите си, а в заслона на ръцете на Том.

И ето ги тук, борещи се за всяка оставаща секунда насред края на света, а не беше останало време в тази растяща градина от мъртъвци. Но на земята нямаше друго място, където тя искаше да бъде, освен с Том, Крис и нейните хора, които чакаха, за да я приветстват обратно, да я отведат.

Макар че чудовището все още търсеше нещо. Тя усети как то се пресяга, защото тя искаше Вълка да избяга и да бъде в безопасност. И когато забеляза Вълка с Йегър, можеше да мисли само за това, че той трябваше да се махне и да направи последния скок далеч от Рул към бъдещето. Може би беше грешно да чувства това към момче, което беше наполовина чудовище, но какво пък, по дяволите?

-      Вълк! - Тя сграбчи ръката му като обезумяла. Държеше под око Пени, но момичето изглеждаше само вкаменено, което беше добре, защото имаха достатъчно проблеми. - Трябва да тръгваш, трябва да се махаш.

Вълка плачеше. Големи сълзи прогаряха рубинени следи през кръвта. За секунда тя разбра какво изпитва той. За това не ѝ трябваше чудовище. Това беше момче, което току-що беше загубило не само Йегър, но и Питър. За него не беше останал дом, нито място, където да отиде. Сякаш гледаше себе си на погребението на родителите си. Или в деня, в който ѝ поставиха диагнозата: беше се сгушила в стол в един ужасно студен офис, след като за първи път беше видяла как изглежда чудовише, живеещо в мрака и изяждащо те жив.

-      Вълк, моля те! - Тя усещаше как устните ѝ треперят, сълзи горяха очите ѝ. - Ще стане по-добре, обещавам ти, но трябва да се опиташ да тръгнеш, Вълк, трябва да бягаш, трябва...

Изобщо нямаше промяна. Въпреки всичко станало бяха минали по-малко от три минути, откакто бе освободила чудовището си. Имаше много стрелба и хората още пищяха. Пукотът на едно оръжие не беше нищо ново, въпреки че... какво крещеше Том?

Нещо я удари много силно в гърба. Видя как Вълка трепна. Огън облиза гърдите ѝ. В мъртвия промеждутък между два удара на сърцето тя и Вълка само се взираха един в друг. Алекс все още чуваше стрелбата, но тя вече беше толкова различна. Нямаше пукот или тежко „бам“. Само заглушено далечно пукане като от изтъркан целофан.

Краката ѝ се подгънаха. Там беше мракът, който я чакаше долу, но само той. Беше на Черната скала отново.

Само че този път водата - студена и дълбока - се надигна за нея.

Алекс вероятно така и не чу. Беше толкова шумно. Бумтежът на магнума се изгуби в двойния рев от пистолета на Том и пушката на Грег. Останките от Мели се сринаха назад, двете момчета вече се препъваха напред, а Крис подкара Нощ след тях.

Непохватно сгушил Алекс в ръцете си, Саймън, неговият брат, се изправяше със залитане, а огромното куче се зъбеше, но не смееше да нападне. Алекс беше висока, трудна за всеки, а сега беше отпусната. Тежеше като мъртвец, очите ѝ бяха затворени, бялата лебедова шия бе извита назад. От седлото на Нощ Крис можеше да види къде се беше забил куршумът в гърба ѝ по червената звезда отдясно на гръдния кош. Когато гърдите ѝ с мъка се повдигнаха, Крис чу ужасен грачещ звук като крякане на умиращ гарван.

Пени вече се опитваше да се отдръпне. Когато Саймън видя, че идват, направи стъпка назад, сякаш искаше да се обърне и да се опита да избяга. Но тогава очите му се спряха върху Крис и лицето му - „Моето лице“, помисли Крис - пребледня.

-      Моля те! - каза Том, гласът му се пречупи. Той протегна ръце. - Вълк... Саймън, моля те, дай ми я! Нека ѝ помогнем!

-      Том! Крис, какво, по дяволите... - Грег беше слязъл от коня и се беше качил горе е узито, което бе насочил към Саймън. - Момчета - каза той разтреперано, - трябва да тръгваме, трябва да тръгвате!

-      Знам. - За част от секундата Крис видя в терзанието и сълзите, стичащи се по бузите на Саймън, не Променен, а момче, борещо се да избере между това, което желаеше, и това, което можеше да има. - Саймън... моля те - опита той, стягайки ръце около Питър, който вече беше в безсъзнание. Приятелят му беше много тежък, но Крис можеше да понесе тази тежест. - Мястото ѝ е при нас.

При тези думи Саймън пристъпи непохватно и колебливо. Том го пресрещна, обгърна с ръце Алекс, обърна се към коня си и закуцука бързо, а кучето остави Саймън и тръгна след него.

-      Дай му оръжието! - викна Том през рамо към Грег. - Дай му го, скачай на коня и да се махаме сега, сега!

-      Какво? - Главата на Грег се люшна към Крис. - Крис, знам, че той сигурно е брат ти, но това е като е Лена. Той все още...

-      Направи го! - Крис погледна надолу към Саймън, докато Грег му подаваше узито по начина, по който предлагаш закуска на питон. Щом другото момче хвана дулото, Грег го пусна и изтича към коня си. - Бягай, Саймън! - каза Крис на брат си. - Разбираш ли? Върви, махай се, вземи Пени и бягайте...

-      Хайде! - извика Том. Той закрепи Алекс на седлото, притисната в гърдите му, както Крис беше направил с Питър. Тя беше неподвижна като мъртвец и Крис не можеше да каже дали все още диша. Том обърна коня и смуши животното в галоп. - Четирийсет секунди. Давайте, давайте!

-      Бягай, Саймън! - извика Крис, след което обърна окьрвавения кон и го пришпори в смъртен бяг, като го подканяше: - Давай, Нощ давай, Нощ, давай!

„Четирийсет секунди.“ Стрелнаха се покрай възел от хранещи се Променени, новите мъртви и тези, които щяха скоро да се присъединят към тях. В главата си броеше, докато препускаха през площада: „Трийсет и девет, трийсет и осем, трийсет и седем...“

Стигна до трийсет.

Краят дойде, когато се беше отдалечил на пет преки. Точно така си беше представял края на света - не тишината на електромагнитния импулс и писъците на птиците, а огромния набъбващ рев като от детонация на неутронна бомба, плясък, а после ярко, издуващо се БАМ- БАМ-БАМ-БУМ. Заловен между сградите и отразен в камъка, звукът беше чудовищен. Крис усети как въздухът профучава край него със зверско „фъш“. Прозорците на къщите на тази улица внезапно се разбиха, когато ударната вълна премина и се опита да го измъкне от седлото. Земята потрепери толкова силно, че той усети тръпката в гръбнака си, видя я в падащия остатъчен сняг, изтръскан от покривите.

Дишайки тежко, Крис обърна поглед назад. Невъзможно ярки, невъзможно блестящи буци кървава светлина изригнаха от разбитите прозорци на кметството като пламтящ дъх, издишан от много усти на чудовища, надигащи се от дълбините. Той усети помитащата гореща вълна и затихващите, идващи след нея. Цялото кметство не просто се срина, а се взриви в градушка от камък и стомана и в бушуващи огнени кълба, които се пръскаха в оранжево-червени вълни през Променени и цвилещи коне, и през всяка жива душа на онзи площад. Светлината беше толкова ярка, че всичко хвърляше дълги бягащи сенки. Очите му извикаха от болка, сякаш се беше опитал да се взре в сърцето на слънцето. Ако имаше писъци и викове, той не можеше да ги чуе.

Но усети как Питър се върти в ръцете му и долови стоновете му.

Върху тях като дъжд падаха камък и горящо дърво. Изтръгнати клони от дървета се забиваха като пламтящи копия. И имаше парчета от тела - крака и ръце, обгорени, почернели черепи. Бутове от коне и остатъци от кости, и още плът, твърде обгорена, за да може дори да се предположи откъде е или от какво е. На пряка и половина напред една конска глава с пламнала грива прелетя в горяща дъга, за да се забие в покрива на някаква къща.

-      Крис! - беше Том.

Все още замаян, Крис се обърна и видя него и Грег с онзи огромен вълчак да чакат в края на пътя, който щеше да ги отведе до болницата и извън Рул.

Когато ги настигна, Крис каза глупавато:

-      Беше толкова... толкова голямо.

-      Знам - каза Том. В ръцете му Алекс пое дъх. Той я притисна към себе си, завъртя коня и се насочи на север. - Остави, Крис! - рече. - Не гледай назад!

ДЪЛГАТА РАЗХОДКА

Изглежда, беше ранно лято, въпреки че той не можеше да е напълно сигурен. Крис седеше с кръстосани крака на плоска изпъстрена със зелени петна базалтова плоча под лъчите на слънцето. Денят беше безоблачен, небето бе замъглено в бяло там, където се срещаше с индигото на езерото, и малко по-тъмно, с цвят на протъркани дънки, точно над главата му. Северният ветрец с аромат на студено желязо и на смърч разроши косата му. Понесено от долината на около триста метра надолу, дойде самотното крякане на дървесна жаба. Право на север, край далечния бряг, той преброи поне пет тънки и скалисти обрасли с дървета резени и по-голямо зелено петно, разстлано над водата като протегната ръка.

Измъкна острието на джобното си ножче, отряза парче сирене, откъсна комат от ронлива франзела и постави резена отгоре. Задържа храната под носа си, вдиша масления аромат на топъл чедър и прясно изпечен хляб, после отхапа. И изстена.

Точно зад дясното му рамо дойде нисък смях.

-      Добро е, нали? - каза Питър.

-      Боже мой! - измънка той през хляб и сирене. - Трябва да се науча как да го правя.

Смехът на Питър беше лек като въздишка.

-      Е, първо трябва да имаш няколко крави. О, и малко брашно. Мая. Захар. Химозин^1 и...

-      Човек може да си помечтае. - Той откъсна още хляб. - Не бъди такъв досадник!

-      Аз? Никога! - Бълбукане, после преглъщането на Питър и доволна въздишка. - Искаш ли?

-      Боже! - Той се престори, че мисли. - Не знам... Не съм пълнолетен.

-      Като надлежно назначен служител на реда и твой водач, настоявам. Обещай да не падаш от хребета и никой няма да разбере - каза Питър. - Освен това старите правила не са приложими вече, особено тук.

-      Е, щом поставяш въпроса по този начин. - Крис пое бутилката, която Питър подаде през рамото му. Тя беше запотена от студ. Когато допря гърлото ѝ до устата си, това, което потече по езика му, беше свежо и студено, миришеше малко... на грейпфрут? Затворил очи, той отпи, съсредоточен върху вкуса на виното.

Замисли се: „Трябва да запомня това, всичко, всяка секунда. Може никога да не се появи отново“.

-      Е? - Можеше да усети как топлината вече се разлива към главата му и помисли, че трябва много да внимава по пътя надолу. Ако това беше проблем тук. Ако Питър изобщо следеше. - Кажи ми какво гледам!

-      Тъндърбей отляво - каза Питър, посочвайки на северозапад към далечна мъглива панделка от пурпурни планини. - От тук, където сме сега, на Нефритения хребет, остров Амигдалоид е най-далечният бариерен остров, онзи много дългият и тънък на север. Това голямо петно отдясно - с периферното си зрение Крис видя ръката, която сочеше - е западният край на Петопръстия залив. Пренасял съм лодката чак дотам. Истински убиец. Носех само каяк и раница. Представяй си кану. Раменете ме боляха с дни.

-      Звучи ужасно.

-      Ето защо има нужда от медицинско вино. Но наистина е... рай.

-      He - каза Крис, леко замаян от виното. - Това е Мичиган.

-      Умник. Можех да вървя по целия хребет, всичките шейсет и пет километра от единия край на остров Роял до другия, да не бързам, да проточа разходката колкото искам, и пак да не видя нито един човек, нито да чуя друго освен птици и жаби. През пролетта има повече пеперуди, отколкото можеш да си представиш. Няколко пъти дори чух вълци.

-      Не беше ли самотен?

-      Тогава ли? Не. Може би защото не беше завинаги. Винаги се връщахме към живота си.

-      Ами сега? - Провесил бутилката между пръстите си, Крис завъртя виното, после пое още една глътка. „Грейпфрут и ябълки, и... ванилия?“ Не, това не беше правилно.

-      Дали съм самотен ли? - Питър въздъхна дълбоко и Крис усети ръката на приятеля му да стиска дясното му рамо. - Малко. Свиква се. Това е моето място, Крис. Не мога да замина или да бъда някъде другаде. Но ти можеш. - Кратка тишина. - Ще го направиш ли?

-      Не знам. - Той глътна вино. - Не съм сигурен.

-      Не си ли? - Когато Крис не отговори, Питър отново стисна рамото му. - Хей! Говори с мен! Какво става? Това не е заради Алекс, нали?

-      О... не, не в това е проблемът. Не става дума за някакъв глупав любовен триъгълник като в книгите или нещо подобно. Тя трябваше да се справи с достатъчно неща. Тревожи ме, че вдига палатката си далеч от нас. Прави го, откакто стигнахме в Уакамау.

-      Може би защото тя започна тази разходка сама преди много време. Освен това едва не умря. Ти знаеш какво е.

Вярно беше. Благодарение на Том и това, което всеки войник знаеше, за да спаси живота на другаря си или своя собствен. Иначе Алекс нямаше да преживее ездата до Кинкейд. Крис помнеше съскането на излизащия въздух, когато Том заби венозната игла високо между две десни ребра, за да ѝ помогне да диша. Помнеше също как той полагаше толкова усилия, за да даде шанс и на Питър. Хубавото при Алекс беше, че куршумът беше минал достатъчно ниско, за да пропусне големите артерии, и достатъчно високо, за да не отнесе черния дроб. Но все още оставаха колапсът на белия дроб, изтощените мускули и тъкани и двете смазани ребра. Кинкейд използва много добре онази бойна раница. Някой - Ели, Том или Крис - седеше до Алекс по време на цялото пътуване до новото място, на което се беше устроил Исак. Когато тя се надигна, Том прекара часове да я кара да ходи, дори когато тя не искаше, изнасяйки я навън, и изобщо кръжеше над нея като ястреб.

После Алекс се беше справила, да кажем, добре. Това, че преди седмица Крис, Ели, Том и тя се бяха отделили от Джейдън, Грег, Пру, Сара и останалите деца (тези от Рул и другите - на Том), изглежда, докосна някаква струна у Алекс. А когато минаха покрай разрушената кабина на рейнджърите и още повече, когато видяха останките от колата ѝ, които още стояха на онзи паркинг, на Крис му се стори, че Алекс се оттегля още пo-навътре в себе си.

-      С Том просто искаме да ѝ дадем пространство да обмисли положението - каза Крис. - Не можем да я накараме да иска да бъде с нас, въпреки че за Ели е тежко. Не сме ѝ казали всичко, а и тя няма да разбере.

-      А ти?

-      Малко. Алекс е... тя не е изцяло тук. Можеш да видиш отдалечеността в очите ѝ. - Понякога той се чудеше дали тя не вижда единствено спомени. Като се вземеше предвид какво живееше в главата ѝ, винаги имаше и друга възможност, твърде тревожна, за да иска да мисли за нея по-дълго. - Том прекарва всяка вечер с нея. Тя ще говори с него. Той разбира много по-добре, отколкото аз някога бих могъл. - Болката беше слаба, но все пак го жилна. Държеше на всяка дума, която беше казал на Том в затвора на Рул. Том и Алекс бяха просто... точно един за друг. - Том казва, че Алекс сякаш се е върнала от дълга война. В това има смисъл. Тя беше с Променените месеии наред. И наистина беше загрижена за Саймън.

-      Но Саймън има твоето лице. Тя никога не би си позволила да е загрижена, нито би рискувала живота си за него, ако не усещаше същото към теб.

-      Знам това. Ние сме семейство, предполагам. Том каза, че когато намериш своите хора, намираш себе си. Само че... още не съм сигурен.

-      Мислех, че харесваш Джейдън.

-      О, не, той е страхотен. Облекчен съм, че измисли това. Дори да забравим всичко, което стана, никога нямаше да съм на мястото си с Хана. Тя е толкова териториална. Аз искам да живея на място, което аз съм създал, което да се опитам да направя както трябва, за да намеря хармония. И да избегна всякаква възможност да се променя или да бъда изяден.

-      И двете ще са проблем дълго време, но не вечно. Промяната е задънена улица, Крис. Не е болест. Беше събитие. Единствените деца, които ще се променят от сега нататък, ще бъдат като Ели - твърде млади да се променят веднага, или като теб - които все още могат да се променят.

-      Благодаря! Това е толкова успокояващо.

-      Но е истината. А има и такива като бебето на Пени. Може би ще се пръкне точно като Променените, а може би няма. Фин говореше за това веднъж, каза, че тези бебета, които не са Променени, едва ли ще оживеят, защото родителите им ще ги изядат.

-      Стига! Те не са хамстери.

-      Повечето бозайници унищожават дефектните бебета. Но да кажем, че оцелеят. Те изобщо няма да бъдат като родителите си. Може би дори няма да могат да общуват с тях. Единственото общо помежду им ще бъде това, че ядат хора. Но това е поведение, Крис. Не е съдба. Променените биха могли да ядат друго месо, растения. Храносмилателната им система не се е променила. Само техните мозъци са били изменени. За тях това е постоянно.

„Е... може би.“ Съществуваше Саймън, но това вероятно беше само мечта. Как би могъл да провериш такова нещо все пак?

-      По един или друг начин - продължи Питър, - Променените са обречени. Или вие ги убивате, или техните деца го правят, или пък те убиват незасегнатите си деца, за да се спасят. Без деца те са свършени като вид. И това, което казвам, е, че може да се тревожиш да не бъдеш изяден, но не трябва да градиш цялото си бъдеще на тази мисъл! - Питър стисна по-силно рамото му. - Крис, трябва да отидеш на Бакърения остров с тях. Хана няма да бъде там. Дошло е твоето време. За секунда забрави обработваемата земя и колко трудно ще бъде оцеляването през първите няколко години! Мисли за университета, за библиотеката, за книгите! Професорите ще се навъртат наоколо, докато капнат. Ако някои са оцелели, могат да ти помогнат. Това ти е нужно колкото и децата, а може би повече, защото ти, Том, Алекс, Кинкейд и Пру, всички, които сте по-стари... вие сега сте учителите. Не само за неща като фермерството и строенето на къщи...

-      Аз не знам нищо за всички тези неща - каза той, сложи парче франзела на езика си и я остави да се стопи. - Или как да пека хляб.

-      Но може да се научиш. Напълно съм сериозен. Тъмните векове са били тъмни по много причини, но главно защото Църквата е контролирала всичко и е изгаряла книгите. Хората спрели да се учат и забравили как да мечтаят. Да, Крис, ти може да се промениш. Но също така знаеш как да сънуваш по един специален начин.

-      Това беше от наркотика. - И как трябваше да разбира всичко това? Факта, че се върна от онзи свят два пъти, и това, на което беше способен в сьнищата си - да премине на друго място и да намери Питър? Бяха ли това видения? Халюцинации? Беше ли това наистина рай, или само един остров в Земята на мъртвите?

-      Не, това сега си изцяло ти, Крис - каза Питър. - Да, наркотикът отключи способността ти, но ти държиш контрола.

-      На какво? Знаеш ли какво е това, Питър? Разбираш ли защо бях... - едва не каза „избран“. - Как го правя? Какво означава?

-      Не, но затова е бъдещето, Крис. Да станеш и да откриеш кой си. Важното е, че ме намери. Ти дойде тук и никой освен теб не може да го направи. Ти си наистина уникален. Стани нещо повече! Осмелявай се на повече! Мечтай различно и после учи децата! Дай им дара на познанието! Помогни им да се научат как да опитват, защото от това извира надеждата. Може ти да не го направиш, Крис, но едно от тези деца или техните деца ще открият как да пуснат отново светлините. - Ръката на Питър внезапно се изплъзна. - По дяволите! Съжалявам, но...

-      Време ли е? Вече? - Сълзи изпълниха очите му. Не изглеждаше правилно, че всичко това - планината и долината, езерото - можеше да изглежда толкова перфектно, когато той беше толкова тъжен. - Ами ако не мога да те намеря отново?

-      Ще ме намериш - гласът на Питър беше равен и много спокоен, сякаш ролите им се бяха сменили. - Можеш да се върнеш всеки път, когато поискаш. Всичко, което трябва да направиш, Крис, е да си спомниш как да сънуваш.

-      Но аз се страхувам. - Той затвори очи. - Боя се, че отново ще направя грешка, голяма като с Лена. Ами Саймън?

-      Саймън ще бъде това, което ще бъде. Ти ще правиш грешки. Разчитай на това! Ти си просто човек. Но ти намери своите хора, Крис. Върни се сега! Помогни им и им позволи да те излекуват! - Ръката на Питър обгърна врата му. - Довърши виното! Не искам да се съсипе.

Крис задържа последната сладка глътка върху езика си. „Ябълки - реши той. - Ябълки и мед.“

Обърна лице към приятеля си.

-      Питър, аз... - Но забрави това, което искаше да каже, гласът му внезапно заседна в гърлото, когато най-после го видя такъв, какъвто беше сега.

Питър беше срещу слънцето. Замаяните очи на Крис успяха само да доловят груб силует - формата на главата, широките рамене, силните гърди и искрящия водопад от златна коса. Блясъкът около него беше толкова ярък, че Крис трябваше да затвори очи.

-      Ш-шт! Знам. И аз те обичам! Всичко ще бъде наред, обещавам. - Питър постави хладна длан върху очите на Крис. - Събуди се сега, Крис, и им върни светлината!

Докосването на Питър изчезна. Когато Крис се събуди, Ели се взираше в него.

-      Здрасти! Съжалявам, но Том каза, че е по-добре да тръгваме, докато още имаме дневна светлина. - Тя беше прегърнала платнен сак с размера на топка за софтбол в двете си ръце. Призрак беше зад нея. Когато кучето видя, че очите на Крис се отварят, дясното му ухо се вирна, докато остатъкът от лявото само трепна.

-      Добре. - Той лежеше увит в спален чувал върху ароматна канадска ела. Не искаше да мърда, не още, боеше се да не скъса крехката паяжина на това видение. Тревожеше се, че няма да може да се върне.

-      Крис? - Очите на Ели изучаваха лицето му, веждите ѝ се свиваха намръщено. - Ще се оправиш ли? Отново ли имаше лош сън?

-      Не - каза той, седна и забърса влагата от бузите си.

На запад слънцето започваше да се стопява в езерото. Вятърът се беше усилил и пращаше ледени тръпки по гръбнака му. Събираха се облаци и повърхностите им блестяха като сочни праскови на залез. Някъде високо от дърветата дойде стакатото на кълвач. Аромат на изгоряло дърво увисна във въздуха. Той погледна към пращящия огън, където Алекс и Том седяха на ниски камъни. Не говореха, но Крис видя Том да поема ръката ѝ и пръстите им се сплетоха. Не го заболя, може би защото вече беше свикнал, а това наистина не беше един от онези романи. Беше късен април, почти май и пролетта идваше, а това бяха неговите хора.

-      Сигурен ли си, че си добре? - попита Ели.

-      Да, добре съм. - Той се пресегна и обхвана бузата ѝ. - Този път, скъпа, беше наистина добър сън.

-      Пространство - това беше всичко, което Том каза, когато Ели го попита. - Дай ѝ малко време, скъпа!

Време, пространство. Ели просто не разбираше. Имаше ужасно чувство за Алекс, което не можеше да изрази с думи, защото беше твърде оплетено в спомените за баща ѝ и за това колко странен беше той, когато се връщаше от Ирак. Спеше на пода вместо в легло. Просто... не беше съвсем при тях. Като Алекс.

А времето почти свършваше. С платнената чанта в двете си ръце Ели вървеше между Крис и Том, а Призрак, Джет и Бък ги следваха. Утре щяха да напуснат Огледалната точка, за да си проправят път от Уакамау към Хютън, а после през моста към Бакърения остров. Тревожеше се и за това. Хютън беше главен град. Големите градове бяха проблем. Не я успокояваше мисълта, че щяха да взривят моста, след като минат по него, ако се наложи.

Крис и Том казаха, че не могат да се крият вечно в гората. Всички онези книги и оборудване, а може би и някои професори, стари колкото Исак и Кинкейд, бяха твърде ценни, за да ги оставяш на произвола на съдбата. Том каза, че някой трябва пръв да излезе от скривалището - „да остави жиците“, както го нарече той - и да се противопостави. Така че можеше и да са те.

„Да, стига само да не ме изядат. - Тя хвърли бърз поглед към Алекс, но тя беше отдясно на Том. Ели зърна единствено косата ѝ. - И Алекс да се върне изцяло.“ Ако можеше. Не... това беше грешно. Ако Алекс си позволеше.

„Трябва да ѝ помогнем да остане.“ Ели не беше сигурна, че знае как. Вече бяха вървели толкова дълго. Може би Алекс не искаше нищо повече от това. Не беше казала нищо... но Ели просто имаше усещането.

Тя дори почти разбираше защо. Първата нощ, когато направиха лагер в Уакамау, тя беше събрала кураж и бе помолила Том да отидат до Мос Ноб: „Там аз и Алекс оставихме дядо Джак“. Не беше много вероятно, Ели не беше тъпа. Октомври беше преди шест месеца, а вече беше краят на април. Почти пролет, което също така значеше, че тя нямаше нужда да носи парка, поне не всяка секунда. Но Алекс каза, че пролетта винаги идва късно в Горния полуостров - затова дърветата бяха още голи и ставаше студено нощем - и все още може да завали сняг. По дяволите, Алекс бе виждала сняг през юни, когато с родителите ѝ отишли до Маркет и бащата на Алекс я предизвикал да скочи от Черната скала, защото понякога просто се чувстваш смахнато.

Ели истински се зарадва, когато тя им разказа някаква история за родителите си. Прекараха си много добре, въпреки че след това Алекс отиде в палатката си далеч от всички тях. Ели не знаеше защо за Алекс беше толкова важно да им разкаже всичко това, но имаше чувството, че историите бяха начин да си спомниш. (Като да им чете около огъня вечер. Това беше другото хубаво нещо, което Алекс правеше. Тя им четеше „Гънка във времето“, една от книгите на Питър. Страхотна история впрочем, за която Алекс спомена, че ѝ е чела майка ѝ.) Алекс също така ѝ върна свирката и ѝ каза, че трябва да я пази. Самата тя все още носеше часовника с Мики Маус. Значи, щом Алекс им доверяваше всички тези спомени - книгите, историите и свирката, - това беше хубаво, нали? Не разказваш спомените си на всеки срещнат просто така, нали?

Все едно. Том я беше изслушал за Мос Ноб и после беше казал:

-      Ели, ако държиш на това, разбира се, ще ти помогна. Но, скъпа, честно казано, не мисля, че той е още там. Минало е много време.

Тя вече не беше глупаво малко дете. Нямаше нужда Том да казва останалото. Идеята беше тъпа. Така че не отидоха. Но това не значеше, че духът на дядо Джак не се навърташе все още около Мос Ноб. Това я накара да се чувства тъжна и малко виновна. Сякаш когато си отидеше оттук, духът му щеше да бъде самотен. Само ако можеше да намери начин да оправи това...

-      О, момчета! - каза внезапно Алекс и Ели долови учудването в гласа ѝ. - Вижте!

Ели погледна нагоре. Само на няколко стъпки напред пътеката изчезваше. Това, което забеляза първо, бяха златните краища на облаците в небето и огромния простор синьо-черни води отдолу, простиращи се докъдето ѝ стигаше погледът, чак във вечността. Дърветата просто свършваха. След още четири стъпки Ели се озова на тънък полумесец извисяващ се пясъчник, обрасъл плътно е мъх. Отдясно върху червени, кафяви и жълти скали падаше водопад като сребърнобяла панделка. Чуваше тракането на кучешките нокти по камъка и искрено се надяваше да не се подхлъзнат, защото пътят надолу беше дълъг. Това беше Огледалната точка и тя се чудеше дали наистина можеш да се видиш от толкова високо. Съдейки по облаците във водата, тя мислеше, че сигурно може. (Облаците, които бяха с тях, откакто бяха пристигнали в Уакамау, бяха супер. Ели беше държала под око луната. Не беше казала на никого. Но продължаваше да си повтаря: „Ами ако?“.)

И все пак имаше достатъчно слънце, за да освети скалите. Гледката накара гърдите ѝ да се стегнат, но по един хубав начин. Светлината превръщаше обикновените на вид стари скали в тъмноръждиви и златни ивици, а което беше най-хубавото, някои бяха сигналнооранжеви - ярки като пясъка в Ирак. Върху самата вода вълничките от водопада блещукаха като стопена лава.

Когато видя това, Ели осъзна, че родителите на Алекс бяха прави. Тук те двамата се бяха влюбили. Огледалната точка беше толкова ярка и красива и имаше толкова много цветове, дори когато облаците ги заплашваха. Наистина беше перфектното място да започнеш... и да завършиш. Да заспиш завинаги. Това не значеше, че всичко изведнъж е станало нормално. Но болката в гърдите на Ели вече не беше толкова остра. Сякаш вътрешностите ѝ бяха гърлото на буркан с ягодово сладко, затворено твърде плътно, и сега някой достатъчно силен най-после беше успял да отвори капачката, за да освободи цялото вътрешно напрежение с леко „пук“.

Том сигурно беше усетил нещо. Много го биваше в това. Без дори да го попита, той се наведе и я вдигна, за да може тя да обвие краката си около кръста му, да промъкне ръце около врата му и да му позволи да я отнесе до ръба, точно както нейният татко го правеше, когато тя беше мъничка.

„Моля те, господи! - Стиснала платнената си торба за гърлото, Ели зарови лице в рамото на Том. - Моля те, нека всичко бъде наред! Моля те, направи нещата по-добри, за да можем отново да бъдем нормални!“

Крис мина пръв. Неговата торба беше по-тежка от техните. Задържайки юмрук над водата, той каза:

-      Не знам какво би било правилно да кажа в този момент. Странно е, че живях в Рул, но не познавам Библията. Може би защото винаги четяхме неподходящи пасажи, не знам. Но продължавам да сънувам този сън за... - Крис спря и прочисти гърло. Когато започна отново, гласът му трепереше и Ели видя първите сълзи да се стичат по бузите му. - Продължавам да сънувам тази планина и една долина. Мястото е невероятно красиво. Най-красивото, което някога съм виждал. Но мисля, че в съня ми е красиво само защото ти си там, Питър. Ти направи много... много неща, които бяха грешни, наистина грешни, но мисля, че ти... ти ги направи от любов. Това не те оправдава... но аз вече разбирам малко по-добре... любовта. Защото ти ме спаси. Ти беше загрижен какво ще стане с м-мен. Никой... Никой никога не е мислил за мен преди това. Ето защо ми се иска да можех да те спася. Защото така и не ми се удаде в-възможност да ти кажа, никога не ти к-казах... - Крис отново спря и избърса очите си с ръка. - Обичам те, Питър! - промълви той. Устните му трепереха, а сълзите му продължаваха да се стичат... и неговите не бяха единствените. - Аз ти прощавам... и се надявам да ми позволиш да те намеря отново, защото ми липсваш... л-липсваш...

Крис не можа да продължи. Плачеше силно. Юмрукът му се отпусна и той остави част от Питър да се изсипе в дъжд от сива пепел, която вятърът сграбчи и завъртя надолу към златната вода. После те изсипаха праха му на вятъра и езерото, докато той не се разпръсна напълно.

За известно време, може би само за няколко мига, Крис стоеше сам с празната торба. Алекс беше тази, която отиде при него първа, и тогава той заплака на рамото ѝ. За секунда бяха само двамата, полюшващи се заедно, докато Алекс не погледна към нея и към Том. Лицето и беше мокро. Косата ѝ беше червена като скалите на слънцето. И когато тя протегна ръка, сърцето на Ели изпърха в гърдите ѝ.

„Това е добре.“ Тя увисна на врата на Том, докато той я носеше, накуцвайки, защото кракът му все още не се беше оправил. Кучетата заподскачаха след тях, не само защото не искаха да бъдат изключени, но и защото където отидеше Алекс, те я следваха, освен ако не ги накараше да останат. Когато наближиха, Алекс придърпа Том и Ели в прегръдката.

„А това - Ели плъзна ръка около врата на Крис, за да задържи всички заедно - е по-добре. Това е Мег Мъри в градината.“

Останаха в прегръдка дълго време. Никой не се отдръпна, докато Крис не беше готов да го направи. Отне им малко време, но нямаше проблем. Не бързаха за никъде. Дори когато плачеше с Крис, Ели не бе чувствала такава топлина дори в много дебела парка. Но накрая дойде и нейният ред. Торбата ѝ не беше и наполовина толкова голяма. Мина беше много по-дребна от Питър, но въпреки това имаше достатъчно за всички.

Седмица по-рано, в същата нощ, когато беше попитала Том за дядо Джак, Ели каза:

-      Не знам какво да кажа. Не е нужно да бъде за бог или нещо такова, нали?

-      Може да бъде за каквото поискаш. И няма нужда да казваш нищо, ако не искаш, скъпа. - Том клекна и разтри ръцете ѝ, сякаш се опитваше да и помогне да се стопли. И едва тогава тя забеляза, че трепери, и разбра защо той я разтрива. - Няма правила. Ако има думи, кажи ги! Ако няма, ако сърцето ти е препълнено, също няма проблем.

Сега - с десния юмрук, висящ над водата, и с левия в ръката на Том - тя стоеше на собствените си крака. Алекс беше отдясно, много близо, а Ели усещаше как Крис мърда зад нея, което беше перфектно.

„Можеш да го направиш. Това е и за Илай и Рок. Това е за всички.“

-      He тe исках. - Зъбите захапаха долната ѝ устна, която беше започнала да трепери, но не можеше да дъвче устната си и да говори едновременно, затова я пусна. Очите ѝ се бяха замъглили отново и тя разбра, че ще плаче през цялото време. - Ти не беше моя идея... и аз... аз наистина бях зла с теб д-дълго в-време. Бях з-зла с вс-всички, осособено с дядо Джак - гласът ѝ изтъня и стана писклив и тя трябваше да продължи да гъгне. Зад себе си чу Призрак да скимти и после усети носа му да удря дупето ѝ. - И наистина с-съжалявам за това. Ти се оказа н-най-добрият приятел, който аз... някога съм имала... и той беше добър дядо, а ти ме за-защитаваше и ме караше да се чувствам по-добре. Г-главно...

Тя спря. Гърлото ѝ беше задръстено и едва можеше да вижда. Сякаш беше под вода. Боже, тя знаеше, че това ше се случи.

„Просто го кажи, Ели! - беше гласът от килера, онзи, който ѝ помогна да спаси Крис. Гласът, който беше съставен от всички, които някога беше обичала. Не беше ли чудесно, че някои от тези хора бяха още тук? - Кажи го бързо, скъпа, и ще ти олекне!“

-      Ели? - обади се Том. Гласът му беше тих и нежен и той каза най-правилното нещо. Не „няма нужда да продължаваш“, сякаш тя беше някое глупаво малко дете, а: - Каквото и да кажеш, както и да го кажеш, ще бъде правилно.

„Послушай Том! - каза гласът от килера. - Той е умен.“

Тя вдиша бързо.

-      Главно защото бях бясна на тате - Ели го изрече бързо, избута го навън и внезапно вече не плачеше. За част от секундата беше същото като излизането от пътеката на това открито пространство от небе и вода, което изглеждаше като златна лава. Сякаш беше излязла от собствения си път, за да намери вярната пътека към нещо, което беше истинско. - Той замина въпреки че аз не исках, а после умря и аз реших, че това означава, че не ме обича достатъчно. Но ти беше негова и ме обичаше. И това може би значи, че и той ме е обичал. - Тя отново плачеше. - Сбогом, Мина! - каза Ели и отвори шепата си. - Обичам те, момиче! Сбогом, дядо Джак! - А после успя да изрече и останалото: - О-обичам те, тате!

Опита се да гледа как Мина си отива, да види точно къде ще свърши кучето ѝ, но не успя. Всичко беше замъглено от водата долу и от сълзите в очите ѝ, а имаше и толкова много цветове, че сякаш Мина, татко ѝ и дядо Джак бяха навсякъде.

И може би беше така, защото раят също е навсякъде.

-      Това е. - Том разбърка горещата вода в емайлирана лагерна чаша и загледа как тъмните гранули се разтварят, после поръси белия сняг на сметаната. - Наслаждавай се на всяка капка!

-      Повярвай ми, ще го направя! - поемайки чашата безкофеиново кафе, Алекс отпи и въздъхна. - Вкусът му е толкова добър, че дори не ми пука, че е без кофеин. Сериозно, няма ли повече?

-      Последно пакетче, докато не стигнем в Хютън. Освен ако не извадим късмет с някой супермаркет, който не е бил ошушкан. Или с някой „Старбъкс“. - Обгърнал собствената си чаша с лявата ръка, Том се подпря на един голям камък. Положи дясната си ръка върху раменете ѝ и нежно, загрижен за все още незарасналите ѝ ребра, той я придърпа малко по-близо. - Ако изобщо са имали „Старбъкс“ тук.

-      Имаха. - Тя остави главата си да почива върху гърдите му. - Но мисля, че само в Маркет и... на остров Макинак? Да, помня, защото много хотели на острова нямаха климатици. Беше толкова горещо, когато идвахме, а татко пухтеше пред вентилатора и лицето му беше цялото в пот.

-      Мой тип. Приоритетите му са били на място.

Огънят беше прегорял до жарки оранжеви въглени.

Право отсреша с брадичка върху лапите Бък беше полузадрямал, очите му бяха като цепки срещу блясъка. Том обичаше тази част от деня най-много - да седят и да говорят с часове, а понякога двамата само се взираха в пламъците. Тя се свиваше в него и той галеше косата ѝ. Да я оставя тук само с Бък за компания, не беше нещо, което му харесваше. Всяка вечер се надяваше, че тя ще каже: „Чакай секунда! Ще дойда с теб“.

-      Крис каза, че Хана е споменала за кафене недалеч от университета, където са се събирали колежаните. - Том духна в чашата и засмука обратно една димяща глътка. Горещата течност се плъзна надолу по гърдите му, за да се разлее в стомаха му - топлина, която съответстваше на пулса на огъня срещу лицето му. - Може да извадим късмет. Бих смукал използван филтър, ако мислех, че ще помогне.

Тя се изсмя тихо.

-      Колко е далеч?

-      Щом излезем от Уакамао, на около сто и трийсет, сто и петдесет километра птичи полет.

-      Дълга разходка.

Не можа съвсем да дешифрира тона ѝ. Може би защото за него дълга разходка беше нещо много специфично и толкова различно.

-      Вероятно ще ни отнеме около седмица. - Той отпи от кафето. - Не е като да не сме вървели и преди. Вече го планирахме с Джейдън. Разбрахме се за места по пътя и за лесни ориентири, така че, ако нещо се промени, той би могъл да оставя съобщения. Като кафенето в Хютън. Той каза също така, че като преминем моста, ще стигнем до една стара синагога от червеникавокафяв пясъчник, която...

-      Може да е по-добре - прекъсна го тя тихо, - ако аз не дойда.

За секунда той не можа да свърже думите със значението им. А после сякаш кафето замръзна в стомаха му. „Не, стига! Боже! Не и когато сме толкова близо!“ Том остави чашата си толкова концентрирано и грижовно, сякаш боравеше с експлозив.

-      Какво казваш?

Още една пауза. Тя се изправи, докато вече не се докосваха, и каза на огъня:

-      Мислих за това, наистина.

Гласът ѝ беше малко мъртъв - тонът, който познаваше от историята ѝ за бавното плъзгане на Даниел към Промяната и накрая за самоубийството му. Кръвта на Том замръзна.

-      Казваш, че оставаш. Тук. В Уакамау, съвсем сама. - „Поеми дъх, Том! Полека, не я притискай! Брой до десет!“ Стигна до три. - Алекс, какво, по дяволите, мислиш?

Дори на светлината на огъня очите ѝ бяха твърде мрачни.

-      Смятам, че е опасно за вас. Вълка вече ме намери преди. Може да го направи отново.

-      Ако е още жив.

-      Мисля, че може да е. Не мога да съм сигурна, но това нещо в главата ми... контролирам го, но то е... самотно. Нали знаеш? Чувствам го понякога как търси.

-      Нали каза, че ставаш все по-добра в това да го държиш здраво? - Той чу остротата в гласа си, която беше почти обвинение. Но не можа да се спре. Паника пробяга по гръбнака му. „Не, тя не може да направи това, не може, няма да ѝ позволя.“ Том продължи по-бавно: - Дори да е жив, ти не си подушвала Променени. Нито кучетата.

-      Все още. Щом напуснем Уакамау и се отправим натам, където е имало хора и може би все още има... вероятно ще надуша.

-      И какво? Променените са житейски факт. Те са врагът. Голяма работа.

-      За теб е различно. Ти нямаш нещо, което живее в главата ти.

-      О, глупости! Какво, мислиш, са спомените ми? - „Том...“ Когато сгъна коленете си, левият му крак изхленчи. Поне веднъж болката беше добре дошла, защото затъкна останалото обратно в гърлото му. Затвори очи, наведе глава и изпусна навън внезапния гняв. „Лошото навън!“ - Съжалявам! Не беше честно. Знам, че не е същото.

-      Няма нищо. Може би е същото по някакъв начин. Мисля, че това, което казвам, е, че да, аз подушвам Променените. Да, чудовището се държи доста добре... за чудовище.

-      Не си прави шеги с това! - Сега ѝ хвърли остър поглед. - Не си прави шега с чувствата ми!

-      Не си правя шеги - очите ѝ трепнаха, но гласът ѝ беше стабилен. - Опитвам се да те накарам да разбереш. Понякога имам сънища и те са нови. Това, което направих с Фин... Мисля, че отвори нещо като врата в главата ми.

-      Сънуваш Променените? - Усети как гневът му отстъпва пред шока. - Виждаш ли ги?

-      Понякога. - Гърлото ѝ помръдна, когато преглътна. - Мисля, че е защото виждам през някого, както направих в Рул накрая. Не съм сигурна кой или какво е. Но става, когато съм заспала, Том. Не мога да го контролирам. Не мога да направя нищо за сънищата си.

-      Алекс! - Том изправи гръб. - Защо не каза нищо? Защо не ми каза?

-      Казвам ти сега. Том, ако в Рул не ме беше съборил на площадката, не съм сигурна дали нямаше да съм все още в онова... - тя направи неясен жест с ръка близо до главата си - безумие. Беше ужасно и чудесно в същото време. Знам, че звучи откачено. Но разбирам какво може да е чувствал Питър. Онзи щурм е ужасно мощен и нищо друго няма значение освен убиването. Така че знам, че мога да се изгубя.

-      Още по-добра причина да останеш с нас, да имаш котва. Позволи ни да ти помогнем! - „Позволи на мен!“

-      Но, Том, помисли! Ако аз мога да виждам през тях, какви са шансовете накрая да стане обратното? Ами ако привлека или доведа Променени при нас? Никой няма да е в безопасност.

-      Това са твърде много „ако“... Не, замълчи! Нека довърша! - каза той, когато Алекс отвори уста. - През последния месец нищо не е станало. Не е имало Променени. Никой не ни е последвал. Останахме при Исак седмици близо до мястото, където са били Променените, и не видяхме нито един. Ти си права, аз не съм ти. Но знам нещо за страшните сънища и как те те обземат. Не вярвам и че сънищата ти са единствената причина да не искаш да дойдеш. Защото какво ще стане, ако чудовищата дойдат, Алекс? - Той искаше да я докосне, да сграбчи ръцете и, да я придърпа към себе си. През цялото това време, през всички тези дълги седмици, той никога не я беше притискал, не беше я целунал, не беше направил нищо, освен да се опитва да ѝ помогне да се върне. Ако тя мислеше, че той ще я пусне без бой... - Нека дойдат, Алекс! Нека чудовищата се опитат да те вземат! Ще трябва да минат през мен, а това никога няма да стане.

-      Не можеш да дадеш такова обещание, Том.

-      Ще ги убия - каза той много отчетливо. - Никой няма да те отнеме от мен. И това е всичко.

-      А ако умреш заради мен?

-      Изборът ще бъде мой, Алекс, но няма да се стигне дотам.

-      И за Ели ли ще избереш? За Крис и за Кинкейд? За Джейдън? И за всички останали деца?

Затворил очи, той облегна глава назад и заговори на нощното небе:

-      Аз... няма... да те оставя тук. - Той свали погледа си към нея. - Отказвам. Ако ти няма да дойдеш, и аз оставам. Няма да те изоставя, Алекс, никога повече.

-      Не! - Шокът мина на вълни през лицето ѝ. - Не, Том, няма да ти позволя да го направиш.

-      Няма да те изоставя - повтори той. - Ти не си единствената, която избира. Сега или тръгваш с нас от тук утре, или махаш за сбогом на Ели и Крис. Точка.

Устата ѝ се превърна в тънка линия над брадичката.

-      Том, защо правиш това? Защо го правиш още по-трудно за мен?

-      Не мислиш ли, че е трудно за мен?

-      Разбира се, знам, че е. Но не виждаш ли, че се опитвам да те предпазя?

-      А ти не виждаш ли, че те обичат? - изкрещя той. „По дяволите всичко това!“

Том я прегърна. Ако тя се дръпнеше, той щеше да я пусне. Не можеш да задържиш някой, който е решен да се измъкне. Но тя не се дръпна, въпреки че плачеше тихо с широко отворени очи и сълзите ѝ се стичаха по бузите, които изглеждаха бледни дори на светлината на огъня.

-      Алекс!

И тогава той направи това, което жадуваше да стори от седмици. Отдръпна косата от лицето ѝ, за да я вижда, да може да я докосва по-добре и за да запомни всеки сантиметър, всяка черта - от извивката на веждите ѝ до дъгата на устните ѝ и ъгъла на тази упорита челюст.

-      Алекс, не ми пука, че имаш рак. Не ми пука дали целият или част от този тумор е чудовище. Загрижен съм за теб. Вървях сам много дълго. Направих го в Афганистан, направих го в Уакамау. Щях да вървя, докато не ми останат сили, ако не се бяхме намерили. Но ние се открихме, а аз съм толкова уморен да вървя сам. Моля те, Алекс, върви с мен! Бъди достатъчно смела, за да си тръгнеш оттук с мен! Напусни това място! Тук живеят само призраци. Ела с нас! Ела с мен!

-      Том! - Тя вдигна трепереща ръка към устата си. - Аз умирах, когато дойдох тук.

-      Аз също - каза той. - Само че по различен начин.

-      Ами ако наистина все още умирам и не го знам? Ами ако стане по-силен и отново се разболея? Достатъчно лошо е, че живея с това чудовище. Ами ако туморът не е само чудовище? Ако е и рак? Не знам колко още време ще имаме.

-      Присъедини се към останалата част от човешката раса! - каза той, което я накара да се изсмее леко и така освободи ужасен възел в гърдите му. „Боже, да, моля те, направи го за мен! Само този път, моля те!“ - Знам само, и това е единственото, за което съм абсолютно сигурен, че те обичам. Върви с мен, Алекс! Върви с мен днес - той целуна едната буза, после другата, вкусвайки кожата ѝ и мократа сол - и утре - после докосна устните ѝ със своите и усети как се разделят, усети въздишката ѝ в устата си.

-      Върви с мен, Алекс! - прошепна той. - Върви с мен за толкова време, колкото имаме!

Какво стана после, беше само за тях.

Чудовището я събуди.

За секунда тя се зачуди дали не беше сън, приятен сън, но все пак... самозалъгваше ли се? После вдиша мускус и сладък пушек, и подправки, и Том - Том, топъл и солиден, и истински - и чу дълбокото му дишане в съня. Тя надигна глава, докато успя да го фокусира на мъждивата светлина, изпълваща палатката. Сложил ръка на корема ѝ, той лежеше на една страна, един лъч светлина посребряваше косата му.

Очите ѝ се плъзнаха по лицето му. Имаше един научнофантастичен сериал, който баща ѝ обичаше. Доста стар, но не беше „Стар Трек“, а нещо за космическа станция и имаше цифра в името... шест? Не, пет. Все едно. Имаше странни извънземни с техните странни ритуали. Един от тях беше да гледаш възлюбения си, докато спи, защото тогава всички маски падат и можеш да видиш личността такава, каквато е. Звучеше доста глуповато. И все пак... В съня си Том - той може би за първи път сънуваше добри сънища - беше такъв, какъвто винаги е бил: стабилен и сигурен, смел и упорит. Някой, с когото да вървиш. Някой, когото да обичаш, а това беше достатъчно чудо. Нямаше разлика, въпреки че...

„Чакай малко!“

Устоя на порива да скочи. Затвори очи, отвори ги. Нищо не се промени. Там беше Том, спеше и имаше...

„Гледай! - Алекс освободи ръката си от спалния чувал и протегна един пръст. - Това е откачена халюцинация или нещо такова. Не виждам това наистина.“

С туптящо сърце гледаше как върхът на пръста ѝ излезе от мрака и стана видим. Изскочи от сенките, за да влезе в снопчето светлина, което се процеждаше през тънък шев на входа на палатката и блестеше в косата на Том.

„Боже мой!“ Тя дръпна ръката си и я изгледа дълго, сякаш очакваше да се появи петно от светеща боя. Разбира се, че не се появи. Все още внимавайки да не го събуди - нямаше смисъл да бъде глупачка, особено ако грешеше, - тя изви главата си назад, за да може да вижда през шева. Работата беше там, че не можеше да види от другата страна.

Защото блясъкът през шева беше твърде ярък.

Дъхът ѝ излезе в ненадейна струя, изкарвайки тихо „О!“ от гърлото ѝ. Полежа неподвижно още един момент и го обмисли, преди внимателно да се измъкне от чувала, усещайки ръката на Том да се плъзга по кожата ѝ. Слава богу, страната с ципа беше откъм нея. Отне ѝ още няколко секунди да се напъха в парката. Направи гримаса, когато стъпалата ѝ докоснаха студения найлон, и заситни към изхода на палатката, сдържайки дъха си при лекото „с-с-с“, когато дръпна ципа. После се измъкна... и се закова на място.

Отпред, на няма и петнайсет метра, гората беше залята от трепкащи сребристосини снопове светлина, достатъчно ярки, за да хвърлят високи мастилени сенки. Можеше да види клоните на дърветата върху легла от иглички, отделните камъни около огъня, въглените, дремещи под одеяло от пепел, дори проблясването на отделните халки на нейната палатка. От мястото си близо до огъня Бък изправи глава и я килна въпросително при внезапното ѝ появяване посред нощ, особено след като го беше изритала от палатката.

-      По дяволите! - прошепна тя и загледа с благоговение как дъхът ѝ излиза не болнаво зеленосив... а син. Беше оставила ботушите си пред палатката и сега ги придърпа непохватно, пръстите ѝ внезапно бяха станали тромави, устата ѝ беше пресъхнала. „Трябва да събудя Том. Той би искал да види това. Трябва да вдигнем другите.“ Да, но тя искаше първо да е сигурна. Натъпка босите си крака в обувките. Твърде късно осъзна, че в бързината беше забравила да ги изтръска. За нейно облекчение, палците ѝ откриха, че никой не беше се отбил на посещение.

Беше направила лагера в закътано място между канадски ели и захарен клен и вляво от него имаше сечище. Изправи се на крака и забърза нататък с Бък, подскачащ от радост по петите ѝ. Само след няколко секунди се гмурна в басейн от светлина, толкова наситена, че тя първо видя само дългите пръсти на сянката си, която избяга. Можеше да види и сянката на Бък, и двойния блясък в очите му, докато се взираше и се чудеше какво я беше прихванало. Алекс се завъртя на пети, погледна наляво и нагоре през процепа в балдахина от клони...

И към едно нощно небе, където плътната мрежа от облаци най-после се беше отдръпнала. Виждаха се само най- ярките звезди. Беше така, защото луната беше високо и беше пълна... и бяла.

-      Боже мой! - Ръката ѝ полетя към устата. - Ти си там, ти наистина си там, върнала си се, ти си луната, ти си...

В този момент Бък изръмжа ниско предупреждение. Алекс чу едно тихо „хъш“ на ботуш, стъпващ по земята.

После някъде отляво, от дълбокия мрак на гората, долетя миризмата.

Не беше излъгала. Наистина вярваше, че чудовището ѝ работи само в една посока - спускане зад очите на някой друг, а не обратното.

Миризмата може да бе стояла там известно време, но не твърде дълго. По-рано тя беше навън с Том и усети единствено силния остър студен метал на Горното езеро, прясната смола на дърветата, огъня... и Том, разбира се. Беше много съсредоточена върху него, върху вкуса му и усещането за устата и ръцете му, а после и върху натиска на тялото му срещу нейното. Том беше толкова силен като бучене в кръвта ѝ и това, което направиха заедно, беше толкова сладко, че затъмняваше всичко останало.

Но сега тя си спомни съня - кратък, но жив, - който я беше събудил. Картината беше повече като снимка от замъглено видео: връхлитаща панорама, показваща дървета и мъгла, която можеше да е палатка, а после езеро, не черно или болнавозелено, а стоманеносиньо и искрящо на лунната светлина, където малки вълнички се къдреха по скалите.

Точно тогава чудовището повдигна глава и подуши, а тя се събуди.

-      Всичко е наред - каза Алекс на вълчака, като не знаеше дали е вярно. Но все пак не надушваше следа от опасност тук, само миризма на хладни сенки, на студена мъгла и намек за ябълка.

И на изгнило. Този аромат също беше там. Все още.

Може би щеше да го забележи, ако не беше луната. Той беше доста далеч назад, сред дърветата. Просто намек за човек там, залепена фигура, изрязана от черен кадастрон.

При тази гледка всичко в нея, което беше човешко, се заледи. Не и чудовището обаче с неговите люспести ръце и зъби-игли. Вълка беше другарче, някой, с когото да си играе. За нея сякаш чудовището беше решило да вземе най-лошия ѝ кошмар и да го направи истина.

Това щеше да свърши или със смъртта на Вълка, или - онче бонче - Том, Крис, Ели. Ти реши!

-      Не може да направиш това, Вълк - каза тя на тъмния силует сред дърветата. - Те ще те убият. - „Или пък аз, за да ги защитя.“ - Искам да тръгна с Том. Съжалявам, Вълк! Върни се при Пени! Тя се нуждае от теб. Иска ми се да ти помогна отново да станеш Саймън, но не знам как. Не знам дали можеш. - „И дали трябва да опитвам.“

Случайно напъха дясната си ръка в джоба на парката и усети две неща, които прошумоляха. Едното беше сложила там преди време. Беше го забравила. Пазеше го за специален случай. До тази секунда смяташе, че ще го раздели с Том, Крис и Ели. Нещо, с което да отпразнуват началото на дългата им разходка заедно към нещо ново.

Другото беше писмото от майка ѝ, което Ели беше откраднала обратно от Харлан. Беше го чела достатъчно пъти, за да го запомни наизуст, и не ѝ трябваше силната светлина на луната. Но редовете, които сега изскочиха от мрака на ума ѝ, бяха тези, които баща ѝ беше написал.

„Един съвет, скъпа: когато си на ръба, когато изборът е между безопасност и нещо, което може да е по-добро, дори ако е плашещо, рискувай, скъпа! Поеми дълбоко дъх и...”

Не беше излъгала Том. Тя беше... пропуснала? Не, това също беше грешно. Просто не беше разбрала съвсем добре. Сега, когато погледнеше назад, Алекс виждаше, че чудовището скачаше зад чужди очи само когато знаеше къде отива.

През последната седмица сънищата ѝ бяха препълнени с картини, които тя познаваше - изоставената станция на рейнджърите, разбитата ѝ тойота, онзи знак, който сочеше пътя към Мос Ноб и Лунното езеро. Все познати места по продължение на дългата разходка към миналото ѝ.

За Вълка обаче всички те бяха нови.

Значи сега... Вълка виждаше какво прави тя? Като се вмъкваше в сънищата ѝ? Или тихо се плъзваше зад очите ѝ, когато тя беше будна, но не усещаше? Нямаше начин да разбере кое от двете се случваше, но и двете можеха да обяснят как беше успял да я проследи. При положение, че Бък беше близо до нея, Вълка не трябваше да е в състояние да я подуши изобщо. Освен ако и това не се променяше.

Още нещо, за което да мисли. Ако Вълка можеше да вижда през нея, дори само когато сънуваше, какво можеше да каже за емоциите? Мислите? Ами ако някак сега тя можеше да прави това, което Фин не можеше? Не да се носи на гърба на сигнал, а истински да приема такъв?

„Рискувай!“

Можеше ли да го направи? Тя усети нетърпението на чудовището, притиснало нос в стъклената задна част на очите ѝ. Трябваше ли? Това нямаше да е „чук-чук“. Щеше да е като в онзи момент на снега пред горящата къща при езерото. Но вместо Вълка да се опитва да преоткрие кой е бил, докато я гали по лицето, сега тя щеше да се пресегне към него като Мег Мъри, която напредваше през извънземните, за да намери брат си.

„Когато си на ръба, когато изборът е между безопасност и нещо, което може да е по-добро...“

Алекс събра сили, затвори очи и пусна филиз, една чудовищна люспеста малка ръка, да се протегне. Умът ѝ забибрира от усещането за припадък, който беше като скок... и тя вече беше зад очите на Вълка и можеше да види себе си - със спусната коса и с голи крака на сребристосинята перла на луната.

И после за момент - и само толкова - тя се пусна от себе си, доверявайки се на любовта и на силата си, позволи на вратата да се отвори достатъчно, за да забърше ума му с нерешителни призрачни пръсти и истински да усети момчето под чудовището. Тя ахна, когато гърдите ѝ се изпълниха с дълбока и горчива болка, със скръбта на Вълка, със самота и с копнеж.

Тя отвори очи. Чудовището ѝ не беше доволно да се върне - можеше да познае по спазматичното пърхане, - но то знаеше какво може да направи само. Във всеки случай тя беше заета. Трябваше да опита още нещо.

-      Вълк, не искам да умреш, при положение че отново може да станеш Саймън. Ако мислиш, че може да си близо... - Тя извади половината „Бадемова наслада“, която беше запазила за почерпка, за да отпразнуват новата възможност. Наведе се, очите ѝ все още бяха вперени в момчето, свито в сенките, и вдигна съдържанието на кутийката.

Опаковката прошумоля. Изригна ухание на богат шоколад, на сладък кокос и на ароматен бадем. Движейки се внимателно, Алекс постави сладкиша върху опаковката му на земята между тях.

Защото, какво пък, понякога се чувстваш смахнато.

„Рискувай, скъпа! Поеми дълбоко дъх и...“

-      Скачай, Вълк! - каза тя.

И тогава Алекс отстъпи назад и с Бък, седнал до нея на лунната светлина, зачака да види какво ще стане.

1 Ренин или химозин - сирищен ензим, който предизвиква коагулация (пресичане) на млякото. - Б.пр.

Content

Илса Бик
Чудовища - втора част
(книга 3 от " Пепел")

ЧЕТВЪРТА ЧАСТ ИЗПИТАНИЯ С ОГЪН И ЛЕД

55

56

57

58

59

60

61

62

63

64

65

66

67

68

69

70

71

72

73

74

75

76

77

78

79

80

81

82

83

84

85

86

87

88

89

ПЕТА ЧАСТ ЧУДОВИЩА

90

91

92

93

94

95

96

97

98

99

100

101

102

103

104

105

106

107

108

109

110

111

112

113

114

115

116

117

118

119

120

121

ДЪЛГАТА РАЗХОДКА