Силвия Дей

Обречена на теб

(книга 5 от "Кросфайър")

Глава 1

Ню Йорк е градът, който никога не спи, дори не му се доспива. Домът ми в Горен Уест Сайд беше чудесно шумоизолиран, както подобава на апартамент в сграда за милиони долари, но все пак шумовете на града проникваха вътре: ритмичното шляпане на автомобилни гуми по мокрия износен асфалт, умореното свирене на спирачки и непрестанният писък на клаксоните на такситата.

Излязох от кафенето на ъгъла на кипящия от живот Бродуей и суматохата на забързания град веднага ме погълна. Как съм живяла досега без шумотевицата на Манхатън?

Как съм могла да живея досега без него?

Гидиън Крос.

Обхванах брадичката му с ръце и усетих, че той се притиска в дланите ми. Разтресох се цялата от тази проява на слабост и обич. Само преди няколко часа си мислех, че той никога няма да се промени, че ще ми се наложи да направя прекалено много компромиси, за да продължа живота си с него. Сега, изправена пред смелостта му, се съмнявах в своята собствена.

Дали не проявявах по-голяма взискателност към него, отколкото към самата себе си? Изпитах срам при мисълта, че е възможно да съм го принуждавала да се променя, докато аз упорито съм отказвала да го сторя.

Стоеше пред мен толкова висок и силен. По дънки и фланелка, с ниско нахлупена бейзболна шапка, никой не би могъл да разпознае в него световния магнат, когото хората си мислеха, че познават. И все пак Гидиън излъчваше такава вродена сила, че обикновеният минувач не можеше да остане безразличен. С крайчеца на окото си забелязах как хората му хвърлят бегли погледи, а после се обръщат да го изгледат отново.

Независимо дали се беше облякъл небрежно, или бе с някой от любимите си костюми в три части, ушити по поръчка, Гидиън винаги привличаше вниманието със силното си мускулесто тяло. Държанието му и авторитетът, който налагаше без усилие, никога нямаше да му позволят да се слее с тълпата.

Ню Йорк поглъщаше всеки новодошъл, а Гидиън държеше града на златна каишка.

И този мъж ми принадлежеше. Въпреки халката на пръста му, понякога все още ми беше трудно да го повярвам.

Гидиън никога нямаше да бъде просто обикновен мъж. Той беше необуздана сила, скрита зад елегантна външност; олицетворение на съвършенството, прорязано тук-там от недостатъци. Беше в центъра на моя свят, беше центърът на целия свят.

И въпреки това току-що ми бе доказал, че е готов да отстъпи и да се огъне до точката на пречупване само за да бъде с мен. Което ме подтикна да докажа на всяка цена, че си заслужавам болката, която го принудих да изпита.

Около нас магазините по Бродуей започваха да отварят. Трафикът ставаше все по— натоварен, черните коли и жълтите таксита подскачаха като луди по неравностите на улицата. Жителите на квартала поемаха по тротоарите: някои извеждаха кучетата си на разходка, други се отправяха към Сентрал парк за сутрешния си крос — опитваха се да откраднат възможно повече време, преди работният ден да ги е погълнал изцяло.

Мерцедесът спря до тротоара точно в момента, в който излязохме. Едрата фигура на Раул се очертаваше неясно зад волана. Ангъс плавно паркира бентлито точно зад него. Двамата с Гидиън щяхме да поемем към различни домове. Как бе възможно подобно нещо да се нарече брак?

Всъщност това беше нашият брак, макар че никой от двама ни не желаеше да е точно така. Наложи се да се отдръпна, когато Гидиън нае шефа ми, за да го отнеме от агенцията, за която работех.

Разбирах желанието на съпруга ми да започна работа в „Крос индъстрис“, но необходимо ли бе да се опитва да ускори решението ми, като действа зад гърба ми?… Не можех да позволя подобно нещо — особено на човек като Гидиън. Или щяхме да действаме заедно и да вземаме решения заедно, или щяхме да се отдалечим толкова много един от друг, че връзката ни нямаше да просъществува.

Вдигнах глава и вперих поглед в поразителното му лице. Видях, че на него са изписани разкаяние и облекчение. Както и любов. Толкова много любов.

Гидиън бе невероятно красив. Очите му бяха сини като водите на Карибско море, черната лъскава коса достигаше до врата му. Всяка черта на лицето му беше като изваяна и толкова съвършена, че човек оставаше без дъх, губеше ума и дума. Външният му вид ме порази още щом го видях за първи път, но и сега все още имаше моменти, в които разумът ме напускаше в присъствието на Гидиън. Този мъж просто ме заслепяваше.

Причината обаче се криеше в истинската му същност, в неизчерпаемата му енергия и сила, в острия му ум и безкомпромисност, както и в нежността, която бликаше от сърцето му…

— Благодаря ти. — Докоснах с върха на пръстите си тъмната линия на веждите му и веднага усетих онзи трепет, който винаги изпитвах, когато докоснех кожата му. — За това, че ми се обади. За това, че ми разказа съня си. И задето се срещнахме тук.

— Готов съм да се срещна с теб навсякъде. — Думите му прозвучаха като пламенен и страстен обет.

Всеки от нас си имаше демони. Докато беше буден, Гидиън държеше своите затворени в клетка благодарение на желязната си воля. Но щом заспеше, те го измъчваха жестоко, появяваха се в кошмарите му, които той дълго отказваше да сподели с мен. Между нас имаше толкова много общи неща, но насилието, което бяхме преживели като деца, бе оставило у нас травми, които едновременно ни сближава и разделяха. Затова се борех още по-силно за Гидиън и за връзката ни. Насилниците вече ни бяха отнели прекалено много.

— Ева… Единствената сила на Земята, която може да ме държи настрани, си ти самата.

— Благодаря ти и за това — промърморих и усетих стягане в гърдите си.

Раздялата се беше отразила тежко и на двама ни.

— Знам, че не ти беше никак лесно да ми осигуриш лично пространство, но имахме нужда от това. Наясно съм също, че те отблъснах рязко…

— Прекалено рязко.

Извих устни, когато долових ледената нотка в думите му. Гидиън беше от мъжете, на които никой нищо не отказва. Но колкото и да му беше неприятно, че бях отрязала контактите ни напълно, сега бяхме заедно, защото точно този труден момент му бе помогнал да направи крачка напред.

— Знам. И ти ми позволи да го направя, защото ме обичаш.

— Това е нещо, много по-силно от любов.

Обхвана китките ми с ръце, стисна ги по онзи властен начин, който ме караше да му се отдам изцяло.

Кимнах, вече не се страхувах да призная, че двамата изпитваме огромна нужда един от друг — чувство, което някои биха определили като нездравословно. Но такива бяхме ние, такава беше връзката ни. И тя бе изключително ценна.

— Ще отидем заедно при доктор Питърсън — изрече и думите му прозвучаха като директна заповед, но ме погледна така, сякаш ми задаваше въпрос.

— Толкова обичаш да се разпореждаш — подразних го, исках на раздяла и у двама ни да остане приятно усещане. Да се почувстваме обнадеждени.

Ежеседмичният ни терапевтичен сеанс при доктор Питърсън беше само след няколко часа, във възможно най-подходящия момент. Бяхме направили много важна крачка напред. Имахме нужда от помощ, за да разберем какво да предприемем от тук нататък.

Гидиън ме прегърна през кръста.

— Това ти харесва.

Хванах ръба на фланелката му в ръка и стиснах мекия плат.

— Харесвам теб.

— Ева.

Дъхът му обля врата ми като гореща вълна. Манхатън ни заобикаляше, но не можеше да се намеси. Когато аз и Гидиън бяхме заедно, около нас не съществуваше нищо друго.

От гърдите ми се изтръгна нисък стон. Мечтаех за него, копнеех за него, потрепнах от удоволствие, когато отново усетих как се притиска в мен. Вдишах дълбоко аромата му, мачках с пръсти твърдите мускули на гърба му. Почувствах се замаяна от порива, който ме обземаше. Бях пристрастена към него — с цялото си сърце, душа и тяло. Дни наред бях живяла без своя наркотик, така че се чувствах слаба, нестабилна и неспособна да функционирам правилно.

Гидиън ме обгърна цялата, тялото му беше толкова по-голямо и мускулесто от моето. Почувствах се в безопасност в прегръдката му, обичана и защитена. Нищо не можеше да ме докосне и нарани, когато той ме прегръщаше по този начин. Исках и Гидиън да се чувства в безопасност, когато е с мен. Трябваше ни всяка цена да го накарам да разбере, че може да свали гарда и да си поеме спокойно въздух. Аз щях да защитавам и двама ни.

Трябваше да стана по-силна. По-умна. По-страшна. Имахме врагове, а Гидиън се справяше с тях сам. Беше част от характера му да се опитва да защити хората около себе си — дълбоко се възхищавах на тази негова черта. Но беше време да покажа на хората, че мога да бъда не по-малко решителна и страховита от съпруга си.

И най-важното — да го докажа на самия Гидиън.

— Ще се видим в пет, шефе.

— И нито минута по-късно — предупреди ме сърдито той.

Не можах да се въздържа и се разсмях, обожавах тази негова грубоватост.

— Или какво?

Отдръпна се от мен и ме изгледа така, че цялата настръхнах.

— Или ще дойда да те взема.

Навярно трябваше да затая дъх и да вляза на пръсти в мезонета на втория си баща, защото в този час — малко след шест сутринта, бе твърде вероятно да ме заловят, докато се промъквам обратно вътре. Вместо това влязох с решителна крачка, потънала в мисли за промените, които трябваше да си наложа.

Можех да си взема душ, ако съм много бърза, но реших да не се къпя. Беше минало толкова време, откакто Гидиън ме бе докосвал за последен път, откакто бе прониквал в мен. Не исках да отмия спомена за ласките му — той щеше да ми даде силата да направя необходимото.

Лампата върху страничната масичка светна.

— Ева.

Подскочих.

— Божичко!

Извърнах се и видях, че майка ми седи на дивана в хола.

— Изкара ми акъла! — скарах ѝ се и поставих ръка на сърцето си, което биеше лудо.

Щом тя се изправи, дългият ѝ сатенен халат с цвят на слонова кост проблесна около

стегнатите ѝ, леко загорели от слънцето крака. Бях единственото ѝ дете, но двете приличахме повече на сестри. Моника Трамел Баркър Мичъл Стантън поддържаше маниакално външния си вид. Направила бе кариера от това да е идеалната съпруга и младежкият вид и красотата ѝ бяха най-големият ѝ капитал.

— Преди да започнеш — заговорих първа, — да, знам, че е необходимо да поговорим за сватбата. Но наистина трябва да се приготвя за работа и да си събера нещата, за да мога довечера да се прибера вкъщи…

— Любовник ли имаш?

Въпросът ѝ ме изненада повече от засадата, която ми беше устроила.

— Моля? Не.

Майка ми въздъхна дълбоко и напрежението видимо я напусна.

— Слава богу! Ще ми кажеш ли какво, по дяволите, става? Колко е сериозен проблемът между теб и Гидиън?

Достатъчно. Известно време се тревожех, че решението му ще сложи край на връзката ни.

— Опитваме се да оправим нещата, мамо. Просто поредната трудност, която трябва да преодолеем.

— Трудност, заради която го отбягваше в продължение на дни? Това не е начинът да се справите с проблемите, Ева.

— Дълга история…

Моника скръсти ръце.

— За никъде не бързам.

— Но аз бързам. Трябва да се приготвя за работа.

По израза на лицето ѝ разбрах, че съм я наранила. В същия момент съжалих за думите си.

Някога исках да порасна и да стана точно като майка си. Часове наред пробвах дрехите ѝ, спъвах се с обувките ѝ на високи токчета, плесках лицето си със скъпите ѝ кремове и гримове. Опитвах се да имитирам задъхания говор и чувствените ѝ маниери, бях убедена, че майка ми е най-прекрасната и идеална жена на света. А само как се държеше с мъжете! Как я гледаха те и как се опитваха да удовлетворят всяко нейно желание… Е, исках и аз да притежавам същата магическа сила.

В крайна сметка пораснах и се превърнах в пълно нейно копие, единствената разлика помежду ни беше в прическата и в цвета на очите ни. Но само на външен вид. Като жени двете бяхме абсолютно различни и — за съжаление — този факт ме изпълваше с гордост. Спрях да се обръщам към нея за съвет, освен ако не ставаше въпрос за дрехи или за подредбата на дома.

Това щеше да се промени. И то веднага.

Използвала бях много и различни тактики по отношение на връзката ми с Гидиън, но не се бях обръщала за помощ към единствения ми близък човек, който знаеше какво означава да си съпруга на известен и властен мъж.

— Имам нужда от съвет, мамо.

Думите ми увиснаха във въздуха и щом майка ми разбра смисъла им, ококори изненадано очи. След миг се отпусна обратно на дивана, сякаш коленете ѝ бяха омекнали. Изненадата ѝ ми подейства като плесница — изведнъж осъзнах, че напълно я бях изолирала от живота си.

Почувствах болка, когато седнах на дивана срещу нея. Бях се научила да подбирам много внимателно какво да споделям с майка си, правех всичко възможно да ѝ спестявам информацията, която би могла да предизвика влудяващи разговори.

В миналото не винаги беше така. Доведеният ми брат Нейтън ми бе отнел топлотата и готовността, с които разговарях с майка си, също както ми бе отнел невинността. След като научи за насилието, на което бях подложена, майка ми се промени. Опитваше се всячески да ме защити и дори започна да ме дебне непрекъснато и да ме задушава с грижите си. Действаше с пълна увереност по отношение на всичко, което бе свързано с нея. Единственото изключение бях аз. Тревожеше се за мен, бъркаше се в живота ми и понякога дори изпадаше в истерия. През годините твърде често си налагах да заобикалям истината, пазех тайните си от хората, които обичах, само и само да поддържам мир около себе си.

— Не знам как да се превърна в типа съпруга, от която има нужда Гидиън — признах.

Майка ми отново изправи гръб, цялата ѝ стойка изразяваше възмущение.

— Да не би той да си има любовница?

— Не! — Не можах да сдържа смеха си. — Никой на никого не изневерява. Не бихме си причинили такова нещо. Не можем да го направим. Спри да се тревожиш.

Не можех да не си задам въпроса дали скорошната изневяра на майка ми с баща ми не бе истинската причина за тревогите ѝ. Дали не тежеше на съвестта ѝ? Дали тя не поставяше под въпрос връзката си със Стантън? Аз самата не знаех какво да мисля за станалото. Обичах баща си толкова много, но в същото време бях убедена, че вторият ми баща е идеалният съпруг за Моника и успява да задоволи всичките ѝ нужди.

— Ева…

— С Гидиън се оженихме тайно преди няколко седмици.

Боже, колко добре се почувствах, след като най-после го казах на глас.

Майка ми премигна. Веднъж. После втори път.

— Какво?

— Все още не съм казала на татко — продължих, — но ще го направя днес.

Очите ѝ заблестяха от сълзи.

— Защо? Господи, Ева… как можахме да се отдалечим толкова много?

— Не плачи. — Станах и се преместих до нея. Протегнах се, за да стисна ръката ѝ, но вместо това тя ме прегърна силно. Вдишах аромата ѝ и ме обзе онова спокойствие, което човек може да изпита единствено в майчината прегръдка. Поне за известно време. — Не го бяхме планирали, мамо. Заминахме за уикенда, Гидиън ме попита дали бих го направила, след това уреди всичко… Стана съвсем спонтанно. Решихме го на момента.

Моника се отдръпна, по лицето ѝ се стичаха сълзи, в очите ѝ гореше огън.

— Омъжила си се без предбрачен договор?

Засмях се. Не можах да се въздържа. Разбира се, че майка ми щеше да се съсредоточи най-вече върху финансовите подробности. Парите много отдавна се бяха превърнали в движещата сила в живота ѝ.

Има предбрачно споразумение.

— Ева Лорън! Прочете ли го внимателно? Или и в това отношение постъпи съвсем спонтанно?

— Прочетох внимателно всяка дума.

— Ти не си юрист! Господи, Ева… Мислех, че съм те научила да бъдеш по-разумна!

Дори шестгодишно дете можеше да проумее всички клаузи отвърнах сърдито, осъзнала истинския проблем в брака ми с Гидиън: прекалено много хора се бъркаха в отношенията ни и отвличаха вниманието ни, така че двамата не можехме да се съсредоточим върху истински важните проблеми. — Не се тревожи за предбрачния договор.

— Трябваше да помолиш Ричард да го прочете. Не знам защо не си го направила. Много безотговорно от твоя страна. Аз наистина не…

— Прочетох го, Моника.

И двете се извърнахме, когато чухме гласа на втория ми баща. Стантън влезе в стаята, готов за работния ден. Изглеждаше много елегантен в тъмносин костюм с жълта вратовръзка. Представях си, че когато стане на неговата възраст, Гидиън много ще прилича на втория ми баща: в добра физическа форма, изискан и известен, все същият алфа мъжкар.

— Наистина ли? — учудих се.

— Крос ми го изпрати преди няколко седмици. — Стантън прекоси хола, отиде до майка ми и взе ръката ѝ в своята. — Аз самият не бих могъл да договоря по-добри условия.

— Винаги има и по-добри условия, Ричард! — отвърна рязко майка ми.

— Предвидени са бонуси за всички значителни събития като годишнини и раждане на деца. Няма никакви санкции за Ева освен брачни консултации. В случай на разтрогване на брака активите ще бъдат разделени повече от справедливо. Изкушавах се да попитам Крос дали адвокатът му е прегледал договора предварително. Предполагам, че силно се е възпротивил на съдържанието му.

Майка ми се успокои за момент, опитваше се да осмисли чутото. След това внезапно се изправи, цялата настръхнала.

— Значи си знаел, че възнамеряват да се оженят тайно? Знаел си и нищо не си ми казал?

— Разбира се, че не знаех. — Стантън я взе в обятията си и започна да ѝ говори напевно, сякаш успокояваше дете. — Предположих, че подготвя нещата за в бъдеще. Знаеш, че в подобни случаи преговорите траят по няколко месеца. Макар че в този конкретен случай нямаше нищо, за което бих могъл да преговарям.

Изправих се. Трябваше да побързам, за да отида навреме на работа. Не исках да закъснявам точно днес.

— Къде отиваш? — попита майка ми и се отдръпна от Стантън. — Разговорът не е приключил. Не можеш просто да хвърлиш бомбата и да си тръгнеш!

Извърнах се към нея и направих няколко крачки заднишком.

— Наистина трябва да се приготвя. Искаш ли да се видим на обяд, за да поговорим?

— Не можеш да…

— Корин Жиро — прекъснах я.

Майка ми първо отвори широко очи, а после ги присви. Едно име. Не бе необходимо да казвам друго.

Бившата годеница на Гидиън беше проблем, който не се нуждаеше от повече разяснения.

Рядко се случва някой да дойде за първи път в Манхатън и мястото да не му се стори познато. Силуетът на града е обезсмъртен в безброй филми и телевизионни сериали, чрез които любовта между Ню Йорк и неговите жители достига до всички хора на планетата.

Аз не бях изключение.

Обожавах елегантната сграда „Крайслер“, построена в стил „арт деко“. Можех съвсем точно да посоча жилището си на картата на острова и да определя къде се намира спрямо „Емпайър стейт билдинг“. Гледах с благоговение извисяващата се до небето „Фрийдъм тауър“, която се издигаше над всичко в централната част на Манхатън. Но нищо не можеше да се сравни с „Кросфайър билдинг“. Бях убедена в това още преди да се влюбя в мъжа, чието въображение бе довело до построяването на този небостъргач.

Докато Раул паркираше мерцедеса до бордюра, аз продължих да се възхищавам на сградата — забележителен стъклен обелиск с цвят на сапфир. Отметнах глава назад и обхванах с поглед блестящата повърхност чак до обляната в слънце най-горна точка, където се помещаваха офисите на „Крос индъстрис“. Минувачите се движеха забързано край мен, тротоарът бе напълнен от делови мъже и жени, отправили се към работните си места с куфарче или чанта в едната ръка и чаша горещо кафе и другата.

Почувствах присъствието на Гидиън още преди да го видя. Приятна възбуда обзе тялото ми, когато той слезе от бентлито, паркирало точно зад мерцедеса. Въздухът се зареди с електричество, с онази пращяща енергия, която винаги предвещаваше буря.

Малко хора знаеха, че безпокойството, което бушуваше в измъчената душа на Гидиън, предизвикваше тази буря.

Обърнах се към него и се усмихнах. Едновременното ни пристигане не беше плод на случайността. Знаех го още преди да видя потвърждението в очите му. Беше облякъл тъмносив костюм с бяла риза и сребриста вратовръзка. Тъмната му коса падаше на кичури до яката на ризата и му придаваше едновременно секси и елегантен вид. Изгледа ме отново с онзи горещ и ненаситен поглед, който ме изпепеляваше още от първата ни среща. Сега обаче в блестящите му сини очи имаше нежност и откритост, а за мен това бе по-ценно от всичко, което можеше да ми даде Гидиън.

Пристъпих към него, докато той приближаваше към мен.

Добро утро, господин Тъмен и Опасен.

Гидиън изкриви устни в кисела усмивка. Смехът в очите му правеше погледа му още по— топъл.

— Добро утро, съпруго моя.

Протегнах ръка към него и ми стана много приятно, когато той също подаде ръка и стисна здраво моята.

— Казах на майка ми тази сутрин… че сме се оженили.

Гидиън вдигна нагоре тъмните си вежди учудено, а по устните му се разля доволна победоносна усмивка.

— Добре.

Разсмях се на неприкритото му собственическо чувство и леко го бутнах по рамото. Реакцията му беше светкавична — притисна ме до себе си и целуна крайчеца на извитите ми в усмивка устни.

Радостта му беше заразителна. Усетих как тя се надига вътре в мен и осветява всички кътчета на душата ми, потънали в мрак през последните няколко дни.

— Ще се обадя на баща си още през първата почивка. Ще му кажа всичко.

Изведнъж Гидиън стана сериозен:

— Защо сега, а не по-рано?

Гласът му бе изпълнен с нежност, говореше тихо, за да не ни чуе някой. Около нас бе пълно с хора, отправили се към офисите си, но никой не ни обръщаше внимание. Въпреки това се поколебах дали да му отговоря — чувствах се твърде изложена на хорските погледи.

И тогава… истината ме озари. Криех толкова много неща от хората, които обичах. Както малки, така и големи тайни. Опитвах се да поддържам съществуващото положение, а в същото време се надявах всичко да се промени.

— Страхувах се — отвърнах.

Гидиън пристъпи по-близо и впери съсредоточен поглед в мен.

— Acera вече не.

— Не се страхувам.

— Довечера ще ми кажеш защо.

Кимнах:

— Ще ти кажа.

Обви врата ми с ръка — едновременно нежен и собственически жест. Лицето му беше безизразно и не издаваше нищо, но очите… тези сини, сини очи… в тях бушуваха емоции.

— Ще се справим, ангелчето ми.

Любовта се разля в тялото ми като топлината на хубаво вино.

— Точно така.

Почувствах се много странно, докато минавах през вратата ми „Уотърс Фийлд & Лийман“, броях наум дните, през които бих работила за тази престижна рекламна агенция. Мегуми Киба седеше на рецепцията, махна ми и потупа с пръст слушалките на ушите си, за да ми покаже, че в момента води разговор и не може да ми обърне внимание. Аз също ѝ махнах в отговор и с решителна крачка се отправих към бюрото си. Предстоеше ми да свърша много неща, да поставя началото на нещо ново.

Но всичко по реда си. Оставих чантата си в най-долното чекмедже, настаних се на стола и влязох в сайта на любимия ми цветарски магазин. Знаех какво искам. Две дузини бели рози в дълбока червена кристална ваза.

Бялото означава непорочност. Приятелство. Вечна любов. Освен това, когато се предаваме, развяваме бяло знаме. С настояването за раздяла между мен и Гидиън бях създала фронтова линия и в крайна сметка бях победила. Но не исках да воювам повече със съпруга си. Дори не исках да напиша остроумна бележка, която да му предадат заедно с цветята, както правех преди. Написах това, което ми диктуваше сърцето.

Невероятен си, господин Крос.

Толкова много те обичам и ценя.

Госпожа Крос

Сайтът ме подканяше да финализирам поръчката си. Натиснах бутона и за миг си представих какво би си помислил Гидиън за подаръка. Надявах се, че един ден ще имам възможност да го наблюдавам, докато получава цветя от мен. Дали се усмихва, когато му ги донасят? Дали прекъсва съвещанието, което ръководи, за да прочете бележката ми? Или може би изчаква някой от кратките свободни моменти в графика си, за я погледне насаме?

Извих устни, докато обмислях всички тези възможности. Обичах да правя подаръци на Гидиън.

А скоро щях да разполагам с повече време, за да ги избирам.

— Напускаш ли?

Марк Герити вдигна недоумяващ поглед от молбата ми за напускане и срещна моя.

Стомахът ми се сви, когато видях изражението на шефа ми.

— Да. Съжалявам, че не те предупредих по-рано.

— И утре е последният ти работен ден?

Въздъхнах, наведох се и подпрях лакти на коленете си. Реших и този път да кажа истината. Марк се отпусна назад в стола си. Очите му с цвят на топъл шоколад бяха няколко нюанса по-светли от кожата и в тях се четеше учудване и тревога.

— Защо го правиш, Ева?

— Знам, че не постъпвам професионално, като напускам по този начин, но… точно сега трябва да преосмисля приоритетите си… Не мога да отдам цялото си внимание на работата, Марк. Съжалявам.

— Аз… — Шефът ми въздъхна тежко и прокара ръка през тъмните си гъсти къдрици. — По дяволите… Какво бих могъл да кажа?

— Че ще ми простиш и няма да ми се сърдиш — опитах се да се засмея, но не се получи. — Знам, че искам прекалено много от теб.

Марк успя да се усмихне някак си.

— Никак не ми е приятно да те загубя, знаеш го, Ева. Мисля, че досега никога не съм ти казвал колко много ми помагаш. Караш ме да работя по-добре.

— Благодаря ти, Марк Оценявам го.

Господи, беше по-трудно, отколкото си представях, макар да знаех, че съм взела най— доброто и единствено възможно решение.

Отделих поглед от красивия си шеф и го насочих към гледката зад гърба му. Марк беше младши акаунт мениджър и разполагаше с малък кабинет с изглед към сградата от другата страна на улицата, който бе също толкова типичен за Ню Йорк, колкото и огромният кабинет на Гидиън Крос, разположен на най-горния етаж над нас.

В много отношения разпределението на етажите отразяваше начина, по който се бях опитала да дефинирам връзката си с Гидиън. Много добре знаех кой е той. Знаех какво представлява — беше единствен по рода си. Това страшно ми харесваше и не исках в никакъв случай да се променя, желаех само да се изкача до неговото ниво благодарение на собствените си способности. Но едва сега осъзнавах, че с упорития си отказ да приема, че женитбата ни променя плановете ми, аз го дърпах надолу, опитвах се да го сваля до собственото си ниво.

Околните нямаше да гледат на мен като на човек, който е постигнал професионално израстване благодарение на качествата си. За повечето от тях успехът ми винаги щеше да се дължи на брака. Просто щеше да ми се наложи да го приема.

— И така, какво ще правиш от тук нататък? — попита Марк.

— Честно казано… все още не съм решила. Знам само, че не мога да остана тук.

Подложен на още по-голямо напрежение, бракът ми можеше и да се пречупи. А в опита си да установя определена дистанция, да поставя себе си на първо място, вече го бях изложила на достатъчно рискове.

Гидиън Крос беше дълбок и необятен като океана и още от момента, в който го видях за първи път, изпитах страх, че ще се удавя в него. Но не можех да се страхувам повече. Не и след като осъзнах, че сега най-големият ми страх е да не го загубя. Опитала се бях да остана неутрална, но така само се лашках от едната крайност в другата. Колкото и да се дразнех от положението, така и не се спрях, за да осъзная, че щом искам да поема контрола в свои ръце, просто трябва да го направя.

— Заради сделката с „Ланкорп“ ли? — попита Марк.

— Отчасти.

Пригладих тясната си раирана пола и се опитах да простя на Гидиън, задето бе наел Марк на работа. Поводът за това беше специалното изискване на „Ланкорп“ към „Уотърс Фийлд & Лийман“ Марк, а следователно и аз, да работим по техния проект — искане, което Гидиън прие с подозрение. Финансовата пирамида, създадена от Джефри Крос, бе погълнала голяма част от богатството на семейство Ландън и въпреки че и Райън Ландън, и Гидиън бяха успели до голяма степен да възвърнат онова, което бащите им бяха загубили, Ландън все още търсеше начин да си отмъсти.

— Но най-вече по лични причини — продължих.

Марк се изправи, подпря лакти на бюрото и се наведе към мен.

— Това изобщо не ми влиза в работата и не искам да проявявам любопитство, но трябва да знаеш, че Стивън, Шона и аз винаги ще бъдем до теб, ако ти потрябваме. Означаваш много за нас.

Очите ми се напълниха със сълзи, когато чух откровените му думи. Годеникът му Стивън Елисън и Шона, сестрата на Стивън, ми бяха станали близки приятели през месеците, откакто живеех в Ню Йорк. По никакъв начин не исках да ги загубя.

— Знам. — Усмихнах се, въпреки че ми беше тъжно. — Ще ви се обадя, ако имам нужда от вас. Обещавам. Но всичко ще се подреди чудесно. За всички.

Марк се отпусна и отвърна на усмивката ми.

— Стивън направо ще откачи. Май трябва да те накарам ти да му съобщиш новината.

Сетих се за едрия, общителен предприемач и тъгата ми веднага изчезна. Стивън щеше

да ми се накара, задето изоставям партньора му, но щеше да го стори добронамерено.

— О, хайде стига — отвърнах закачливо. — Нали няма да ми причиниш подобно нещо? И без това ми е достатъчно трудно.

— Нямам нищо против да ти стане още по-трудно.

Засмях се. Да, Марк и работата тук наистина щяха да ми липсват. При това много.

Когато дойде време за първата ми почивка, от другата страна на континента, в Калифорния, все още беше рано. Затова изпратих съобщение на баща си, вместо да му се обадя: „Моля те, кажи ми, когато станеш. Трябва да ти съобщя нещо.“ И тъй като знаех, че освен баща Виктор Рейъс беше и ченге (което го караше непрекъснато да се безпокои за мен), добавих: „Нищо лошо не се е случило, просто имам новини.“

Едва успях да оставя телефона на плота в стаята за почивка и да си взема кафе, когато той иззвъня. Красивото лице на баща ми изгря на екрана, на снимката личаха сивите очи, които бях наследила от него.

Изведнъж ме обзе нервност. Протегнах се към телефона, а ръката ми трепереше. Обичам много и двамата си родители, но винаги съм си мислела, че баща ми изпитва по-дълбоки чувства към майка ми. И докато Моника никога не се колебаеше да ми посочи начините, по които мога да поправя недостатъците си, баща ми май изобщо не забелязваше, че имам такива. Да го разочаровам… да го нараня… беше жестоко дори да си го помисля.

— Здрасти, татко. Как си?

— Обикновено аз задавам този въпрос, рожбо. При мен всичко си е постарому. А ти как си? Какво става?

Отидох до най-близката маса и седнах на един стол, за да се поуспокоя.

— Казах ти, че нищо лошо не е станало, а ти въпреки това ми звучиш разтревожен. Събудих ли те?

— Работата ми е да се тревожа — отвърна татко и от топлотата, която долових в дълбокия му глас, разбрах, че е в добро настроение. — Тъкмо се приготвях да изляза да потичам преди началото на работния ден, така че не, не ме събуди. Какви новини имаш да ми съобщиш?

— Ами… — Преглътнах, за да потисна сълзите си. — Господи, по-трудно е, отколкото си представях. Казах на Гидиън, че се безпокоя как ще го приеме мама; че на теб ще ти е по— лесно, но сто, че сега се опитвам да…

— Ева.

Поех дълбоко въздух:

— Ние с Гидиън се оженихме тайно.

Настъпи зловеща тишина.

— Татко?

— Кога? — Острата нотка в гласа му почти ме уби.

— Преди няколко седмици.

— Преди да дойдеш да ме видиш?

Прокашлях се.

— Да.

Мълчание.

О, господи! Направо е жестоко! Едва преди седмици му казах, че Нейтън ме е изнасилвал, и той го понесе толкова трудно. А сега това…

— Татко… плашиш ме. Бяхме на онзи остров и всичко беше толкова красиво. В курорта, в който бяхме отседнали, непрекъснато се организират сватби, никак не е трудно да се ожениш там… като в Лае Вегас. Винаги има свещеник, както и човек, който оправя документите. Моментът беше перфектен, нали разбираш. Имахме идеалната възможност да го направим. — Гласът ми потрепера. — Татко… моля те, спри да мълчиш.

— Аз… не знам какво да кажа.

Гореща сълза се плъзна по лицето ми. Мама бе избрала богатството пред любовта, предпочела беше пред баща ми мъж, който твърде много напомняше на Гидиън. Това бе причината за предубеждението, което татко трябваше да превъзмогне.

— Ние все пак ще направим сватба — уверих го. — Искаме приятелите и близките ни да са до нас, когато разменяме клетвите си.

— Точно това очаквах, Ева — изпъшка татко. — По дяволите! Имам чувството, че Крос току-що е откраднал нещо от мен. Трябваше аз да те отведа до олтара. Вече се подготвях как ще стане това, но той просто дойде и те отне от мен. А ти дори не ми каза. Беше при мен, в къщата ми, и не ми каза нищо. Боли ме, Ева. Много ме боли.

След тези думи нямаше как да спра сълзите си. Лееха се като горещ порой, замъгляваха очите ми и ме стискаха за гърлото.

Извърнах се рязко, когато вратата на стаята се отвори и Уил Грейнджър влезе вътре.

— Сигурно е тук — каза колегата ми. — А, ето я…

Някой, облечен в тъмен костюм, протегна ръка и го бутна встрани.

Гидиън. Той изпълни рамката на вратата, насочи поглед към мен и ме смрази. Изведнъж ми заприлича на ангел на отмъщението. С изискания си костюм изглеждаше едновременно умел и опасен, лицето му бе застинало в красива маска.

Премигнах, опитвах се да проумея как и защо бе дошъл. Преди да успея, той застана пред мен, а телефонът ми се озова в ръката му. Гидиън сведе поглед към екрана му и го доближи до ухото си.

— Виктор. — Името на баща ми прозвуча като предупреждение. — Струва ми се, че си разстроил Ева, затова сега ще разговаряш с мен.

Уил се измъкна заднишком и затвори вратата.

Въпреки острия тон, с който изговори думите, Гидиън докосна с пръсти бузата ми изключително нежно. Впери поглед и мен, а сините му очи бяха изпълнени с леден гняв, от който потреперих.

Мили боже, наистина беше ядосан. А също и баща ми. От мястото си го чувах как крещи.

Стиснах Гидиън за китката и поклатих глава. Изведнъж ме обзе ужасен страх, че двамата мъже, които най-много обичам на света, в крайна сметка няма да се харесат, а може дори и да сс намразят.

— Всичко е наред — прошепнах. — Наред е.

Гидиън присви очи и изрече едва чуто:

— Не, не е.

Когато отново се обърна към баща ми, го стори е твърд и овладян тон, което направи гласа му още по-страшен.

— Признавам, че имаш правото да си сърдит и наранен. Но няма да търпя да измъчваш жена ми заради това… Не, тъй като очевидно нямам деца, не бих могъл да си представя подобно нещо.

Напрегнах се да чуя отговора на татко, надявах се понижаването на тона да означава, че е започнал да се успокоява.

Изведнъж Гидиън замръзна на място и измъкна ръката си от моята.

— Не, няма да бъда щастлив, ако сестра ми се омъжи тайно. И все пак не бих си го изкарал на нея…

Трепнах. Съпругът ми и баща ми имаха една обща черта: и двамата бяха болезнено загрижени за хората, които обичат.

— На твое разположение съм по всяко време, Виктор. Готов съм дори да дойда при теб, ако смяташ, че е необходимо. Когато се ожених за дъщеря ти, поех пълна отговорност както за нея, така и за нейното щастие. Ще понеса последствията, ако се налага.

Присви очи, докато слушаше баща ми.

Гидиън седна срещу мен, остави телефона на масата и включи високоговорителя.

Гласът на баща ми изпълни пространството около нас:

— Ева?

Едва успях да си поема дълбоко въздух, Гидиън ми подаде ръка и аз я стиснах здраво.

— Да, тук съм, татко.

— Рожбо… — Татко също си пое дълбоко въздух. — Не се разстройвай, моля те. Аз само… Трябва ми време да възприема чутото. Не го очаквах и… трябва да го подредя в съзнанието си. Може ли да поговорим по-късно тази вечер? Когато свърши дежурството ми?

— Да, разбира се.

— Добре. — Той замълча.

— Обичам те, татко. — Гласът ми потрепера от напиращите сълзи.

Гидиън премести стола си по-близо до мен и обхвана с бедра моите. Изненадах се каква огромна сила ми даваше, какво облекчение изпитвах, че мога да се облегна на него. Беше съвсем различно от подкрепата, която Кари ми даваше. Най-добрият ми приятел споделяше настроенията ми, можеше да ме развесели или да наругае някого вместо мен, но Гидиън беше моят щит.

А аз трябваше да съм достатъчно силна, за да си призная, когато имам нужда от него.

— Аз също те обичам, миличка — изрече баща ми, но в гласа му имаше толкова много тъга и болка, че сърцето ми се късаше. — Ще ти се обадя по-късно.

— Добре, аз… — Какво друго можех да кажа? Нямах представа как да оправя нещата. — Дочуване.

Гидиън му затвори, а после стисна треперещите ми ръце в своите. Впери поглед в мен, ледът се стопи и се превърна в нежност.

— Няма от какво да се срамуваш, Ева. Ясно ли ти е?

Кимнах:

— Не се срамувам.

Той обхвана лицето ми с ръце и изтри сълзите с палци.

— Не мога да те гледам да плачеш, ангелчето ми.

Опитах се да потисна мъката, която изпитвах, да я избутам в някой ъгъл и по-късно да се справя с нея.

— Защо си тук? Как разбра какво става?

— Дойдох да ти благодаря за цветята — отвърна тихо.

— О! Харесаха ли ти? — Опитах се да се усмихна. — Исках да те накарам да мислиш за мен.

— Правя го през цялото време. Всяка минута.

Хвана ме за бедрата и ме придърпа по-близо до себе си.

— Можеше просто да ми изпратиш бележка.

— О! — Едва забележимата усмивка по устните му накара сърцето ми да подскочи. — Но тогава нямаше да получа това.

Гидиън ме сложи в скута си и ме целуна така, че останах без дъх.

„Все още ли искаш да се приберем вкъщи довечера?“ Получих това съобщение от Кари, докато чаках асансьора в началото ни обедната почивка. Майка ми вече беше във фоайето, а аз се опитвах да събера мислите си. Трябваше да обсъдим толкова много неща.

Господи, искрено се надявах, че ще ми помогне да се справя с всичко.

„Такъв е планът — написах на любимия си приятел, който понякога ме изкарваше от нерви, и влязох в кабината. — Обаче имам ангажимент след работа, а после ще вечерям с Гидиън, така че може да закъснея.“

„Ще вечеряш с него? Трябва да ми кажеш какво става.“

Усмихнах се. „Разбира се.“

„Трей се обади.“

Издишах шумно, сякаш досега бях задържала дъха си. Мисля, че в известен смисъл бе точно така.

Не можех да виня партньора на Кари — с когото той ту се събираше, ту се разделяше — за това, че се отдръпна, когато разбра, че момичето, с което Кари имаше чисто сексуална връзка, беше бременно. Трей и преди имаше проблем с бисексуалността на Кари, а появата на бебето означаваше, че във връзката им винаги щеше да се намесва и трети човек.

Да, Кари трябваше да се обвърже с Трей много по-рано, вместо да си държи и двете вратички отворени, но добре разбирах страха, който се криеше зад действията му.

Отлично познавах мислите, които минават през ума на човек, преживял насилие като мен и Кари, но накрая все пак успял да създаде връзка с прекрасен човек, който истински го обича.

Когато нещата са прекалено хубави, за да са истински, как можеш да повярваш в тях?

Освен това съчувствах на Трей и ако той решеше да напусне Кари, щях да уважа решението му. Но от дълго време насам този мъж беше най-доброто, което се бе случвало на Кари. Щях да бъда изключително разочарована, ако двамата се разделят.

„Какво каза?“

„Ще ти обясня, като се видим.“

„Кари! Държиш се гадно.“

Тъкмо минавах през вратата, когато той ми отговори: „На мен ли ми казваш какво е гадно?“

Стана ми мъчно — това определено не можеше да се изтълкува като добра новина.

„Обичам те безумно, Кари Тейлър“ — написах.

„И аз те обичам, бебчо.“

— Ева!

Майка ми прекоси разстоянието помежду ни, обута в сандали на тънки токчета. Не можеше да остане незабелязана дори сред тълпата, която влизаше и излизаше от „Кросфайър" по време на обедната почивка. Моника Стантън би трябвало да се загуби сред морето от костюми заради дребния си ръст, но привличаше към себе си огромно внимание, така че бе невъзможно да ѝ се случи.

Чар. Чувственост. Деликатност. Това бе взривоопасната комбинация, която бе превърнала Мерилин Монро в звезда и която описваше идеално майка ми. Облечена в морскосин гащеризон без ръкави, Моника Стантън изглеждаше по-млада от годините си и по-уверена, отколкото беше в действителност. Пантерите на „Картие" обгръщаха врата и едната ѝ китка и недвусмислено показваха на всички наоколо, че тази жена обича лукса.

Дойде право при мен и ме прегърна, с което ме изненада.

— Мамо.

— Добре ли си? — Отдръпна се назад и се вгледа внимателно в лицето ми.

— Какво? Да. Защо?

— Баща ти се обади.

— О! — Погледнах я предпазливо. — Не прие новината много добре.

— Така е. — Хвана ме под ръка и двете се отправихме към вратата. — Но ще се справи. Не беше съвсем готов да те пусне да си отидеш.

— Защото му напомням за теб.

Според баща ми майка ми беше тази, която го бе напуснала. Все още я обичаше, макар че се бяха разделили преди повече от две десетилетия.

— Глупости, Ева. Между нас има прилики, но ти си много по-интересна.

Думите ѝ ме накараха да се разсмея.

— Гидиън казва, че съм интересна.

Моника се усмихна широко, при което мъжът, който минавате покрай нас, се спъна в

собствения си крак.

— Разбира се. Гидиън е ценител на женската красота. Ти си изключително красива, но само по себе си това не би било достатъчно, за да поиска да се ожени за теб.

Спряхме пред въртящата се врата и пуснах майка ми да мине пред мен. Лепкавата жега ме блъсна като вълна, когато застанах на тротоара, и по кожата ми веднага се появиха капчици пот. Съмнявах се, че някога ще успея да свикна с влагата тук, но я приемах като част от цената, която трябва да платя, за да живея в любимия си град. Пролетта беше прекрасна, знаех, че и есента ще бъде такава. Идеалният момент от годината да подновим клетвите си с мъжа, на когото принадлежаха сърцето и душата ми.

Тъкмо благодарях на бога за това, че има климатици, когато забелязах шефа на охраната на Стантън да ни чака до черна кола, паркирана до бордюра.

Бенджамин Кланси ме поздрави с непринудено, но уверено кимване. Както обикновено се държеше съвсем делово, но аз изпитвах към него такава огромна благодарност, че ми бе трудно да се въздържа да не го прегърна и целуна.

Гидиън беше убил Нейтън, за да ме защити. Кланси се бе погрижил Гидиън никога да не си плати за стореното.

— Здравей — поздравих го и усмивката ми се отрази в големите му авиаторски очила.

— Радвам се да те видя отново, Ева.

— И аз се радвам да те видя, Кланси.

Той не се усмихна, не беше в стила му. Но въпреки това почувствах усмивката му.

Майка ми се качи първа и аз седнах до нея на задната седалка. Още преди Кланси да заобиколи колата, Моника вече се бе обърнала към мен и се протягаше да ме стисне за ръка.

— Не се тревожи за баща си. Има типичния латиноамерикански характер: лесно избухва, но бързо му минава. Иска само да е сигурен, че си щастлива.

Стиснах леко ръката ѝ.

— Знам. Но ужасно много ми се иска татко и Гидиън да се разбират добре.

— И двамата са много упорити мъже, миличка. От време на време между тях ще има сблъсъци.

Права беше. Мечтаех си да видя как двамата общуват по мъжки. Щеше ми се да имат общи теми за разговор, да говорят за спорт и коли, от време на време да се потупват по гърба приятелски, както правят мъжете в такива ситуации. Но трябваше да се придържам към действителността, каквато и да се окажеше тя.

— Права си — признах. — И двамата са големи момчета. Ще се оправят все някак.

„Надявам се.“

— Разбира се.

Въздъхнах и се загледах през прозореца на колата.

— Мисля, че намерих решение на проблема с Корин Жиро.

Последва мълчание.

— Ева, трябва да си избиеш от главата тази жена. Когато мислиш за нея, ѝ придаваш сила, която тя не заслужава.

— Позволихме ѝ да се превърне в проблем, защото и двамата с Гидиън бяхме толкова потайни — обясних и погледнах към майка ми. — Светът изпитва огромен глад за всичко, свързано с Гидиън. Той е изключително красив, богат, секси и невероятно интелигентен. Хората искат да узнаят всичко за него, но той пази личното си пространство така ревностно, че те не знаят почти нищо. Това дава възможност на Корин да опише в биографията си времето, когато е била с Гидиън.

Майка ми ме изгледа внимателно.

Какво си си наумила?

Порових в чантата си и извадих малък таблет.

Трябват ни повече такива неща.

Завъртях екрана и ѝ показах снимката ни с Гидиън, която някой бе направил само преди няколко часа пред „Кросфайър“. Начинът, по който докосваше врата ми, изглеждаше едновременно нежен и собственически, а аз бях извърнала лице към него така, че любовта и възхищението ми бяха очевидни. Стомахът ми се сви, когато видях как един толкова интимен момент бе изложен на показ и целият свят можеше да ни зяпа. Но трябваше да свикна с това. Трябваше да дам на света още такива снимки.

— Ние с Гидиън трябва да спрем да се крием — заявих. — Трябва да ни виждат повече. Прекарваме прекалено много време затворени насаме. Хората искат да видят милиардера плейбой, който най-после се е превърнал в прекрасен принц. Искат приказки, мамо, истории с щастлив край. Трябва да им дам историята, която желаят, и като го направя, книгата на Кории ще стане жалка.

Майка ми изпъна гръб.

— Това е ужасна идея.

— Не, не е.

— Ужасна е, Ева! Не трябва да се отказваш от толкова трудно спечеленото си лично пространство срещу каквото и да е. Ако подхранваш обществения интерес, той ще става все по-голям. За бога, нали не искаш непрекъснато да си по страниците на таблоидите?

Стиснах зъби.

— Няма да стане така.

— Защо да поемаш подобен риск? — Моника повиши тон и гласът ѝ стана писклив. — Заради Корин Жиро ли? Книгата ѝ ще бъде забравена съвсем скоро след премиерата, но ти никога няма да се отървеш от вниманието на таблоидите, след като веднъж си го предизвикала.

— Не те разбирам. Няма начин да съм с Гидиън и да не привличам общественото внимание. По-добре е да взема нещата в свои ръце и да диктувам аз правилата.

— Да си известна и да си по страниците на всички клюкарски медии, не е едно и също.

Изпъшках мълчаливо.

— Мисля, че драматизираш прекалено.

Майка ми поклати глава.

— Казвам ти, че това не е правилният начин да се справиш със ситуацията. Обсъди ли го с Гидиън? Не мога да си представя, че ще се съгласи с теб.

Вперих поглед в нея, бях истински изненадана от реакцията ѝ. Мислех си, че ще посрещне предложението ми с възторг, като се има предвид отношението ѝ към сполучливия брак и всички последствия от него.

Тогава видях по лицето ѝ страх, който бе помрачил очите ѝ.

— Мамо — започнах и се ядосах сама на себе си, че не я разбрах по-рано, — вече не е нужно да се страхуваме от Нейтън.

Тя отвърна на погледа ми.

— Така е — съгласи се, но не изглеждаше никак спокойна. — Само че всяко твое действие… всяка твоя дума да бъде подробно обсъждана за забавление на аудиторията. Това само по себе си е истински кошмар.

— Няма да позволя на външни хора да решават как да представят пред света мен и брака ми!

Омръзнало ми беше да се чувствам… жертва. Исках да вляза в ролята на атакуващия.

— Ева, ти не си…

— Или ми дай алтернатива, която не предполага да стоя безучастно и да не правя нищо, или да приключваме въпроса, мамо — заявих. — Няма да постигнем съгласие, а аз няма да променя решението си, преди да имам друг план за действие.

Моника издаде някакъв отчаян звук и замълча.

Пръстите ме сърбяха, изпитвах неудържимо желание да изпратя съобщение на Гидиън и да изпусна парата. Веднъж ми беше казал, че бих се справила чудесно с всяка неприятна ситуация в публичното пространство. Предложил ми бе да използвам това свое умение в полза на „Крос индъстрис“ и да се заема с поддържането на позитивния имидж на компанията.

Но защо да не започна с нещо много по-лично и далеч по-важно?

Глава 2

— Още цветя? — попита Араш Мейдани провлечено и влезе бавно през отворените стъклени врати на кабинета ми.

Ръководителят на юридическия ми екип отиде до къта с мека мебел, където се намираха белите рози от Ева. Наредих да ги поставят на масичката за кафе, за да са непрекъснато пред очите ми. Така те през цялото време отвличаха успешно вниманието ми от борсовата информация, която течеше по големите плоски екрани зад тях.

Картичката, която пристигна с цветята, лежеше на опушеното стъкло на бюрото ми.

Взех я в ръка и за стотен път прочетох написаното на нея.

Араш извади една роза от вазата и я поднесе към носа си.

— Каква е тайната? Какво трябва да направи човек, за да получава такива цветя?

Облегнах се назад и разсеяно забелязах, че тюркоазеносинята му вратовръзка подхожда

на украсените с камъни гарафи, поставени на бара. До пристигането на Араш сините гарафи и червената ваза на Ева бяха единствените цветни петна в монохромния интериор на офиса ми.

— Тайната е в правилната жена.

Той отново обърна поглед към вазата.

— Хайде, Крос, продължавай да ми натякваш.

— Предпочитам тихичко да злорадствам. Имаш ли нещо за мен?

Приближи се до бюрото ми и усмивката му ми подсказа, че обожава работата си — нещо, в което не съм се съмнявал никога. Хищническите му инстинкти бяха почти толкова добре развити, колкото и моите.

— Сделката с Морган се развива чудесно.

Придърпа шитите си по поръчка панталони и се настани на един от двата стола срещу бюрото ми. Стилът му на обличане бе малко по-лъскав от моя, но беше безупречен.

— Изгладихме основните проблеми. Все още доизчистваме някои клаузи, но следващата седмица ще сме готови да действаме.

— Добре.

— Колко си многословен само — подкачи ме Араш и добави небрежно: — Какво ще кажеш да се съберем този уикенд?

Поклатих глава:

— Ева може да поиска да отидем някъде. Ще се опитам да я разубедя.

Аращ се разсмя.

— Честно казано, очаквах по някое време да си седнеш на задника, всички го правим рано или късно, но не предполагах, че ще стане без всякакво предупреждение.

— Аз също — отвърнах, но не беше съвсем вярно.

Изобщо не бях очаквал, че един ден ще споделя живота си с някого. Никога не съм отричал, че миналото ми хвърля сянка върху настоящето, но докато не срещнах Ева, не бях споделял историята си с никого. След като нищо, което вече се е случило, не може да се промени, защо да предъвкваме излишно фактите?

Станах и отидох до една от двете стъклени стени на кабинета. Загледах се в красивия градски пейзаж, който се простираше отвъд стъклото.

Дълго време не знаех, че Ева е там някъде. Страх ме беше дори да мечтая, че ще открия единствения човек на този свят, който ще ме приеме и ще обикне всяка частица от мен.

Как стана така, че я намерих тук, в Манхатън, точно в сградата, която бях построил въпреки съветите на всички здравомислещи хора, при това поемайки огромен риск? „Това е прекалено скъпо — казваха те — и е ненужно.“ Но аз изпитвах потребност да направя така, че хората да помнят и да споменават фамилията Крос по различен начин. Баща ми беше опетнил семейното име, а аз го бях издигнал до висотите на най-значимия град в света.

— Не проявяваше никакви признаци, че си склонен на подобна постъпка — заяви Араш зад гърба ми. — Ако си спомням правилно, около теб имаше две жени, когато празнувахме Синко де Майо[1], а само няколко седмици по-късно ми нареди да съставя им онзи безумен предбрачен договор.

Вперих поглед в града пред мен, това беше един от редките моменти, когато можех да се насладя на орловия поглед, който височината на „Кросфайър“ и местоположението на кабинета ми предоставяха.

— Някога да съм отлагал приключването на сделка?

— Едно е да придобиеш нова собственост и съвсем друго ли преобразиш изцяло живота си само за една нощ — засмя се Араш. — Е, какви са плановете ти за уикенда? Да посетите новата къща на плажа?

— Чудесна идея.

Целта ми наистина беше да заведа отново жена си в Аутър Банкс. Беше прекрасно да я имам само за себе си. Чувствах се най-щастлив, когато двамата бяхме сами. Тя възвръщаше жизнените ми сили, караше ме да се радвам на живота както никога преди.

Докато изграждах империята си, носех миналото в съзнанието си. Благодарение на Ева сега можех да продължа да я развивам с мисъл за бъдещето.

Телефонът на бюрото ми иззвъня. Скот се обаждаше на първа линия. Натиснах бутона и гласът му прозвуча от високоговорителя.

Корин Жиро е на рецепцията. Казва, че иска да ви види за няколко минути, за да ви остави нещо. Иска да ви го предаде самата тя, тъй като става въпрос за нещо лично.

— Разбира се, че ще иска — обади се Араш. — Може би и тя носи цветя.

Хвърлих му поглед.

— Това не е правилната жена.

— Де да приличаха и моите неправилни жени на Корин… Запомни си мисълта, докато отиваш към рецепцията, за да вземеш това, което е донесла.

Араш вдигна учудено вежди.

— Сериозно? Добре.

— Щом иска да говори, нека да е с адвоката ми.

Той се изправи и тръгна към вратата.

— Разбрано, шефе.

Погледнах към часовника. Пет без петнайсет.

— Скот, сигурен съм, че чу всичко, но ще го кажа съвсем ясно: Мейдани ще се заеме е това.

— Да, господин Крос.

През стъклената стена, която отделяше кабинета ми от останалата част на офиса, видях как Араш сви зад ъгъла и се отправи към рецепцията и Корин. В същия момент престанах да мисля за тях. Щях да видя Ева след малко — мигът, който очаквах — от началото на работния ден.

Но, разбира се, нещата не бяха толкова прости.

След миг долових нещо яркочервено с крайчеца на окото си, обърнах се, погледнах през стъклената стена и видях Кории, която крачеше решително към кабинета ми, следвана по петите от запъхтяния Араш. Тя вирна брадичка, когато погледите ни се срещнаха. Усмихна се още по-широко и от хубава жена се превърна в ослепителна красавица. Възхищавах ѝ се така, както можех да се възхитя на всичко, с изключение на Ева: обективно и безпристрастно.

Тъй като бях щастливо женен, вече напълно съзнавах каква ужасна грешка съм щял да допусна, ако се бях оженил за Кории. За нещастие, тя отказваше да го проумее.

Изправих се и застанах пред бюрото си. Погледът, който отправих към Араш и Скот, веднага им даде да разберат, че не трябва да се намесват. Щом Корин искаше да разговаря директно с мен, щях да ѝ дам последен шанс да постъпи правилно.

Влезе грациозно в кабинета ми, обула червени обувки с тънки токчета. Роклята ѝ без презрамки беше в същия нюанс на червеното и разкриваше дългите крака и бледата ѝ кожа. Беше пуснала косата си и тъмни кичури пълзяха по голите ѝ рамене. Корин беше пълната противоположност на жена ми, но бе огледален образ на всяка друга жена, минала през живота ми през последните години.

— Гидиън, сигурно можеш да отделиш няколко минути за една стара приятелка…

Облегнах се назад на бюрото и скръстих ръце.

— Освен това ще бъда така любезен и няма да извикам охраната. Казвай бързо, Корин.

Тя се усмихна, но в очите ѝ с цвят на аквамарин имаше тъга.

Носеше под мишница малка червена кутия. Дойде до мен и ми я подаде.

— Какво е това? — попитах, но не протегнах ръка.

— Снимките, които ще бъдат включени в книгата.

Вдигнах вежди. Този път, без да се усетя, протегнах ръка и взех кутията, воден от любопитство. Не беше минало чак толкова време, откакто бяхме заедно, но почти не си спомнях подробности. Само отделни впечатления, важни моменти и чувство на съжаление. Тогава бях толкова млад, с опасна липса на правилна самопреценка.

Корин остави чантата си на бюрото ми, мина покрай мен така, че докосна с ръка моята. От предпазливост се протегнах към бутона, който контролира прозрачността на стъклената стена.

Ако тази жена искаше да направи представление, нямах никакво намерение да ѝ осигуря публика.

Отворих капака на кутията и пред погледа ми се появи снимка, на която двамата с Корин се прегръщахме пред буен огън. Тя беше облегнала глава на рамото ми и извърнала лице към мен така, че да мога да целуна устните ѝ.

Споменът веднага ме връхлетя. Бяхме отишли за един ден в къщата на мой приятел в Хемптънс. Времето беше хладно, есента отстъпваше пред зимата.

На снимката изглеждахме щастливи и влюбени и мисля, че донякъде наистина бяхме.

Но за най-голямо разочарование на Корин, бях отхвърлил поканата да прекараме нощта там. Не можех да спя до нея с кошмарите, които имах. Освен това не можех да я чукам, макар че тя точно това искаше, защото хотелската стая, която бях резервирал за такива случаи, беше далеч от нас.

Толкова много трудности. Толкова много лъжи и увъртания.

Поех си дълбоко въздух и отхвърлих мислите за миналото.

— Ние с Ева се оженихме миналия месец.

Корин замръзна на място.

Оставих кутията на бюрото, взех смартфона си и ѝ показах снимката на екрана: двамата с Ева се целуваме, след като сме изрекли клетвите си.

Корин извърна глава и погледна встрани. После взе кутията, прехвърли горните снимки и извади една, на която двамата с нея бяхме на плажа.

Бях до кръста във водата сред прибоя на вълните. Корин се беше обвила около мен, обхванала ме беше през кръста с крака, прегърнала ме бе през раменете и беше заровила ръце в косата ми. Беше отметнала глава назад и се смееше, всичко в нея излъчваше щастие. Аз я държах здраво, вдигнал глава нагоре, за да я виждам. В погледа ми имаше благодарност и възхищение. Обич. Желание. Всеки външен човек би си помислил, че това е любов.

Именно такава беше целта ѝ. Отричах някога да съм обичал друга жена освен Ева и това беше самата истина. Но Корин бе твърдо решена да докаже пред очите на всички, че лъжа.

Наведе се, загледа се в снимката, а после вдигна поглед към мен. Беше повече от ясно какво очакваше: надяваше се, че изведнъж ще ме озари прозрение. Започна да върти медальона си между пръстите и тогава се сетих, че аз ѝ го бях подарил — златно сърчице на обикновена верижка.

По дяволите! Дори не си спомнях кой бе направил тази снимка и къде сме били по онова време, не че имаше някакво значение.

— Какво очакваш да докажеш с тези снимки, Корин? Бяхме гаджета. Всичко свърши. Ти се омъжи, сега и аз съм женен. Нищо не е останало между нас.

— Тогава защо се разстройваш толкова? Ти не си безразличен, Гидиън.

— Не, ядосан съм. Тези снимки само ме карат да ценя още повече отношенията си с Ева. И тъй като знам, че те определено ще я наранят, няма как да си спомням миналото с добро. Виждаме се за последен път, Корин! — Погледнах я право в очите, за да разбере, че ѝ говоря съвсем сериозно. — Ако дойдеш отново тук, охраната няма да те пусне.

— Няма да дойда отново. Ти ще трябва да…

Скот позвъни по телефона и аз вдигнах слушалката:

— Да.

— Госпожица Трамел е тук.

Облегнах се отново на бюрото и натиснах бутона, който отваря вратата. Миг по-късно Ева влезе в кабинета ми.

Дали някога ще настъпи ден, в който ще мога да я видя, без да изпитам чувството, че земята под краката ми се движи?

Ева спря изведнъж и това ми даде възможност да я огледам от горе до долу. Беше естествено руса, светлите кичури обграждаха нежното ѝ лице и подчертаваха бурните ѝ сиви очи, в които можех да се взирам часове наред. Беше дребна, с опасно закръглени форми, тялото ѝ беше меко, идеално да се търкаляш в леглото с него.

Ако не беше подчертаната ѝ чувственост, която винаги ме караше да мисля и да копнея за необуздан секс, бих я нарекъл ангелски красива.

Неволно в съзнанието ми изплува споменът за аромата ѝ и усетих тялото ѝ в ръцете си. Сетих се за гърления ѝ смях, който ми доставяше такава радост, и за избухливия ѝ характер, който ме изправяше на нокти, и това разтърси цялото ми същество. Всичко в мен оживя, сетивата ми се събудиха и усетих онзи прилив на енергия, който изпитвах само в нейно присъствие.

Корин заговори първа:

— Здравей, Ева.

Целият настръхнах. Желанието да защитя и предпазя най-ценното нещо в живота ми надделя над всичко, изправих се, хвърлих снимката обратно в кутията и отидох при жена си. В сравнение е Корин тя беше облечена съвсем скромно — е черна пола на тънко райе и копринена блуза без ръкави, която блестеше като перла. Топлата вълна, която ме заля, бс достатъчно доказателство коя от двете жени беше по-секси.

Ева. Сега и завинаги.

Привличането, което изпитвах към нея, ме подтикна да прекося стаята с бърза широка крачка.

Ангелчето ми.

Не изрекох думата на глас, не исках Кории да я чуе. Но видях, че Ева я е почувствала. Протегнах се и взех ръката ѝ в своята. Усетих дълбоката ѝ признателност и стиснах дланта ѝ още по-силно.

Ева се раздвижи, погледна през рамото ми и кимна на жената, която вече не ѝ беше съперница.

— Здравей, Корин.

Не се обърнах да я погледна.

— Трябва да тръгвам — изрече Корин зад гърба ми. — Тези снимки са за теб, Гидиън.

Не можех да откъсна поглед от Ева, затова отвърнах през рамо:

— Вземи си ги. Не ги искам.

— Трябва да ги прегледаш докрай — възрази тя и се доближи до мен.

— Защо? — Хвърлих яден поглед към Корин. — Ако проявя интерес към тях, винаги мога да ги намеря в книгата ти.

Усмивката ѝ изчезна.

— Довиждане, Ева, Гидиън.

Щом Корин си тръгна, направих още една крачка към жена си и застанах плътно до нея. Поех и другата ѝ ръка, след което се наведох над нея, за да вдишам аромата на парфюма ѝ. Обзе ме спокойствие.

— Радвам се, че дойде — прошепнах, долепил устни до челото ѝ. Имах безкрайна нужда от докосването ѝ. — Толкова много ми липсваш.

Ева притвори очи, облегна се на мен и въздъхна.

Все още усещах, че е напрегната, затова стиснах ръцете ѝ още по-силно.

— Добре ли си?

— Да. Просто не очаквах да я видя.

— Аз също.

Неприятно ми бе да се отдръпвам от жена си, но мисълта за снимките беше още по— непоносима.

Върнах се до бюрото си, затворих кутията и я изхвърлих директно в кошчето за отпадъци.

— Напуснах работа — обяви Ева. — Утре е последният ми работен ден.

Толкова много исках жена ми да вземе това решение. Вярвах, че е най-добрата и безопасна стъпка, която би могла да предприеме. Но също така знаех, че никак не ѝ е било лесно да стигне до този извод, тъй като обичаше работата и колегите си. Наясно бях колко добре разчита емоциите ми Ева, затова отбелязах с безизразен тон:

— Така ли?

— Да.

Погледнах я внимателно:

— И какво ще правиш от сега нататък?

— Трябва да организирам една сватба.

— О! — изкривих устни в усмивка. Успокоих се, когато чух отговора ѝ, защото дни наред се страхувах, че може да е размислила и иска да се откаже от брака ни. — Радвам се да го чуя.

Направих ѝ знак да се приближи до мен.

— Да се срещнем по средата — отвърна Ева и в очите ѝ проблесна предизвикателно пламъче.

Как можех да устоя? Срещнахме се в средата на стаята.

Ето това бе причината, поради която щяхме да преодолеем и настоящото, и всяко следващо препятствие, с което се сблъскаме: винаги можехме да се срещнем по средата.

Ева никога нямаше да се превърне в послушната съпруга, която приятелят ми Арнолдо Ричи искаше да си намеря. Беше прекалено независима, прекалено пламенна. Освен това беше и много ревнива. Беше взискателна и упорита и ми противоречеше само за да ме ядоса.

Но и с тези търкания Ева ми въздействаше така, както никоя друга жена не би могла, защото ми беше предопределена от съдбата. Сигурен бях.

— Това ли искаш? — попитах я тихо и се опитах да открия отговора по изражението на лицето ѝ.

— Искам теб. Останалото е само въпрос на логистика.

Изведнъж устата ми пресъхна и сърцето ми заби лудо. Ева вдигна ръка, за да приглади косата ми назад, а аз улових китката ѝ и притиснах дланта ѝ до бузата си. Затворих очи и поех жадно това усещане.

Предната седмица се стопи и изчезна. Дните, които бяхме прекарали разделени, часовете на мълчание и сковаващ страх…

През целия ден тя ми показваше, че е готова да направи крачка напред; че съм взел правилното решение да говоря с доктор Питърсън. Да говоря с нея.

Не само не се извърна от мен, желаеше ме дори още по-силно. А наричаше мен невероятен.

Ева въздъхна. Усетих как остатъкът от напрежението я напуска. Стояхме така, изграждахме отново връзката си, поемахме силата, която ни бе нужна. Бях потресен до дъното на душата си, когато осъзнах, че мога да ѝ донеса известно спокойствие.

А какво ми носеше тя?

Всичко.

Ангъс светна, когато видя Ева да излиза от „Кросфайър“, и това ме трогна по начин, който трудно бих могъл да обясня. Ангъс Маклауд беше човек със спокоен характер. Рядко показваше каквито и да е емоции, но за Ева правеше изключение.

Или вероятно не можеше да се въздържи. Бог ми е свидетел, че аз не можех.

— Здрасти, Ангъс — поздрави го Ева и му се усмихна широко и открито. — Днес изглеждаш особено елегантен.

Наблюдавах как мъжът, когото обичах като свой баща, докосна крайчеца на шофьорската си фуражка и отвърна на усмивката с известно смущение.

След самоубийството на баща ми целият ми живот се преобърна. През последвалите объркани години единственият ми източник на сигурност беше Ангъс. Той беше нает за шофьор и бодигард, но в крайна сметка се оказа моят спасителен пояс. По времето, когато се чувствах самотен и предаден, когато дори собствената ми майка отказваше да ми повярва, че съм изнасилван многократно от психотерапевта си, Ангъс беше единствената ми опора. Никога не се съмняваше в мен. А щом се отделих от семейството и заживях сам, той ме последва.

Когато изгубих от поглед елегантните стегнати крака на жена ми и тя се настани на задната седалка на бентлито, Ангъс се обърна към мен и каза:

— Гледай този път да не оплескаш работата, момко.

Изкривих унило устни и отвърнах шеговито:

— Благодаря, че ми гласуваш такова доверие.

Настаних се до Ева, а в това време Ангъс заобиколи колата и седна на шофьорското

място. Поставих ръка на бедрото на жена си и зачаках тя да вдигне поглед към мен.

— Искам този уикенд да те заведа в къщата на плажа.

Ева задържа дъха си за миг, след което издиша шумно:

— Мама ни покани в Уестпорт. Стантън е поканил племенника си Мартин, както и приятелката му Лейси, тя е съквартирантка на Мегуми, не знам дали си спомняш… Разбира се, Кари също ще дойде. Както и да е, вече казах, че ще отидем.

Опитах се да не се разочаровам и премислих възможностите си.

— Добре е да прекараме известно време със семейството — продължи тя. — Освен това мама иска да обсъдим плана ми.

Изслушах я, докато ми предаваше разговора, който бе провела с Моника по време на обедната почивка. След като приключи с разказа, Ева впери поглед в мен изпитателно.

— Майка ми смята, че няма да одобриш идеята ми, но ти и преди си използвал папараците. Сграбчи ме на тротоара и ме целува, докато загубих ума и дума. Искаше да ни снимат и да публикуват снимката.

— Да, но възможността дойде сама, не съм я търсил съзнателно. Моника е права, има разлика.

Ева посърна, затова промених стратегията си. Исках тя да взема дейно участие, така че трябваше да ѝ дам подкрепа и признание, а не да съм поредното препятствие.

— Но ти също си права, ангелчето ми. Щом има читателска аудитория за книгата на Корин, значи има пазарна ниша, която трябва да бъде запълнена, и ние ще се погрижим за това.

Усмивката, изгряла на лицето ѝ, беше заслужената ми награди.

— Помислих си, че можем да помолим Кари да ни направи и някои по-интимни снимки този уикенд — продължи Ева. — Да улови някои моменти, които са по-лични и непринудени, не като фотографиите ни от червения килим. Можем да продадем на медиите кадрите, които най-много ни харесват, а парите да дарим на „Кросроудс“.

Благотворителната фондация, която бях основал, разполагаше с достатъчно средства, но разбирах, че за Ева събирането на пари за добра кауза беше още един плюс към плана ѝ срещу книгата на Корин, която претендираше да разкрие цялата истина за някогашната ни връзка. Тъй като съжалявах за болката, която тази книга щеше да причини на жена ми, бях готов да ѝ съдействам по всякакъв начин. И все пак не възнамерявах да се откажа от битката да прекарам уикенда насаме с Ева.

Можем да отидем само за един ден — предложих. Започнах преговорите по този начин, за да имам възможност да отстъпвам. — От петък вечерта до неделя сутринта ще бъдем в Северна Каролина, а след това — в Уестпорт.

— Да пътуваме от Северна Каролина, през Кънектикът, до Манхатън за един ден? Ти луд ли си?

— Тогава нека да е от петък вечерта до събота вечерта.

— Не можем да прекарваме насаме толкова време, Гидиън — каза Ева тихо и постави ръка върху моята. — Известно време трябва да следваме съвета на доктор Питърсън. Мисля, че е добре да излизаме на срещи, да бъдем повече сред хора, да помислим как да се справяме с… проблемите, без да използваме секса като помощно средство.

Вперих поглед в нея.

— Нали не искаш да ми кажеш, че не можем да правим секс?

— Само докато се оженим. Няма да е…

— Ева, ние вече сме женени. Не можеш да искаш от мен да стоя далеч от теб.

— Точно това искам.

— Не.

Жена ми изкриви устни в едва доловима усмивка:

— Не можеш да ми откажеш.

— Ти не можеш да ми откажеш — възразих. Сърцето ми започна да блъска като лудо, дланите ми се изпотиха, постепенно ме обхващаше паника. Беше изключително глупаво и вбесяващо.

— Желаеш ме не по-малко, отколкото аз теб.

Ева докосна лицето ми.

— Понякога си мисля, че те желая дори повече, и нямам нищо против това. Но доктор Питърсън е прав. Всичко помежду ни се разви толкова бързо, че се сблъсквахме с пречките по пътя, докато се движехме с двеста километра в час. Струва ми се, че сега се отваря един кратък промеждутък, през който можем да позабавим темпото. Само за няколко седмици, до сватбата.

— Няколко седмици? Господи, Ева! — Отдръпнах се от нея и прекарах ръка през косата си.

Извърнах глава и погледнах през прозореца. Мислите ми препускаха. Какво означаваше

това? Защо искаше подобно нещо?

Как, по дяволите, бих могъл да я разубедя?

Усетих, че се примъква по-близо и се сгушва в мен. Заговори съвсем тихо, почти шепнешком:

— Нали тъкмо ти говореше за ползата от отложеното удоволствие?

Погледнах я:

— И каква полза имаше от това?

През онази нощ допуснах една от най-големите грешки във връзката ни. Вечерта започна толкова добре, но появата на Корин провали всичко. Тогава между мен и Ева избухна ужасен скандал, а положението стана още по-напрегнато поради натрупаното сексуално напрежение, което аз съзнателно бях предизвикал и отказвах да удовлетворя.

— С теб бяхме съвсем различни тогава. — Ева се отдръпна и впери ясните си сиви очи в мен. — Ти вече не си онзи мъж, който ме пренебрегваше по време на вечерята.

— Не съм те пренебрегвал.

— А и аз не съм същата жена — продължи тя. — Да, стана ми малко неприятно, когато видях Корин днес, но вече знам, че тя не представлява заплаха за мен. Знам, че ти си обвързан. Ние сме обвързани. И затова можем да постъпим така.

Отпуснах се назад.

— Не искам.

— Аз също не искам, но мисля, че идеята е добра. — Ева се усмихна. — Колко старомодно и романтично е да чакаш първата брачна нощ. Помисли си само какъв страхотен секс ще правим тогава.

— Ева, нашият сексуален живот и сега е страхотен.

— Но трябва да се научим да правим секс за удоволствие, а не защоото разчитаме той да ни държи заедно.

— При нас се получават и двете и в това няма нищо лошо.

Със същия успех можеше да поиска от мен да не ям, което щих да приема с по-голяма охота, ако ми беше дала възможността да избирам.

Гидиън… между нас има нещо невероятно. Струва си усилие го да се опитаме да бъдем стабилни във всяко едно отношение.

Поклатих глава. Ядосвах се на безпокойството си. То означаваше загуба на контрол, а аз не можех да си позволя подобно нещо спрямо нея. Ева заслужаваше повече.

Наведох се към нея и допрях устни до ухото ѝ.

— Ангелчето ми, ако не ти липсва усещането на члена ми вътре в теб, тогава трябва да ти го вкарам, а не да отстъпвам.

Ева потрепери и аз се усмихнах вътрешно. Но въпреки това прошепна: —Моля те, опитай се. Заради мен.

— Ева, пет минути са кратко време. Ти ми говориш за седмици.

— Миличък… — Засмя се тя тихо. — В момента се цупиш. Толкова си сладък. — Наведе се към мен и долепи устни до бузата ми. — А и това искрено ме ласкае. Благодаря ти.

Присвих очи.

— Предупреждавам те, че няма да ти бъде никак лесно.

Ева прокара пръсти надолу по вратовръзката ми.

— Разбира се, че няма да е. Ще се опитаме да го превърнем в забавление. И в предизвикателство. Да видим кой ще се предаде пръв.

— Аз — промърморих — нямам никаква амбиция да спечеля.

— Какво ще кажеш да спечелиш мен? Увита в панделка, без нищо друго… като подарък за рождения ти ден.

Намръщих се. За нищо на света нямаше да преглътна това предизвикателство. Дори мисълта, че Ева ще изскочи гола от тортата за рождения ми ден, не можеше да ме накара да се почувствам по-добре.

— Какво общо има рожденият ми ден с всичко това?

Ева ме заслепи с усмивката си, което само ме накара да поискам още. За мен тя винаги бе слънце и топлина, но когато се извиваше под тежестта ми и стенеше, че иска по-силно и по-дълбоко…

— Тогава ще се оженим — заяви тя.

Трябваха ми няколко секунди да проумея казаното, защото в момента си мислех само за секс.

— Не знаех.

— И аз не го знаех до днес. През последната си почивка влязох в интернет, за да проверя дали през септември и октомври има значими събития, с които трябва да се съобразим при определянето на дата за сватбата. Понеже церемонията ще бъде на плажа, не искаме да е прекадено студено, затова трябва да свършим тази работа този месец или най-късно следващия.

— Слава богу, че идва зимата — измърморих.

— Сексманиак. Както и да е… Получих напомняне за теб от гугъл.

— Още ли го правиш?

— И тогава видях един пост в твой фен сайт. Там имаше…

— Имам си фен сайт?

— Да. Има цели сайтове и блогове, посветени на теб — какво обличаш, с кого излизаш, събития, на които присъстваш…

— Господи!

Този, на който попаднах, разполагаше с всичките ти данни височина, килограми, цвят на очите, рождена дата, всичко… Честно казано, леко се стреснах, като разбрах, че абсолютно непознат човек знае за теб повече, отколкото аз. Ето още една причина, поради която смятам, че трябва да излизаме на срещи И да разговаряме повече…

— Мога да ти дам всичките си данни, докато те чукам. Това решава проблема.

Усмивката ѝ беше прекрасна.

— Направо ме убиваш. Както и да е, не мислиш ли, че идеята ди се оженим точно на рождения ти ден е прекрасна? Така никога няма да забравиш годишнината ни.

— Годишнината от сватбата ни е на единайсети август — напомних ѝ сухо.

— Ще честваме две годишнини. — Ева прокара ръка през косата ми и пулсът ми се ускори. — Или още по-добре, ще празнуваме от едната дата до другата.

От единайсети август до двайсет и втори септември — цял месец и половина. Мисълта за това почти успя да ме убеди, че мога да понеса следващите няколко седмици.

— Здравейте, Ева, Гидиън.

Доктор Питърсън се изправи, когато влязохме в кабинета му. Беше висок мъж и трябваше доста да сведе поглед, за да види, че се държим за ръце.

— И двамата изглеждате добре.

— Чувствам се добре — заяви Ева силно и уверено.

Аз не казах нищо, само протегнах ръка и стиснах неговата.

Добрият лекар знаеше за мен неща, които се бях надявал никога да не се наложи да споделя с когото и да е. Затова и не се чувствах особено комфортно в негово присъствие въпреки удобните мебели и успокояващата палитра от неутрални цветове в кабинета му.

Самият доктор Пигърсан беше благ човек, схватлив и проницателен. Чувстваше се добре в собствената си кожа, а поддържаната му сива коса допринасяше много за приятното му излъчване.

Трудно ми бе да разчитам на някого, който знаеше колко уязвим съм всъщност, но се опитвах някак си да се справя с това усещане, защото нямах друг избор — доктор Питърсън играеше основна роля в брака ми.

Двамата с Ева седнахме на дивана, а доктор Питърсън се настани в обичайното си дълбоко кресло. Остави таблета и писалката си на облегалката и впери в нас острия проницателен взор на тъмносините си очи.

— Гидиън — започна той, — кажи ми какво се случи след последната ни среща миналия вторник.

Настаних се удобно и започнах директно по темата:

— Ева реши да последва съвета ви да се въздържаме от секс, докато се оженим официално.

Жена ми се засмя ниско и гърлено. Облегна се на мен и прегърна ръката ми.

— Доловихте ли обвинителната нотка? — обърна се тя към лекаря. — Вие сте виновен, че той няма да получи никакъв секс през следващите две седмици.

— Повече от две седмици са — възразих.

— Но по-малко от три — не ми остана длъжна и се усмихна на доктора. — Трябваше да се досетя, че това ще е първият проблем, който ще повдигне.

— А ти с какво би започнала, Ева? — попита Питърсън.

— Снощи Гидиън ми разказа кошмара си съвсем подробно — отвърна тя и хвърли поглед към мен. — Беше огромна стъпка. Истински повратен момент в отношенията ни.

Нямаше как да не забележа любовта, която грееше в очите ѝ, докато говореше, нито пък благодарността и надеждата. Гърлото ми се стегна при тази гледка. Разказал ѝ бях за извратените гадости, които се въртяха в главата ми, и това бе най-трудното нещо, което някога ми се бе налагало да правя. По-лесно ми беше дори когато разказвах на доктор Питърсън за Хю. Но си заслужаваше да ѝ споделя дори само за да видя това изражение в лицето ѝ.

Най-грозните неща, които бяхме преживели, ни сближаваха най-силно. Беше ненормално, но и прекрасно. Придърпах ръцете ѝ в скута си и я обхванах с две ръце. Почувствах същата любов, благодарност и надежда, които изпитваше и тя.

Доктор Питърсън взе таблета си.

— Доста разкрития е имало за теб тази седмица, Гидиън. Какви с причината?

— Знаете каква.

— Ева отказваше да се види с теб.

— И не ми говореше.

— Питърсън погледна към Ева.

— И причината за това беше, че Гидиън предложи работа на шефа ти и го отмъкна от агенцията, за която работиш, така ли?

— Това беше поводът — потвърди Ева, — но нещата се трупаха едно след друго и чашата преля. Нещо трябваше да се случи. Не можехме непрекъснато да се въртим в кръг и да водим все едни и същи спорове.

— Затова ти се отдръпна. Прибягнала си до нещо, което би могло да се определи като емоционално изнудване. Такова ли беше намерението ти?

Ева нацупи устни, докато обмисляше отговора си.

— Бих го нарекла отчаяно действие.

— Защо?

— Защото Гидиън… издигаше стени, които ограничаваха връзката ни. А аз не можех да си представя да живея с тях до края на живота си.

Докторът си записа нещо.

— Гидиън, какво мислиш за начина, по който Ева е подходила към ситуацията?

Трябваше ми малко време, преди да отговоря:

— Имах чувството, че времето е спряло, но беше стократно по-лошо.

Питърсън ме погледна.

— Спомням си, че когато за първи път дойдохте при мен двамата, не си бяхте говорили в продължение на няколко дни.

— Тогава той ме отряза — обади се Ева.

— Тя си тръгна — възразих аз.

Това се случи през една нощ, в която и двамата споделих ме много един пред друг. Ева ми разказа за насилието, което Нейтън е упражнявал върху нея, показа ми първопричината, поради която несъзнателно изпитвахме привличане един към друг.

После сънувах кошмар, в който аз самият бях подложен на насилие, и тя ме притисна да говоря за това.

Не можах да го направя и Ева си тръгна.

Жена ми настръхна.

— Той скъса с мен, като ми изпрати бележка по служебната поща. Кой постъпва по този начин?

— Не скъсах с теб — поправих я. — Предизвиках те да се върнеш обратно. Ти си тръгваш, когато нещата не са…

— Ето това вече е емоционално изнудване. — Ева пусна ръката ми и се премести така, че да застанем лице в лице един срещу друг. — Ти скъса с мен с единствената цел да ме накараш да приема нещата такива, каквито ти ги искаш. Когато положението не ме задоволява, прекъсваш всякаква връзка с мен, докато ме докараш до състояние, в което не мога да издържам повече.

— Не направи ли и ти същото с мен този път? — попитах през стиснати зъби. — Без изобщо да ти пука. Сякаш ако не се променя, ти и пръста си няма да мръднеш в името на връзката ни.

И това ме убиваше. Беше ми доказала толкова много пъти, че може да си тръгне, без изобщо да погледне назад, докато аз не бих могъл да дишам без нея. Това беше основната разлика в нашата връзка и поставяше Ева в по-изгодна позиция във всяко едно отношение.

— Говориш така, сякаш си обиден, Гидиън — намеси се доктор Питърсън.

— А аз не съм ли? — Ева скръсти ръце.

Поклатих глава.

— Не съм обиден. Изпитвам по-скоро… безсилие. Аз не мога да си тръгна, а тя може.

— Не е честно! Нито е вярно. Единственото оръжие, с което разполагам, е да те накарам да усетиш липсата ми. Опитвам се да разговарям с теб, но в крайна сметка ти винаги

правиш това, което искаш. Не споделяш нищо с мен, не искаш мнението ми.

— Работя върху това.

— Сега да, но трябваше да си тръгна, за да те накарам да го направиш. Бъди честен, Гидиън, аз се появих и ти осъзна, че в живота ти има празно пространство, което бих могла да запълня. Ти искаше да ме поставиш там и да оставиш останалата част от живота си такава, каквато си е.

— Исках единствено да позволиш ние… да си бъдем ние. Да се наслаждаваме един на друг известно време.

— Правото ми да вземам решения, да казвам „да“ или „не“, е от първостепенно значение за мен! Не можеш да ми го отнемаш просто така, нито да се сърдиш, когато това не ми хареса!

— Господи! — Рязко се завърнах към действителността. Имах чувството, че някой ме е ударил е все сила в корема. Като се имаше предвид миналото ѝ, наистина ѝ нанасях жесток удар, ако дори за миг ѝ отнемех правото да взема решения. — Ева…

3наех от какво се нуждае, разбрал го бях още в самото начело. Дадох ѝ възможност да има кодова дума за сигурност и винаги се съобразявах с нея, независимо дали бяхме сами, или се намирахме на обществено място. Ева трябваше само да произнесе думата и аз спирах. Често ѝ напомнях за това, за да съм сигурен, че знае — изборът дали да продължа е изцяло неин.

Но що се отнася до работата ѝ, не бях уважил правото ѝ на избор. И това беше непростимо.

Обърнах се към нея:

— Ангелчето ми, не исках да те накарам да се чувстваш безсилна. Никога не бих го направил. Никога. Просто не го приемах по този начин. Аз… съжалявам.

Думите не бяха достатъчни, никога не са били. Исках да съм нейното ново начало. Но как можеше да стане това, след като се държах като глупаците от миналото ѝ?

Погледна ме с онзи поглед, който разкриваше всичко, което бих предпочел да остане скрито. За първи път бях благодарен за тази нейна способност.

Войнствената ѝ поза изчезна. Погледът ѝ омекна и се изпълни с любов.

— Може би не успях да ти обясня държанието си както трябва.

Седях там и не можех да изразя онова, което се въртеше в главата ми. Когато си говорехме, че ще бъдем един екип и ще споделяме трудностите, не свързвах тези думи с необходимостта на Ева да има правото да изрази съгласие или несъгласие с мен. Мислех си, че мога да я предпазя от неприятностите, пред които се изправяме, и да направя живота ѝ по-лесен. Тя го заслужаваше.

Жена ми ме побутна по рамото.

— Не се ли почувства поне малко по-добре, когато ми разказа съня си снощи?

— Не знам — отвърнах и въздъхнах дълбоко. — Знам само, че си доволна от мен, тъй като го направих. Щом е необходимо… значи ще го правя.

Ева се отпусна на меките възглавници, потрепваше с устни. Погледна към доктор Питърсън.

— Сега аз се чувствам виновна.

Мълчание. Не знаех какво да кажа. Доктор Питърсън чакаше влудяващо търпеливо.

Съпругата ми си пое несигурно дъх и продължи:

— Мислех си, че ако той поне направи опит да се държи както искам, ще види колко по— добре ще се развиват отношенията помежду ни. Но ако така го притискам в ъгъла… ако го изнудвам… — Една сълза се спусна по бузата ѝ и проряза като с нож сърцето ми. — Може би имаме различни представи какво би трябвало да представлява брака ни. А ако това не се промени?

— Ева.

Прегърнах я и я придърпах по-близо до себе си, изпитах благодарност, когато се облегна на мен и сложи глава на рамото ми. Това не беше капитулация. По-скоро временно прекратяване на огъня. Но и толкова ми стигаше.

— Ето че се появи един важен въпрос — намеси се доктор Питърсън. — Нека го обсъдим. Какво ще стане, ако Гидиън така и не успее да бъде толкова откровен с теб, колкото очакваш?

— Не знам. — Ева избърса сълзите си. — Не знам какво ще стане с нас тогава. — Цялата надежда, която изпитваше при влизането ни в кабинета, изчезна. Погалих я по косата и се опитах да кажа нещо, което би ни върнало към онзи миг.

Нищо не ми идваше наум, затова казах само:

— Ти напусна работа заради мен, въпреки че не искаше. Аз разказах съня си, въпреки че не исках. Не е ли това начинът нещата да потръгнат? И двамата правим компромиси.

— Напуснала си работа ли, Ева? — попита доктор Питърсън. — Защо?

Жена ми се сгуши в мен.

— Тя започна да причинява твърде много неприятности и прециншх, че не си заслужава. Освен това Гидиън е прав, той отстъпи малко, така че е справедливо и аз да го сторя.

— Мисля, че компромисите и от двете страни не са били никак малки. А и двамата избрахте да започнем тазвечерния сеанс с нещо друго, което означава, че не се чувствате особено добре по отношение на жертвите, които сте направили. — Докторът се облегна назад и сложи таблета в скута си. — Някой от вас задавал ли си е въпроса защо бързате толкова много?

И двамата вдигнахме поглед към него.

Питърсън се усмихна.

— Мръщите се, затова приемам, че отговорът ви е отрицателен. Като двойка вие притежавате огромна сила. Може би не споделяте всичко, но комуникирате помежду си и го правите по продуктивен начин. Има известна доза гняв и разочарование у вас, но вие ги изразявате открито и зачитате чувствата на другия.

Ева се изправи:

— Но…

— Освен това и двамата имате свой собствен план и се опитвате да манипулирате другия, за да го осъществите. Тревожа се, че има проблеми и промени, които съвсем естествено ще се появят и ще намерят решение с времето, но нито един от вас не е готов да чака. И двамата се опитвате да придвижите връзката си напред с огромна скорост. Минали са само три месеца, откакто се срещнахте. На този етап повечето двойки вземат решение да не се срещат с други потенциални партньори, а вие вече от месец сте женени.

Изпънах рамене:

— Какъв е смисълът да отлагаме неизбежното?

— Ако наистина е неизбежно — отвърна Питърсън и ме погледна добронамерено, — тогава защо да прибързвате? Но не в това е проблемът. И двамата подлагате на изпитание брака си, като притискате другия да действа, преди да е готов за това. И двамата имате свои начини да се справяте с тежки ситуации. Гидиън, ти прекъсваш връзката и се отдръпваш, както си постъпил със семейството си. Ева, ти започваш да се самообвиняваш, когато връзката ти не е успешна, и се отказваш от собствените си нужди, както си го правила при предишните си връзки, при които си проявявала склонност към самоунищожение. Ако продължавате да се поставяте един друг в ситуации, в които се чувствате заплашени, в крайна сметка ще задействате един от тези самозащитни механизми.

Сърцето ми ускори ритъм, а Ева замръзна на място. Самата тя ми беше казала нещо подобно преди, но сега, след като го чуваше от устата на психоаналитика, щеше да разбере, че тревогите ѝ са основателни. Притиснах я до себе си и вдишах аромата ѝ, за да се

успокоя. В този момент изпитвах огромна омраза към Хю и Нейтън. И двамата бяха мъртви, но все още успяваха да рушат живота ни.

— Няма да им позволим да ни победят — прошепна Ева.

Целунах я по главата, благодарен, че я имам до себе си. Мислите ѝ съвпадаха с моите и това силно ме удиви.

Жена ми извърна глава и прокара върха на пръстите си по бузата ми, сивите ѝ очи бяха изпълнени с любов и нежност.

— Знаеш, че не мога да ти се противопоставям дълго. Твърде трудно ми е да стоя далече от теб. Фактът, че ти пръв прекрачваш границата, не означава, че аз влагам по-малко чувства. Просто съм по-упорита от теб.

— Не искам да се караме.

— Тогава да не го правим — отвърна тя простичко. — Днес и двамата предприехме нещо ново: ти започна да говориш, аз напуснах работа. Нека се придържаме към тези промени известно време и да видим какво ще се получи.

— Мога да се справя с това.

Първоначалният ми план беше да заведа Ева на вечеря на тихо и усамотено място, но промених намерението си и вместо това отидохме в „Кросби стрийт хотел“. Ресторантът беше популярен, а около хотела често се навъртаха папараци. Не бях готов да стигам до крайности, но както го обсъдихме при доктор Питърсън, бях готов да правя компромиси за жена си. Щяхме да се срещнем по средата.

— Колко е приятно тук — каза Ева, като оглеждаше светлосивите стени и приглушените лампи, висящи от тавана, докато следвахме момичето, което ни водеше към масата ни.

Стигнахме до местата си, дръпнах стола на Ева и огледах помещението. Както винаги, тя привличаше вниманието на околните. Беше безспорна красавица, но сексапилът ѝ бе нещо, което човек трябваше да види с очите си. Личеше във всяко нейно движение, в държанието ѝ, в извивката на устните.

И тази жена беше моя. Погледът, който хвърлих на всички присъстващи в ресторанта, недвусмислено им показа това.

Седнах срещу нея и се наслаждавах на начина, по който светлината на свещта, поставена на масата, озаряваше златистата ѝ коса и кожа. Блясъкът на устните и погледът в очите ѝ подканваха към дълги и дълбоки целувки. Никой не ме беше гледал така — с пълно разбиране и приемане, съчетани с любов и желание.

Можех да ѝ кажа каквото си поискам и тя щеше да ми повярва. Толкова прост дар, но рядък и безценен. Единствено мълчанието ми можеше да я отблъсне, но истината — никога.

— Ангелчето ми — промълвих и взех ръката ѝ в своята, — ще те попитам още веднъж и след това никога повече няма да повдигна въпроса. Сигурна ли си, че искаш да напуснеш работа?

— Няма ли след двайсет години да ми се сърдиш за това? Няма нещо, което не бихме могли да поправим или отменим, стига само да кажеш.

— Възможно е след двайсет години ти да работиш за мен, шефе! — Гърленият ѝ смях се понесе във въздуха и още повече усили страстта ми към нея. — Не се тревожи, разбра ли? Всъщност, изпитах известно облекчение. Имам твърде много задачи: да си събера багажа, да се преместя при теб, да планирам сватбата. Щом всичко това отмине, ще реша какво да правя по-нататък.

Познавах я добре. Ако имаше някакви съмнения, щях да ги усетя. Това, което долових обаче, беше съвсем различно. И ново.

В нея гореше огън.

Не можех да откъсна очи от нея, дори докато поръчвах виното.

Келнерът се отдалечи и аз се отпуснах, отдадох се на простото удоволствие да се взирам в невероятната си съпруга.

За да ме подразни, Ева навлажни устни с език и се наведе към мен.

— Ти си безумно секси.

Изкривих устни:

— Нима?

Ева отърка крак в моя.

— Ти без съмнение си най-секси мъжът в ресторанта, което много ми харесва. Обичам да се фукам с теб.

Въздъхнах пресилено:

— Все още ме желаеш само заради тялото ми.

— Точно така. Кой се интересува от милиардите ти? Притежаваш много по-ценни неща.

Стиснах крака ѝ между глезените си.

— Като съпругата ми. Тя е най-ценното, което притежавам.

Ева вдигна развеселено вежди:

— Притежаваш, така ли?

Усмихна се на келнера, който се върна с бутилка вино. Докато ѝ наливаше, Ева плъзна закачливо крак по моя, притвори леко клепачи и в погледа ѝ се появи пламъче. Бутнах чашата към нея, наблюдавах как я вдига, как завърта червеното вино в нея и я поднася към носа си, преди да отпие. Измърмори от удоволствие — беше одобрила избора ми — и този звук ме заля ката гореща вълна, което, предполагам, беше и целта ѝ. Галеше бавно крака ми със своя и ме подлудяваше. Възбуждах се все повече, и без това едва издържах след толкова дни на въздържание.

Преди да срещна Ева, не знаех, че сексът може да утоли една по-дълбока жажда.

Отпих от виното и изчаках келнерът да си тръгне.

— Промени ли решението си относно чакането?

— Не, просто поддържам интереса ти.

— Това може да се обърне срещу теб — предупредих я.

Ева се засмя:

— Точно на това разчитам.

Глава 3

— Къде ще ходиш сега? — попитах Гидиън, който ме придружи до фоайето на сградата, в която се помещаваше апартаментът ми.

Домът ми се намираше в Горен Уест Сайд, поне засега. Мезонетът на Гидиън беше в Горен Ийст Сайд. Разделяше ни огромно го зелено пространство на Сентрал парк — едно от малкото неща, които заставаха помежду ни и лесно можехме да преодолеем.

Махнах на Чад, момчето от нощната смяна на рецепцията. Той ми се усмихна и кимна вежливо на съпруга ми.

— Ще се кача горе с теб — отвърна Гидиън, като притискаше яко кръста ми с ръка.

Бях особена чувствителна към този начин на докосване. Така Гидиън без усилие

демонстрираше контрола и собственическото си чувство спрямо мен, което ме възбуждаше изключително много.

— Трябва да си кажем лека нощ сега, шефе.

— Ева…

— Няма да ми стигне волята иначе — признах, привлечена от страстта му.

Винаги успяваше да ме съблазни със силата на волята си. Тя беше едно от нещата, които обожавах в него, една от причините, поради които знаех, че съдбата ни е отредила да бъдем заедно. Душите ни бяха дълбоко свързани.

— Не е добра идея двамата с теб да се намираме в близост до легло.

Гидиън впери поглед в мен, на устните му се появи неустоима секси усмивка, която беше малко кисела.

— Точно на това разчитам.

— Вместо това започни да броиш дните до сватбата ни — посъветвах го. — Както правя аз. Броя всяка минута.

Беше изключително мъчително. Физическата ми връзка с Гидиън беше също толкова важна за мен, колкото и емоционалната. Обичах го. Обичах да го докосвам, да го успокоявам, да му давам това, от което се нуждае… Правото ми да го върша означаваше много за мен.

Хванах ръката му над китката и стиснах леко твърдия като камък мускул.

— Ти също ми липсваш.

— Не е нужно да е така.

Дръпнах го настрани и сниших глас:

— Ти определяш кога, ти определяш как — припомних му с шепот основния принцип на сексуалния ни живот. — И отчасти наистина ми се иска да кажа „още сега“. Но има нещо, което желая дори повече. Ще ти се обадя по-късно довечера, след като поговоря с Кари, и ще ти кажа какво е то.

Усмивката изчезна от устните му. Погледна ме хищно.

— Можеш да се отбиеш в съседния апартамент и да ми кажеш още сега.

Поклатих глава. Когато Нейтън представляваше заплаха за мен, Гидиън се пренесе да живее в апартамента точно до моя, пазеше ме и правеше всичко възможно да съм в безопасност, а аз дори не знаех. Можеше да си позволи да постъпи по този начин, защото притежаваше сградата — тя бе един от многото имоти в града, които му принадлежаха.

— Трябва да се прибереш в мезонета, Гидиън. Просто се отпусни и се наслаждавай на красивото жилище, в което скоро ще заживеем двамата.

— Без теб там не е същото. Струва ми се празно.

Думите му ми подействаха като удар. Преди да се срещнем, Гидиън бе подредил живота си така, че да може да бъде сам във всяко едно отношение — работа, по някоя свалка от време на време и избягване на контактите със семейството. Аз бях променила всичко това и не исках той да започне да съжалява.

— Сега е шансът ти да се отървеш от всичко, което не би искал да заваря, когато се преместя там — подразних го, за да не задълбавам в проблема.

— Знаеш всичките ми тайни.

— Утре ще бъдем заедно в Уестпорт — напомних му.

— Утре е прекалено далеч.

Повдигнах се на пръсти и го целунах по брадичката.

През част от времето ще спиш, а през останалата ще работиш отвърнах, а след това прошепнах: — Бихме могли да си пращаме еротични съобщения. Ще видиш колко изобретателна мога да бъда.

— Предпочитам оригинала пред репродукциите.

— Тогава ще си изпращаме клипчета — измърках тихо. — Със звук.

Гидиън извърна глава и ме целуна дълго и дълбоко.

— Ето какво е любовта — измърмори. — Да се съглася с теб за подобно нещо.

— Знам — отвърнах, отдръпнах се от него и натиснах бутона на асансьора. — Нали се сещаш, че и ти можеш да ми изпратиш някои палави снимки?

Присви очи:

— Ако искаш мои снимки, ще трябва сама да ги направиш, ангелчето ми.

Размахах пръст и влязох в асансьора.

— Всичко разваляш!

Вратите започнаха да се затварят. Трябваше да стисна парапета, за да не се спусна след този мъж. Щастието се появява под най-различни форми. Моето се наричаше Гидиън.

— И да ти липсвам! — нареди ми той.

Изпратих му въздушна целувка:

— Непременно.

Отворих вратата на апартамента и мигновено ме връхлетяха две неща: миризма на готвено и гласът на Сам Смит[2].

Почувствах се у дома си. Но ми стана мъчно, като се сетих, чс не след дълго този апартамент няма вече да бъде мой дом. Не се съмнявах в бъдещето, което бях приела, когато се омъжих за Гидиън, съвсем не. Бях истински развълнувана от мисълта, че ще живея с него, че ще бъда негова съпруга насаме и пред хората, че ще споделям дните си — както и нощите — с него.

И въпреки това промяната е по-трудна, когато харесваш живота си преди нея.

— Прибрах се, миличък! — извиках и оставих чантата си на стола от тиково дърво до барплота, където закусвахме.

Майка ми беше обзавела апартамента в модерно-традиционен стил. Аз сигурно не бих избрала някои от нещата, които тя бе подбрала, но като цяло крайният резултат ми харесваше.

— Тук съм, сладурче — отвърна провлечено Кари и привлече вниманието ми към дивана в хола, където се бе излегнал гол до кръста, само по бермуди. Беше слаб и загорял от слънцето, коремните му мускули бяха не по-зле оформени от тези на Гидиън. Дори и когато не работеше, той напълно отговаряше на представата за секси супермодел, какъвто в действителност беше.

— Как мина вечерята?

— Добре.

Запътих се към него и по пътя изритах обувките си на високи токчета. Реших, че трябва да се наслаждавам на тази свобода, докато все още я имам. Не можех да си представя, че ще разхвърлям така обувките си из мезонета на Гидиън. Подозирах, че това ще го влуди. И тъй като бях убедена, че ще има и други неща, които ще го вбесяват, прецених, че трябва да подбирам недостатъците си много внимателно.

— Как беше твоята вечеря? Мирише ми на готвено.

— Пица. Полуготова. На Тат много ѝ се хапваше.

— На кого не му се хапва пица — отвърнах и се отпуснах тежко на дивана. — Тя тук ли е?

— Не. — Кари откъсна поглед от телевизора и ме изгледа сериозно със зелените си очи. — Тръгна си сърдита. Казах ѝ, че няма да се съберем да живеем заедно.

— О!

Честно казано, не харесвах Татяна Черлин. И тя бе успешен модел като Кари, макар че все още не беше станала чак толкова популярна.

Най-добрият ми приятел се бе запознал с нея по време на професионален ангажимент. Чисто сексуалната им връзка се беше променила драстично, когато тя разбра, че е бременна. За съжаление, почти по същото време Кари срещна страхотен млад мъж, е когото искаше да установи по-сериозни отношения.

— Това е голямо решение — отбелязах.

— Но не съм сигурен, че е правилното. — Прокара ръка по красивото си лице. — Ако Трей не присъстваше в картинката, щях да постъпя с Тат така, както се очаква от мен.

— Кой казва, че не го правиш? Не е необходимо да живеете заедно, за да си добър баща на детето. Виж мама и татко.

— По дяволите! — изруга Кари. — Имам чувството, че слагам на първо място себе си, а не детето. И това ако не ме прави безскрупулен егоист!

— Не е същото, като да отстраниш Тат от живота си. Знам, че винаги ще бъдеш до нея и до детето, само че не по онзи начин.

Протегнах се и намотах една от шоколадовите му къдрици около пръста си. Най-добрият ми приятел бе страдал достатъчно през по-голямата част от живота си. Извратеният начин, по който се бе запознал със секса и любовта, го бяха натоварили с много комплекси и лоши навици.

— Значи Трей ще остане в живота ти?

— Все още не е решил.

— Обади ли ти се?

Кари поклати глава:

— Не, но аз не издържах и му звъннах, преди напълно да ме е забравил.

Побутнах го леко.

— Сякаш изобщо може да се случи подобно нещо. Ти, Кари Тейлър, си абсолютно незабравим.

— Ха! — Той се протегна и въздъхна. — Не беше особено щастлив да ме чуе. Каза, че все още премисля нещата.

— Което означава, че мисли за теб.

— Да, мисли си, че се е отървал на косъм — измърмори Кари. — Каза, че нещата между нас никога няма да се получат, ако заживея с Тат. А когато му отвърнах, че това няма да стане, той заяви, че ще се чувства като истински негодник, задето е застанал помежду ни. Наистина съм в безизходица, но така или иначе, казах всичко на Тат, защото трябва поне да пробвам да оправя положението.

— Наистина си изпаднал в неприятна ситуация — съгласих се, не можех да си представя да съм на негово място. — Просто се опитай да вземеш възможно най-доброто решение. Имаш правото да бъдеш щастлив. Това е възможно най-доброто за всички около теб, включително и за бебето.

— Ако изобщо има бебе. — Кари затвори очи. — Тат каза, че няма да се справи сама. Не иска да стигне до края, ако не съм до нея.

— Не е ли малко късно за такива приказки? — Не можах да прикрия гнева в гласа си.

Татяна беше манипулатор. Невъзможно бе човек да си представи бъдещето и да не

стигне до извода, че тя би причинила само нещастие на невинното дете.

— Не мога дори да го осмисля, Ева. Направо откачам. Цялата ситуация е толкова шибана. — Кари изсумтя и се опита да се засмее. — И само като си помисля, че навремето говорех колко е лесно да се разбереш с нея. Изобщо не ѝ пукаше, че съм бисексуален, не я интересуваше дали имам и други сексуални връзки… Чувствам се добре донякъде, защото сегашното ѝ поведение означава, че вече държи на мен и ме иска само за себе си, но не мога да пренебрегна чувствата си към Трей.

Кари вдигна поглед и ме погледна объркан. Сърцето ме заболя, като видях как се разкъсва.

— Може би трябва да поговоря с нея — предложих.

— И с какво ще помогне това? Вие двете изобщо не се разбирате.

— Не съм ѝ фен — признах. — Но това не пречи. Един женски разговор може да е от помощ, ако се проведе както трябва. Поне не би могъл да влоши положението, нали?

Поколебах се, преди да продължа. Наистина исках да помогна, но добрите ми намерения бяха твърде наивни.

— Винаги може да стане и по-лошо — изсумтя Кари.

— Какъв оптимист си само скастрих го. — Трей знае ли, че си говорил с Татяна и тя няма да се мести при теб?

— Изпратих му съобщение. Нищо не ми отговори. Но аз и не очаквах друго.

— Дай му още малко време.

— Ева, в крайна сметка той иска да бъда сто процента гей. Според него да си бисексуален означава да спиш с когото ти падне. Не може да приеме, че влечението ми към двата пола не ми пречи да бъда верен на един-единствен човек. А може би просто не иска да го проумее.

Въздъхнах тежко.

Май никак не ти помогнах в това отношение. Трей повдигна веднъж въпроса пред мен и аз не му обясних нещата както трябва.

Мисълта за това ме тормозеше от известно време. Трябваше да се свържа с Трей и да се опитам да оправя нещата. Когато той отвори тази тема, Кари беше в болница и се възстановяваше от жесток побой. Тогава не бях в състояние да разсъждавам особено трезво.

— Не можеш да оправиш всичко вместо мен, бебчо. — Той се завъртя, легна по корем и ме погледна. — Но те обичам още повече за това, че се опитваш.

Опитах се да намеря подходящи думи:

— Ти си част от мен — казах му. — За мен е изключително важно да си добре.

— Работя върху това. — Кари прибра косата от лицето си. — Този уикенд, докато сме в Уестпорт, ще се опитам да осмисля възможността Трей да не е част от живота ми. Трябва да гледам реалистично на нещата.

— Ти бъди реалист, аз няма да губя надежда.

— Успех в начинанието. — Поизправи се и подпря лакти на коленете си, главата му клюмна. — И това ме връща обратно към Татяна. Мисля, че съм наясно по въпроса. Не можем да бъдем заедно. Със или без бебе, положението няма да е добро нито за нея, нито за мен.

— Уважавам решението ти.

Трудно ми беше да кажа нещо повече. Винаги щях да се опитвам да дам подкрепа и спокойствие на най-добрия си приятел, но има някои трудни уроци, които човек трябва да научи сам за себе си. Трей, Татяна и Кари — всички те бяха наранени и причината за това бяха решенията, които бе вземал Кари. С действията си той отблъскваше от себе си хората, които го обичаха, предизвикваше ги, за да провери дали ще останат до него. Това изпитание беше обречено на провал. Сега, изправен пред последствията, може би щеше да се промени към по-добро.

Най-добрият ми приятел се усмихна кисело, докато надничаше иззад дългия си бретон със зеленоок поглед.

— Не може изборът ми да зависи само от това каква ще е ползата за мен самия. Отвратително е, но… все някога трябва да порасна.

— Май се отнася за всички ни — отвърнах и се усмихнах окуражително. — Днес напуснах работа.

Всеки път, когато го изричах на глас, ми ставаше все по-лесно да го приема.

— Сериозно?

Погледнах нагоре към тавана и отвърнах:

— Напълно.

Кари подсвирна.

— Да извадя ли бутилката бърбън и чаши?

Потреперих.

— Пфу… знаеш, че не понасям бърбън. Освен това шампанското би било по-подходящо за отпразнуване на оставката ми.

— Наистина ли? Значи искаш да празнуваш?

— Със сигурност няма за какво да тъгувам. — Изпънах ръце над главата си и последните остатъци от напрежение ме напуснаха. — Но през целия ден си мисля само за това.

— И какво?

— Чувствам се добре. Ако Марк бе приел новината по друг начин, може би щях да размисля, но той също напуска, а е работил в тази агенция доста повече от трите месеца, които аз прекарах там. Не е логично да се тревожа повече от него.

— Не е необходимо нещо да е логично, за да е вярно, бебчо. — Взе дистанционното и намали звука на телевизора.

— Прав си, но аз срещнах Гидиън по същото време, когато започнах работа в „Уотърс Фийлд & Лийман“. Реално погледнато, човек не може да прави сравнение между работата си, на която е бил само три месеца, и съпруга си, с когото ще прекара остатъка от живота си.

Кари ме погледна:

— Изведнъж от разумна стана практична. Започва да става все по-лошо.

— О, я млъквай!

Най-добрият ми приятел никога не ме оставяше да се измъкна с лесно обяснение. Тъй като бях склонна да се самозаблуждавам, неговата откровеност и прямота изпълняваха ролята на огледалото, от което се нуждаех.

Усмивката ми изчезна.

— Искам още.

— От какво?

— От всичко — отвърнах и отново погледнах към него. — Гидиън има особено присъствие, нали разбираш. В момента, в който влезе в стаята, всички стават сериозни и насочват вниманието си към него. Искам и аз да бъда като него.

— Ти се омъжи за такъв човек. И всъщност вече получаваш това внимание заради името и банковата му сметка.

Изправих се.

— Искам да го получавам, защото сама съм го заслужила, Кари. Джефри Крос е оставил след себе си много хора, които искат възмездие от сина му. А и самият Гидиън си е създал врагове като семейство Лукас, например.

— Кое семейство?

Сбърчих нос.

— Онази откачалка Ани Лукас и не по-малко побърканият ѝ съпруг — отвърнах и изведнъж се сетих. — Господи, Кари! Забраних да ти кажа. Става въпрос за онази червенокосата, с която се занасяше на вечерята преди няколко седмици. Тя е Ани Лукас.

— За какво, по дяволите, говориш?

— Спомняш ли си, че те помолих да потърсиш информация за доктор Теранс Лукас. Ани е жена му.

Объркването му беше очевидно.

Не можех да продължа и да му разкажа как Тери Лукас е прегледал Гидиън като дете и е излъгал, че не открива признаци на сексуално насилие. Постъпил е по този начин, за да предпази зет си Хю от ударите на закона. Никога нямаше да проумея как е могъл да постъпи по този начин, независимо от това колко много обича жена си. Що се отнася до Ани, Гидиън бе спал с нея, за да си отмъсти на мъжа ѝ, но физическата ѝ прилика с брат ѝ бе довела до сексуални извращения и мисълта за тях все още преследваше Гидиън. Беше наказал Ани за греховете на брат ѝ, но с това бе нанесъл непоправими психически травми както на нея, така и на себе си.

Затова в момента с Гидиън имахме двама смъртни врагове, с които трябваше да се справим.

Обясних го на Кари, доколкото можех:

— Между Гидиън и семейство Лукас има извратени отношения, които не мога напълно да разбера, и фактът, че онази вечер вие с Ани се озовахте заедно, не е никак случаен. Тя е планирала всичко да се получи точно по този начин.

— Защо?

— Защото е побъркана и знае, че тази мисъл ще ме тормози.

— А теб какво те интересува с кого се забърквам аз?

— Кари… ти винаги ме интересуваш.

Чух, че мобилният ми телефон иззвъня. Мелодията на Hanging by a moment[3] ми подсказа, че се обажда съпругът ми. Станах.

— Но в този случай важното е, че го е направила съвсем преднамерено. Ти не си някоя случайна сексуална забежка. Тази жена съвсем съзнателно се е насочила към теб, защото знае, че си най-добрият ми приятел.

— Не виждам как би могла да постигне нещо по този начин.

— Опитва се да покаже среден пръст на Гидиън. Най-голямото ѝ желание на света е да привлече вниманието му.

Кари вдигна учудено вежди.

— Всичко това звучи ужасно побъркано, но както и да е. Неотдавна отново я срещнах съвсем случайно.

— Какво? Кога?

— Май беше миналата седмица. — Кари сви рамене. — Тъкмо бях приключил със снимките и таксито ме чакаше пред студиото. В същия момент тя излезе от едно кафене със своя приятелка. Стана съвсем неочаквано.

Поклатих глава. Телефонът ми спря да звъни.

— Няма начин да е случайно. Тя каза ли ти нещо?

— Разбира се. Пофлиртува малко, което не беше никак изненадващо, като се има предвид последната ни среща. Отрязах я, казах ѝ, че в момента имам сериозна връзка. Тя го прие съвсем спокойно. Пожела ми успех и отново ми благодари за приятно прекараното време. Тръгна надолу по улицата. Това беше всичко.

Телефонът ми отново започна да звъни.

— Ако случайно я срещнеш отново, тръгни в обратната посока и ми се обади. Разбра ли?

— Добре, но ти криеш нещо от мен, така че нищо не разбирам. Чакай да поговоря с

Гидиън. — Забързах се към телефона, взех го и натиснах копчето: — Здрасти!

— Под душа ли беше? — измърмори Гидиън. — Сигурно в момента си гола и мокра, ангелчето ми…

— О, боже. Чакай малко. — Отдръпнах телефона от ухото си и се върнах обратно при Кари. — Тя с перука ли беше, когато я видя?

Кари вдигна вежди.

— Откъде, по дяволите, мога да знам?

— Косата ѝ дълга ли беше като първия път, когато я видя?

— Да, съвсем същата.

Кимнах мрачно. Ани носеше косата си късо подстригана — на всички нейни снимки, които бях виждала, беше с една и съща прическа. На вечерята, когато преследваше Кари, си беше сложила перука, целта ѝ бе да се отърве от мен и да заблуди Гидиън.

Може би това беше новият ѝ стил.

Или пък имаше специални планове за Кари.

Приближих отново телефона до ухото си.

— Трябва веднага да дойдеш тук, Гидиън. И доведи Ангъс със себе си.

Навярно нещо в тона ми бе издало опасенията ми, защото Гидиън се появи заедно с Ангъс и Раул. Отворих вратата и видях тримата мъже в коридора, съпругът ми беше най-отпред, в центъра, а бодигардовете бяха застанали от двете му страни. Излъчването им беше, меко казано, напрегнато.

Гидиън бе разхлабил вратовръзката си, беше разкопчал яката на ризата си и жилетката на костюма си, но бе облечен по същия начин, както когато се разделихме. Беше ужасно секси с леко разрошената си коса и веднага усетих, че се възбуждам. Бях истински изкушена да продължа да свалям елегантните му скъпи дрехи и да разкрия първичната сила и красота на мъжапод тях. Облечен, Гидиън изглеждаше страшно съблазнително, но когато беше гол, гледката бе несравнима.

Вперих очи в него и погледът ми ме издаде. Той вдигна нагоре тъмните си извити вежди и изви закачливо краищата на устните си.

— Добър вечер и на теб — подразни ме в отговор на страстния ми поглед.

Мъжете от двете му страни бяха негова пълна противоположност, безупречно облечени в ушити по поръчка строги черни костюми, бели ризи и семпли черни вратовръзки.

До този момент не бях забелязала колко излишно е присъствието на Ангъс и Раул до Гидиън — той без съмнение можеше без чужда помощ да се справи с всяко посегателство.

Както винаги Раул стоеше с каменно изражение, лицето на Ангъс също изглеждаше безизразно, но от закачливия му поглед се досетих, че е доловил предизвикателния начин, по който бях погледнала шефа му.

Изчервих се.

Отдръпнах се от вратата и ги пуснах да влязат. Ангъс и Раул веднага се насочиха към хола, където ги очакваше Кари. Гидиън изостана от тях и ме изчака да затворя вратата.

— Гледаш ме по този начин, ангелчето ми, а поиска да доведа Ангъс със себе си. Обясни ми какво става.

От думите му ме напуши смях — тъкмо това бе необходимо, за да изчезне напрежението ми.

— Как бих могла да се въздържа, изглеждаш сякаш тъкмо си се събличал, когато ти се обадих.

— Мога да довърша започнатото и тук.

— Не знам дали го осъзнаваш, но бих могла да изгоря всичките ти дрехи веднага след сватбата. Тогава ще ти се наложи да ходиш гол през цялото време.

— Работните съвещания ще станат много интересни.

— Ммм… в такъв случай може и да не го правя. Ще те запазя само за себе си и прочее… — Облегнах се на вратата и си поех дълбоко въздух. — След вечерята Ани отново се е опитала да установи контакт с Кари.

Цялата топлота и веселост изчезнаха от погледа на Гидиън, на тяхно място се появи хлад, който не предвещаваше нищо добро.

Отправи се към хола. Спуснах се след него и стиснах ръката му, исках да му напомня, че сме заедно в тази неприятност, знаех, че ще му е нужно известно време, за да свикне с тази мисъл. Гидиън беше сам от толкова дълго време, водеше сам както своите битки, така и тези на хората, които обичаше.

Седна на масичката за кафе точно пред Кари и каза:

— Разкажи ми всичко, което си казал на Ева.

Гидиън изглеждаше готов за битка срещу Уолстрийт, докато единственото, срещу което можеше да се изправи Кари в този момент, бе обзелата го дрямка, но това не оказа въздействие върху съпруга ми.

Кари отново разказа подробно всичко, като от време на време поглеждаше към Ангъс и Раул, които стояха наблизо.

— Това е всичко — завърши той. — Не се обиждайте, момчета, но ми се струва, че сте доста яки, а противникът е червенокоса жена, която не тежи повече от петдесет и пет килограма с мокри дрехи.

Според мен Ани беше шейсет килограма, но в момента това нямаше значение.

— По-добре да сме предпазливи, отколкото после да съжаляваме — отбелязах.

Кари ми хвърли бърз поглед.

— Какво може да направи тя? Не, наистина! От какво толкова се безпокоите всички?

Гидиън се раздвижи неспокойно.

— Аз… имах връзка с нея. Макар че това не е точната дума.

Получи се доста грозно.

— Чукал си я — заяви Кари директно. — Стана ми ясно.

— Прекарал я е във всяко отношение — поясних и пристъпих към Гидиън, за да поставя ръка на рамото му.

Подкрепях съпруга си, макар да не намирах извинение за постъпките му. И честно казано, отчасти изпитвах съжаление към Ани. Имаше моменти в миналото, когато вярвах, че съм го загубила завинаги, и тогава самата аз се чувствах като обезумяла.

И все пак Ани бе толкова опасна, колкото аз никога не бих могла да бъда, и заплашваше хора, които обичах.

— Не може да приеме, че Гидиън е с мен.

— Какво? Да не би да става нещо от типа на „Фатално привличане"?

— Ами, тя е психолог, така че за да сме по-точни, става въпрос за нещо средно между „Фатално привличане“ и „Първичен инстинкт“. Истински маратон от филми с Майкъл Дъглас, събран в една-единствена жена.

— Не се шегувай с това, Ева — предупреди ме сухо Гидиън.

— Кой се шегува? — отвърнах. — Когато Кари я е видял, тя е носела същата дълга перука, с която беше и на вечерята. Според мен целта ѝ е била той да я познае, за да могат да си поприказват.

Кари изсумтя:

— Значи е луда за връзване. Какво искате да направя? Да ви кажа, ако отново се сблъскам с нея, ли?

— Искам да се сдобиеш с охрана — обадих се.

Гидиън кимна:

— Съгласен съм.

— Господи! — Кари потърка брадичката си. — Ама вие май изобщо не се шегувате.

— И без това си имаш достатъчно проблеми на главата — припомних му. — Ако тази жена крои нещо, няма защо да забърква и теб.

Кари изкриви устни:

— Така си е, няма да споря.

— Ние ще се погрижим — заяви Ангъс.

Раул кимна и двамата мъже се отправиха надолу по стълбите.

Гидиън остана.

Кари погледна първо към мен, после към него, след което се изправи.

— Мисля, че повече нямате нужда от мен, така че изчезвам. Ще се видим утре сутрин — заяви, прекоси с бавна стъпка хола и влезе в стаята си.

— Безпокоиш ли се? — попитах Гидиън, когато останахме сами.

— Ти се безпокоиш. И това е достатъчно.

Седнах на дивана срещу него.

— Не съм чак толкова обезпокоена. По-скоро съм любопитна. Какво си мисли тя, че може да постигне чрез Кари?

Гидиън въздъхна уморено.

— Опитва се да ни сплаши, Ева. Нищо повече.

— Не мисля така. Разговорът ни по време на вечерята беше твърде конкретен. Предупреди ме да стоя далеч от теб. Каза ми, че не те познавам и ще избягам от теб, ако разбера каква е истинската ти същност.

Гидиън стисна зъби и разбрах, че съм засегнала болно място. Така и не ми беше разказал за какво са си говорили, когато отиде н кабинета ѝ. Възможно бе и на него да му е казала подобно нещо тогава.

— Ще говоря с Ани — заявих.

Гидиън ме прониза с леденостуден син поглед:

— Как ли пък не.

Засмях се тихо. Горкичкият ми съпруг. Беше свикнал думата да му да е закон, а си беше избрал за съпруга жена като мен.

— Знам, че по време на връзката си сме разговаряли по какви ди не въпроси, но някъде между другото си казахме също, че вече ще работим заедно като екип.

— И аз съм напълно готов за това — отвърна спокойно Гидиън, — но не трябва да започваме с Ани. Не можеш да разговаряш разумно с напълно побъркан човек.

— Не искам да разговарям разумно, шефе. Тази жена се е прицелила в моите приятели и си мисли, че съм слабото ти място.

Трябва да разбере, че не съм безпомощна. Да осъзнае, че ако се с захванала с теб, значи се е захванала и с двама ни.

— Тя е мой проблем. Аз ще се справя с нея.

— Щом ти имаш проблем, Гидиън, значи и аз имам. Чуй ме. Операцията вече е в пълен ход. Бездействието ми само влошава положението с Ани — заявих и се наведох към него. — В нейното съзнание аз или знам всичко и съм прекалено слаба, за да направя нещо по въпроса, или ти криеш всичко от мен, което предполага, че съм твърде слаба, за да се справя с проблема. Във всеки случай ти ме превръщаш в мишена, а съм сигурна, че не го искаш.

— Нямаш представа какво се върти в главата ѝ — каза напрегнато Гидиън.

— Най-вероятно не е съвсем наред с главата. Но все пак е жена. Трябва да ѝ покажа, че имам нокти и съм готова да ги използвам. Убедена съм в това.

Гидиън присви очи.

— Какво ще ѝ кажеш?

Почувствах радост от победата, но се въздържах и не се усмихнах.

— Честно казано, мисля, че ще е достатъчно само да се появя някъде неочаквано. Да ѝ направя засада, така да се каже. Това би трябвало да я разтърси поне малко; да ѝ даде да разбере, че я следя и чакам да видя какво ще направи. Дали ще премине в защита, или напротив — ще се опита да нападне. По реакцията ѝ ще разберем какви са намеренията ѝ, което ще ни е от полза.

Гидиън поклати глава.

— Не ми харесва.

— Не съм и очаквала да ти хареса — заявих и изпънах крака между неговите. — Но знаеш, че съм права. Не те тревожи стратегията ми, Гидиън. А по-скоро фактът, че миналото ти не иска да си отиде. Неприятно ти е, че то непрекъснато се навира в лицето ми.

— Миналото ми непременно ще си отиде, Ева. Остави ме аз да се справя с него.

— Трябва да подходиш по-аналитично към проблема. Аз съм член на екипа ти също като Ангъс и Раул, но не съм твой служител и определено не завися от теб — аз съм по-добрата ти половинка. Вече не става въпрос за Гидиън Крос. Дори не става въпрос за Гидиън Крос и съпругата му. Ние сме Гидиън и Ева Крос и трябва да ми позволиш да заслужа тази фамилия.

Той се приведе с горещ и съсредоточен поглед:

— Не е необходимо да доказваш нищо на никого.

— Наистина ли? Защото имам усещането, че трябва да ти докажа нещо. Ако не вярваш, че съм достатъчно силна…

— Ева — Гидиън посегна към сгъвката на коленете ми и ме придърпа към себе си, — ти си най-силната жена, която познавам.

Изрече тези думи, но ми стана ясно, че не вярва напълно в тях. Поне не така, както ми се искаше. В неговите очи аз бях оцеляла жертва, а не боец.

— Тогава престани да се тревожиш настоях — и ме остави да направя това, което трябва.

— Не съм съгласен, че е необходимо да правиш каквото и да било.

— В такъв случай можеш или да ми дадеш съгласието си, или да не го правиш.

Наведох се към него, прегърнах широките му рамене и притиснах устни до суровата

извивка на устата му.

— Ангелчето ми…

— Нека сме наясно, Гидиън, не те моля за разрешение. Просто ти казвам какво смятам да направя. Можеш да участваш или да се въздържиш. Изборът е твой.

Издаде някакъв отчаян звук, а после изрече:

— Нали все ми напомняш, че трябва да правим компромиси? Не виждам компромис тук.

Отдръпнах се от него и го изгледах.

— Компромисът е да ме оставиш да постъпя както аз смятам добре. Ако не се получи, следващия път ще действаме така, както ти прецениш.

— Благодаря.

Не се дръж по този начин. Ще седнем и ще обсъдим заедно 1кога и как да стане всичко. Раул ще трябва да проучи как минава денят ѝ. Засадата по принцип е неочаквана, но трябва да я устроим на място, където Ани Лукас се чувства спокойно и в безопасност. Така ще я разтърсим здраво — казах и свих рамене — Тя диктуваше правилата на играта досега. Ние просто ще ги следваме.

Гидиън си пое дълбоко въздух. Почти можех да видя как мисли, как се опитва да намери начин да постигне желания резултат.

Затова се заех да го разсея:

— Тази сутрин ти казах, че ще ти обясня защо реших да кажа на родителите си, че сме се оженили, помниш ли.

Съпругът ми веднага насочи вниманието си към думите ми, погледна ме съсредоточено и предпазливо.

— Разбира се.

— Знам, че си проявил огромна смелост, като си разказал на доктор Питърсън за Хю. Особено предвид отношението ти към психолозите.

А и кой можеше да го вини за липсата на доверие към тях? Хю се бе вмъкнал в живота на Гидиън под предлог, че ще му окаже психологическа помощ, а се бе превърнал в негов насилник.

— Ти ме вдъхнови да бъда също толкова смела.

Чертите на прекрасното му лице омекнаха и по него се разля топлота.

— Днес чух онова парче — измърмори Гидиън и ми напомни за момента, когато му изпях песента „Смел“ на Сара Барейлес.

Усмихнах се.

— Ти искаше да му споделя, имаше нужда да го сторя — промълви тихо Гидиън. Каза го като твърдение, но прозвуча като въпрос.

— Да, така е.

Нещо повече, Гидиън бе имал нужда от това. Сексуалното насилие е нещо съвсем лично, но по някакъв начин трябва да го извадим на бял свят. То не е мръсна тайна, от която трябва да се срамуваш или която искаш да скриеш в кутия. То е грозната истина, а истината все някога трябва да излезе на бял свят — такава е природата ѝ.

— И ти имаш нужда да се изправиш лице в лице срещу Ани.

Вдигнах вежди.

— Нямах намерение да насочвам разговора в тази посока, но да… изпитвам такава необходимост.

Този път Гидиън кимна:

— Добре, ще измислим как да стане.

Представих си, че стискам победоносно юмрук. Първа точка за боеца Ева!

— Освен това каза, че има нещо, което желаеш по-силно от секса с мен — припомни ми той сухо с предизвикателен поглед.

— Ами, не бих го формулирала точно така — започнах и прокарах пръсти през косата му. — Всъщност най-любимото ми занимание е да те чукам.

— Но? — подсмихна се Гидиън.

— Ще си помислиш, че съм глупава.

— Всъщност си мисля, че си страшно секси.

Целунах го за тези думи.

— Когато бях в гимназията, повечето ми приятелки си имаха гаджета. Знаеш как е, бушуващи хормони, страхотни любовни истории…

— Така съм чувал — отвърна с кисела усмивка.

Думите заседнаха в гърлото ми. Колко глупаво от моя страна да забравя какво е преживявал Гидиън по онова време не е имал гадже, преди да се запознае с Кории в колежа. Бил е прекалено травмиран от посегателството на Хю, за да изпита трепитите и тревогите на тийнейджърската любов, за които си мислех.

— Какво има, ангелчето ми? Проклех се мислено.

— Забрави, много е глупаво.

— Знаеш, че няма да го направя.

— Само този път.

— Не.

— Моля те.

Гидиън поклати глава:

— Хайде, изплюй камъчето.

Сбърчих нос.

— Добре. Става въпрос за тийнейджърски среднощни телефонни разговори, които продължават часове наред, тъй като младите не могат да бъдат заедно заради училището и родителите си. Прекарват цялата нощ в разговори с гаджето си за… И аз не знам за какво. Никога не съм преживявала такова нещо. Никога… — Преглътнах смущението си. — Никога не съм имала такова гадже.

Не беше необходимо да обяснявам. Гидиън знаеше каква съм била. Как по онова време използвах секса по един изкривен начин, за да се чувствам обичана. Момчетата, с които се чуках, не ми се обаждаха по телефона. Нито преди, нито след това.

— Както и да е — продължих, гласът ми бе станал дрезгав. — Мина ми през ум, че сега ние с теб бихме могли да изживеем подобно нещо… докато чакаме. Среднощни разговори, чиято единствена цел е да чуеш гласа на другия.

Гидиън впери поглед в мен.

— Звучеше ми по-добре, преди да го кажа на глас — измърморих.

Той мълча дълго време. После ме целуна. Силно.

Все още не можех да дойда на себе си, когато Гидиън се отдръпна от мен и каза с пресипнал глас:

— Аз ще ти бъда такова гадже, Ева.

Гърлото ми се стегна.

— Ще бъда до теб във всеки значим момент от живота ти. При всяка промяна… Ще бъда всичко. — Избърса сълзата, която се стече от ъгъла на окото ми. — А ти за мен ще бъдеш това момиче.

— Господи! — засмях се през сълзи. — Толкова много те обичам.

Гидиън се усмихна.

— Сега си отивам вкъщи, защото ти така искаш. После ще ми се обадиш и ще ми кажеш всичко отново, защото аз така искам.

— Съгласна.

На следващата сутрин се събудих преди звъна на часовника. Останах да лежа в леглото още няколко минути — чаках мозъкът ми да се събуди, доколкото бе възможно преди първото кафе. Опитах са да се съсредоточа върху факта, че това е началото на последния ми работен ден.

Колкото и да е странно, мисълта ми подейства добре. Изпитах… нетърпение. Наистина беше време за радикална промяна.

И тогава се изправих пред най-важния въпрос: „Какво да облека?“

Измъкнах се от леглото и отидох до гардероба. След като прехвърлих почти всичко в него, се спрях на тясна изумруденозелена рокля с асиметрично деколте и подгъв. Разкриваше краката ми малко повече, отколкото обикновено бих си позволила, когато съм на работа, но защо да завършвам така, както съм започнала? Защо да не се възползвам от възможността да започна прехода от миналото към бъдещето си?

Днес бе последният ден на Ева Трамел. В понеделник Ева Крос щеше да направи своя дебют. Можех да си я представя. Ниска и руса, застанала до високия си тъмен съпруг и не по-малко опасна от него.

Или може би не така. Може би трябваше да се заиграя с различията. Двете противоположни страни на едно и също острие…

Хвърлих последен поглед към голямото огледало и отидох в банята да се гримирам.

Малко след това Кари подаде глава през вратата. Видя ме и подсвирна:

— Изглеждаш страхотно, бебчо!

— Благодаря ти — отвърнах и оставих четката си обратно в поставката. — Дали би могъл да ми помогнеш да си направя кок?

Кари влезе бавно в банята, беше само по боксерките на „Грей Лйълс“ и изглеждаше точно като на билбордовете с лика му, които в момента красяха телефонните кабини и автобусите в целия град.

— По-точно искаш аз да ти направя кока. Разбира се, че ще го направя.

Приятелят ми се залови за работа, решеше и извиваше косата ми в елегантен стегнат кок с умелите си пръсти.

— Снощи положението беше много напечено — отбеляза Кари, щом извади последната фиба от устата си. — Целият ни хол беше пълен с мъже в черни костюми.

Погледите ни се срещнаха в огледалото.

— Само три костюма.

— Два костюма и Гидиън, който и сам би могъл да изпълни цяла стая — възрази Кари.

С това не можех да споря.

Приятелят ми се усмихна ослепително.

— Ако някой разбере, че имам лична охрана, или ще си помисли, че съм по-важна клечка, отколкото си е мислел, или ще си каже, че страдам от прекалено високо самочувствие. И в двата случая ще е прав.

Станах, повдигнах се на пръсти и го целунах по брадичката.

Дори няма да усетиш присъствието им. Ще бъдат изключително дискретни.

Обзалагам се, че ще ги усетя.

— На пет долара? — предложих и минах покрай него, за да извадя обувки от дрешника.

— Моля? Какво ще кажеш за пет хилядарки, госпожо Крос?

— Ха! — възкликнах и грабнах телефона от леглото си, защото чух, че е пристигнало съобщение. — Гидиън идва.

— Защо не остана тук през нощта?

Отвърнах през рамо, докато отивах към антрето:

— Въздържаме се от секс до сватбата.

— По дяволите, да не ме будалкаш?

Въпреки че той не бързаше, а аз почти тичах, Кари ме настигна е две големи крачки. Измъкна обувките от мен, така че със свободната си ръка успях да грабна чашата с кафе от барплота.

— Мислех си, че меденият месец трае по-дълго — продължи приятелят ми. — Повечето съпрузи не получават ли редовно секс поне през първите години от брака, преди да ги отрежат?

— Млъквай, Кари!

Взех чантата си и отворих входната врата.

Гидиън стоеше от другата страна с ключ в ръка.

— Ангелчето ми.

Кари се протегна и отвори широко вратата.

— Истински ти съчувствам, човече. Слагаш ѝ пръстен на ръката и „щрак!“ — тя затваря краката.

— Кари! — извиках и го изгледах ядосано. — Ще те ударя.

— Тогава кой ще ти събере багажа за утре?

Познаваше ме твърде добре.

— Не се притеснявай, бебчо, ще събера и твоя багаж, и моя — заяви Кари и погледна към

Гидиън. — Опасявам се, че не мога да ти помогна. Само да я видиш с онзи син бански, който ще сложа в сака ѝ, и топките ти ще заприличат на него.

— И аз ще ти фрасна един — обади се Гидиън. — Тогава синините ти също ще заприличат на него.

Кари ме побутна леко през вратата и я затръшна след мен.

Наближаваше обяд, когато Марк се доближи да бюрото ми и ме дари с крива усмивка.

— Готова ли си за последния ни работен обяд?

Сложих ръка на сърцето си:

— Направо ме убиваш.

— С удоволствие ще ти върна оставката.

Станах, поклатих глава и погледнах към работното си място. Все още не бях прибрала малкото си лични вещи. С наближаването на пет часа сигурно щях да усетя, че е дошъл краят. Но сега все още не бях готова да се откажа от бюрото си и от мечтата, което то символизираше някога.

— Пак ще обядваме заедно — уверих го, после взех чантата си от чекмеджето и тръгнах с Марк към асансьорите. — Няма да се отървеш така лесно от мен.

Канех се да махна на Мегуми, но когато стигнахме до рецепцията, тя вече бе отишла на обяд, а заместничката ѝ разговаряше оживено по телефона.

Вече нямаше да виждам нито нея, нито Уил и Марк всеки ден. Тримата щяха да ми липсват. Те бяха моята малка частица от Ню Йорк; частица от живота, която бе единствено за мен. Щях да загубя своя личен кръг от приятели — още една от причините, поради които се страхувах да напусна работа.

Разбира се, щях да положа усилия да запазя приятелите си. Щях да намирам време да им се обаждам и да организирам неща, които да правим заедно, но знаех как става обикновено — бяха минали месеци от преместването ми в града, а не бях потърсила никого от старите си приятели от Сан Диего. А и животът ми щеше да стане съвсем различен от техния. Целите, мечтите и предизвикателствата пред нас щяха да са като от два различни свята.

В асансьора, в който се качихме с Марк, имаше само няколко души, но пространството бързо се запълни, докато спирахме надолу по етажите. Казах си да не забравя да поискам от Гидиън един от неговите магически ключове, с чиято помощ асансьорът се движеше, без да спира. В крайна сметка аз пак щях да идвам в „Кросфайър“, само че щях да спирам на друг етаж.

— Ами ти? — попитах, когато с Марк застанахме по-близо един до друг, за да направим място на останалите пътници. — Реши ли вече дали ще напуснеш, или ще останеш?

Шефът ми кимна и мушна ръце в джобовете си.

Ще последвам примера ти.

По изражението му разбрах, че решението му е окончателно.

— Страхотно, Марк. Поздравявам те.

— Благодаря.

Слязохме на партера и се отправихме към изхода.

— Със Стивън го обсъдихме подробно — продължи той, докато се движехме по мраморните плочи със златни жилки, които покриваха пода на фоайето.

— Когато те наех на работа, израснах в кариерата. Това бе знак, че се движа в правилната посока.

— Без съмнение.

Шефът ми се усмихна:

— Фактът, че сега напускаш, също е знак за мен. Време е и аз да продължа напред.

Марк ми направи знак да мина първа през въртящата се врата. Усетих горещото слънце още преди да се озова на улицата. С нетърпение очаквах идването на есента. Жадувах за смяната на сезоните. Струваше ми се, че непременно трябва да има и някаква външна промяна, която да съответства на тази, която настъпваше в живота ми.

Отправих поглед към лъскавата черна лимузина на Гидиън, паркирана до бордюра, а после извърнах глава към шефа си, който ме последва на улицата.

— Къде отиваме? — попитах.

Марк ме погледна весело и започна да дебне за свободно такси през морето от движещи се коли.

— Изненада.

Потрих доволно ръце:

— Страхотно.

— Госпожице Трамел.

Извърнах се, когато чух името си, и видях Ангъс, застанал до лимузината. Беше в обичайния си черен костюм и носеше традиционна шофьорска шапка. Изглеждаше елегантен и изискан, но се сливаше лесно с тълпата, така че само опитен наблюдател би могъл да заподозре, че някога е работел за британските разузнавателни служби.

Беше ми любопитно да си мисля каква ли е истинската му история. Напомняше ми толкова много филмите за Джеймс Бонд. Фантазирах си какво ли не, но това, което знаех, ми действаше успокоително. Гидиън беше във възможно най-добри ръце.

— Здравей — поздравих, без да се опитвам да прикрия добрите си чувства към Ангъс.

Не можех да не изпитвам особена благодарност към този човек. Беше служил на семейство Крос в продължение на години и въпреки че никога нямаше да узная цялата история, бях сигурна, че той е бил единствената опора в живота на съпруга ми след случилото се с Хю. Ангъс беше и единственият свидетел на тайната ни сватба. Само като си спомня изражението му, когато разговаряше с Гидиън след церемонията… сълзите в очите и на двамата… Между тях имаше неразрушима връзка.

В светлосините очи на Ангъс проблеснаха пламъчета и той ми отвори вратата на лимузината.

— Къде бихте искали да отидете вие двамата?

Марк вдигна учудено вежди:

— Значи това е причината да ме оставиш? По дяволите. Не бих могъл да се конкурирам.

— Никога не се е налагало. — Спрях, преди да се кача в колата, и погледнах към Ангъс: — Марк не иска да ми каже къде отиваме, затова ще се опитам да не подслушвам.

Ангъс докосна периферията на шапката си в знак на съгласие.

След малко потеглихме.

Марк седна на седалката срещу мен и започна да оглежда вътрешността на колата.

— Леле, случвало се е да наема лимузина, но изобщо не изглеждаше по този начин.

— Гидиън има страхотен вкус.

Без значение какъв бе стилът — модерен като в офиса или класически като в мезонета му, съпругът ми винаги знаеше как да демонстрира богатството си с класа.

Марк ме погледна и се засмя:

— Ти си голяма щастливка, приятелко.

— Така си е — съгласих се. — Всичко това — размахах ръка — е страхотно, разбира се. Но Гидиън е безценен сам по себе си. Наистина е страхотен.

— Знам какво е да имаш такъв човек до себе си.

— Да. Със сигурност. Как върви подготовката на сватбата?

Марк изпъшка:

— Стивън направо ме убива. Светлосиньо ли искам, или синьо-лилаво? Рози или лилии?

Сатен или коприна? Сутрешна или вечерна сватба? Опитах се да му обясня, че може да прави каквото пожелае, че аз искам само него, но той веднага ме сдъвка. Заяви, че е най— разумно да обърна внимание на всички подробности, защото няма да имам възможност да се омъжа втори път. Единственото, което мога да отговоря, е: „Благодаря на бога за това!“

Засмях се.

— А при теб как е? — попита Марк.

— Вече се захващам с нещата. В този огромен луд свят, където живеят милиарди хора, ние успяхме да се намерим. Както би казал Кари, трябва да го отпразнуваме.

Обсъждахме първите танци и подредбата на гостите, докато Ангъс провираше лимузината през вечно претоварения трафик в централната част на острова. Погледнах през прозореца зад Марк и видях такси, което спря на светофара до нас. Пътничката в него бе затиснала телефона между ухото и рамото си, движеше устни с бясна скорост и прелистваше бързо някакъв бележник. Зад нея, на ъгъла на тротоара, човек продаваше хот-дог и за стоката му чакаха пет души.

Когато най-после стигнахме и стъпих на тротоара, веднага разбрах къде се намираме.

— Хей!

Под нивото на тротоара беше скътан мексикански ресторант, в който веднъж бяхме обядвали. И по една случайност в него работеше сервитьорка, която много обичах.

Марк се засмя:

— Оставката ти дойде толкова неочаквано, че Шона нямаше възможност да си вземе почивен ден.

— О, господи! — Усетих стягане в гърдите. Това излизане май щеше да се превърне в изпращане, за което не бях подготвена.

— Хайде. — Марк ме хвана за лакътя и ме поведе навътре.

Веднага забелязах масата, на която се бяха настанили моите приятели и колеги. Балони с надписи „страхотна работа“, „най-добри пожелания“ и „поздравления“ красяха кътчето.

— Леле! — Погледът ми се замъгли, очите ми се напълниха със сълзи.

Мегуми и Уил седяха до Стивън на маса за шестима. Шона стоеше зад брат си, яркочервената ѝ коса се забелязваше отдалече.

— Ева! — извикаха те в един глас и привлякоха вниманието на всички в ресторанта.

— О, господи — прошепнах едва, сърцето ми щеше да се пръсне.

Изведнъж се натъжих, обзеха ме съмнения, като видях от какво се отказвам, дори да съзнавах какво получавам насреща.

— Няма да се отървете от мен толкова лесно!

— Разбира се, че не! — Шона дойде при мен и ме притисна силно към себе си със слабите си ръце. — Трябва да планираме моминското ти парти.

— Точно така! — Мегуми ме прегърна в момента, в който Шона се отдръпна.

— Може да прескочим тази традиция — обади се зад гърба ми някой с дълбок топъл глас.

Обърнах се изненадано и видях, че срещу мен е Гидиън. Беше застанал до шефа ми и в ръката си държеше съвършена червена роза.

Марк се усмихна широко и обясни:

— Гидиън ми се обади по-рано, за да пита дали сме ти организирали нещо. Заяви, че и той иска да дойде.

Усмихнах се през сълзи. Не губех приятелите си, а в същото време печелех толкова много. Гидиън винаги бе до мен, когато имах нужда от него. Дори преди да осъзная, че той е незаменимата частица, която доскоро липсваше в живота ми.

— Хайде да видим дали ще опиташ дяволската им салца — предизвиках го и се протегнах да взема розата.

Гидиън изви устни в лека усмивка, онази, на която никога не можех да устоя, а както

забелязах — и всяка жена в ресторанта. Но погледът в очите му, разбирането и подкрепата за стъпката, която предприемах… бяха само за мен.

— Това е твоето парти, ангелчето ми.

Глава 4

От всички прозорци на голямата двуетажна къща на брега струеше златиста светлина. Лампите по извитата автомобилна алея светеха като звезди в сумрака, а отрупаните с цвят хортензии с размер на малки коли обграждаха широката поляна.

— Не е ли прекрасно? — попита Ева с гръб към мен. Беше вперила поглед през прозореца на лимузината, коленичила на черната кожена седалка.

— Невероятно — отвърнах, макар че нямах предвид пейзажа, а нея.

Ева трепереше от вълнение цялата — като дете, изпаднало във възторг. Наблюдавах я внимателно, трябваше да разбера причината. Щастието ѝ бе изключително важно за мен. То бе изворът на моето собствено удовлетворение, поддържаше равновесието ми и ме караше да се чувствам сигурен.

Ева ме погледна през рамо, а в това време Ангъс намали скоростта и спря пред стълбището.

— Да не ми гледаш дупето?

Веднага преместих поглед върху дупето ѝ, идеално стегнато в шортите, които бе обула след работа.

— Сега, като го спомена…

Тя се смъкна на седалката и се разсмя весело:

— Знаеш ли, че си безнадежден случай?

— Да, още първия път, когато ме целуна, разбрах, че за мен няма надежда.

— Абсолютно съм сигурна, че ти ме целуна пръв.

Въздържах се да не се усмихна.

— Така ли стана?

Ева присви очи.

— Надявам се, че се шегуваш. Този момент би трябвало завинаги да се е запечатал в съзнанието ти.

Протегнах ръка и я прокарах по голото ѝ бедро.

— В твоето запечатал ли се е? — попитах тихо, мисълта ми наставяше удоволствие.

— Ей, вие! — прекъсна ни Кари и извади слушалките от ушите си. — Не забравяйте, че и аз съм тук.

По време на двучасовото ни пътуване във вечерния трафик съквартирантът на Ева дискретно гледаше филм на таблета си, а аз и за момент не можах да забравя, че е с нас. Кари Тейлър беше неотменима част от живота на съпругата ми и аз го приемах, дори това да не ми харесваше. Не се съмнявах, че обича Ева, но понякога постъпваше неразумно и я поставяше в неудобни ситуации, дори я излагаше на риск.

Ангъс отвори вратата. Ева изскочи навън и хукна по стълбите, преди да успея да прибера таблета си. Моника се появи на вратата точно в момента, в който дъщеря ѝ стигна до най-горната площадка.

Останах изненадан от ентусиазма на жена си, тъй като знаех, че през повечето време едва понася майка си, затова се загледах след нея с любопитство.

Кари се засмя и прибра нещата си в малка чанта.

— Само да ги подуши и нищо друго не ѝ трябва!

— Моля?

— Моника прави страхотни сладки с фъстъчено масло. Ева иска да ме изпревари и да си отдели малко, преди да ги изям всичките.

Отбелязах си наум да взема рецептата и отново се взрях в двете жени на верандата, които точно си разменяха целувки, а после погледнаха към мен. В този момент приликата между двете беше поразителна.

Кари изскочи от колата и се затича по стълбите, като вземаше по две стъпала наведнъж; сграбчи Моника, която също бе отворила ръце да го прегърне, и я повдигна от земята. Смехът им проехтя в падащия здрач.

Застанал до отворената врата на лимузината, Ангъс подхвърли:

— Не можеш да прекараш целия уикенд в колата, момко.

Засмях се, оставих таблета на седалката и излязох от автомобила.

— Ще ти се отрази добре да имаш семейство — усмихна се Ангъс.

Поставих ръка на рамото му и го стиснах леко:

— Вече си имам.

Години наред Ангъс беше единственото ми семейство. И ми беше достатъчен.

— Хайде, не се мотай! — Ева се върна при мен, хвана ме за ръката и започна да ме влачи след себе си по стълбите.

— Здравей, Гидиън! — Моника се усмихна широко и топло.

— Здравей, Моника — поздравих я и протегнах ръка, но останах изненадан, когато тя ме придърпа и прегърна силно.

— Бих ти казала да ме наричаш „мамо“ — заяви тя и се отдръпна назад, — но се опасявам, че от това ще се почувствам стара.

По гърба ми премина тръпка и замени неудобството ми. Изведнъж ми мина през ума, че съм живял в дълбока заблуда.

Бракът ми с Ева я правеше моя. Но така и аз ставах неин, а връзката ми с хората, които тя обичаше, ставаше твърде лична.

С Моника се познавахме от известно време, пътищата ни от време на време се пресичаха, тъй като и двамата подкрепяхме едни и същи благотворителни инициативи за деца. И понеже всички познанства следват определени правила, бяхме установили определени граници, в които се простираха отношенията ни.

И изведнъж всичко това отиде по дяволите.

Обърнах се неволно и потърсих подкрепата на Ангъс, не знаех какво да кажа. Но затрудненото положение, в което бях изпаднал, явно му се стори много забавно, защото той само ми намигна и ме остави да се оправям както мога. Заобиколи колата и отиде да поздрави Бенджамин Кланси, който го чакаше до шофьорската врата на лимузината.

— Гаражът е ето там — обади се Моника и посочи двуетажната сграда от другата страна на пътя, която бе умалено копие на голямата къща. — Кланси ще настани шофьора ти и ще нареди да донесат багажа.

Ева ме дръпна за ръка и ме поведе вътре. Кари бе познал. Обгърна ме аромат на масло и ванилия. И не идваше от ароматизирани свещи. А от сладките. От успокояващата домашна миризма настръхнах, идваше ми да се обърна и да изляза.

Не бях готов за това. Бях дошъл като гост. Като половинката ни Ева. И през ум не ми беше минало, че ще ме посрещнат като зет, като истински член на семейството.

— Обожавам тази къща! — каза Ева и ме преведе през сводестата врата, която водеше към хола.

Видях точно това, което очаквах: скъпа къща на брега, обзаведена с мебели с бели калъфи и украшения на морска тематика.

— Харесва ли ти дървеният под с цвят на кафе? — попита жена ми. — Аз бих избрала бял дъб, но той е някак си по-обикновен, нали? И зелени, оранжеви и жълти цветови акценти, а не обичийното синьо. Иска ми се веднага да се заловя с това, когато отидем в Аутър Банкс.

Не можеше да си представи колко много исках да отидем там още сега. Там поне щях да имам повече от секунда време, за да дойда на себе си, преди да се наложи да се справям с цяла къща новоизлюпени роднини.

Скъпо обзаведеният хол преминаваше директно в отворена кухня, където Стантън, Мартин, Лейси и Кари вече се бяха събрали около голям кухненски остров за шестима. Френските прозорци откъм верандата откриваха прекрасна гледка към океана от всяка точка на помещението.

— Ей, вие! — обади се Ева. — Оставете ми малко сладки!

Стантън се усмихна и стана да ни посрещне. По дънки и фланелка изглеждаше много по— млад от мъжа, с когото общувах по работа в Ню Йорк. Заедно с костюма бе свалил от себе си и бизнес излъчването, така че имах чувството, че стоя пред непознат.

— Здравей, Ева. — Стантън целуна Ева по бузата, след което поздрави и мен: — Здравей, Гидиън.

Свикнал бях да се обръща към мен по фамилия и не бях подготвен за прегръдката, която последва.

— Поздравления — каза той и ме тупна здраво по гърба, преди да ме пусне.

У мен вече се надигаше раздразнение. Какво бе станало с естественото развитие на нещата? Плавното преминаване от бизнес отношения към познанство, после към приятелство и чак след това можех да стана част от семейството.

Изведнъж се сетих за Виктор. Той по-добре от мен бе разбрал какво ще означава бракът ми с Ева.

Стантън се усмихна на жена ми, докато аз стоях сковано до нея.

— Мисля, че Моника ти отдели малко сладки и ги остави на топло.

— Да! — изкрещя Ева, втурна се към кухнята и ме остави насаме с втория си баща.

С тъста ми.

Проследих я с поглед. В този момент забелязах, че Мартин Стантън ми маха, и му кимнах в отговор. Ако и той се опиташе да ме прегърне, щеше да получи един във физиономията.

Веднъж му бях казал, че със сигурност ще се засечем на някое семейно събиране. Сега ми се струваше нереално, че това наистина се случваше. Като че ли някой се подиграваше с мен.

Гърленият смях на Ева се разнесе из стаята и привлече вниманието ми. Жена ми протегна лявата си ръка към блондинката до Мартин и ѝ показа пръстена, който ѝ дадох, когато я направих своя съпруга.

Моника дойде при нас и седна до съпруга си. Стантън изглеждаше състарен до нея. Бялата коса и дълбоките бръчки по челото му ставаха още по-очевидни до красивото ѝ младолико лице. Но той явно изобщо не се тревожеше от факта, че е десетилетия по— възрастен от жена си. Целият грейваше, щом я погледнеше, и омекваше от любов към нея.

Опитвах се да измисля нещо подходящо, което да кажа. В крайна сметка единственото, което успях да изрека, беше:

— Имате прекрасна къща.

— Не изглеждаше толкова добре, преди Моника да се захване с нея — отвърна Стантън и обви тънката ѝ талия с ръка. — Същото може да се каже и за мен.

— Ричард… — Моника поклати глава. — Искаш ли да те разведа наоколо, Гидиън?

— Нека първо му дадем нещо за пиене — предложи Стантън. — Прекарали са доста време в колата.

— Искаш ли вино? — попита ме тя.

— Или може би уиски? — обади се Стантън.

— С удоволствие ще изпия едно уиски — отвърнах, съжалявах, че неудобството ми е така очевидно за всички.

Чувствах се не на място — нещо, с което трябваше вече да съм свикнал, след като срещнах Ева, но тя някак си ме държеше здраво стъпил на земята, дори когато ме вадеше от равновесие. Можех да преживея всяка буря, стига да се държа здраво за нея. Или поне така си мислех.

Огледах се за жена си и се успокоих, когато видях, че идва към мен с танцова стъпка, а конската ѝ опашка се вее насам-натам.

— Опитай това — нареди ми тя и поднесе една сладка към мен.

Отворих уста, но нарочно я затворих малко по-рано, така че я гризнах по пръста.

— Ох!

Ева се намръщи, но болката от ухапването предизвика ефекта, който желаех — накара я да съсредоточи вниманието си върху мен. Намръщеното ѝ изражение изчезна и погледът ѝ помръкна, когато разбра намерението ми. Погледна ме и разбра какво става вътре в мен.

— Искаш ли да излезем навън? — попита ме тихо.

— След малко. — Кимнах към бара в хола, където Стантън ми наливаше питието. После я хванах за китката, за да стои близо до мен.

Държах я встрани от останалите и това ме измъчваше. Не исках да съм от онези мъже, които задушават жените, които ги обичат. Но ми трябваше време, за да свикна с всичко това. Обичайната дистанция, която поддържах с околните, в това число и Кари, щеше да е неприемлива по отношение на Моника и Стантън. Особено след като видях колко е щастлива Ева сред хората, които приема за свое семейство.

За жена ми семейството означаваше сигурност. Никога не я бях виждал толкова щастлива и спокойна. За мен семейни събирания от този тип предвещаваха само неприятности.

Казах си, че трябва да се успокоя, а в това време Стантън се върна с напитките. Но все пак останах нащрек.

Мартин дойде при нас и ни запозна с приятелката си, а после и двамата ни поздравиха за сватбата. В тази размяна на любезности нямаше нищо неочаквано, така че се поуспокоих, особено след като погълнах на екс двойното си уиски.

— Ще излезем да му покажа плажа — заяви Ева, взе празната чаша от ръката ми и я остави на страничната масичка, покрай която минахме, докато отивахме към стъклената врата.

Навън беше по-топло, отколкото в къщата, тази година лятото се задържа до последно. Обгърна ни силен вятър с дъх на сол, разроши косата ми и я залепи за лицето ми.

Отидохме до мястото, където вълните се разбиваха, и през цялото време държах ръката на Ева в своята.

— Какво става? — попита тя и застана пред мен.

Настръхнах, щом долових загрижеността в гласа ѝ.

— Ти знаеше ли, че това събиране е планирано като семейно тържество по случай женитбата ни?

Ева се отдръпна, усетила острата нотка в тона ми.

— Не го приех по този начин. И мама не го нарече така, но предполагам, че има някаква логика.

— Не и за мен.

Обърнах ѝ гръб и тръгнах срещу вятъра, оставих го да отметне косата от разгорещеното ми лице.

— Гидиън! — Ева дотича след мен. — Защо се сърдиш?

— Не очаквах подобно нещо! — нахвърлих ѝ се.

— Какво нещо?

— Тази глупост с приемането в семейството.

Тя се намръщи.

— Ами, добре. Нали ти казах, че знаят.

— Това не би трябвало да промени нищо.

— Тогава… защо трябваше да им казвам изобщо? Ти искаше те да знаят. — Ева впери поглед в мен, когато замълчах. — Какво си мислеше, че ще стане?

— Никога не съм очаквал, че ще се оженя, Ева, така че не съм мислил за това.

— Добре. — Жена ми вдигна ръце в знак, че се предава. — Объркваш ме.

Не знаех как по-добре да ѝ обясня нещата.

— Не мога… Не съм готов за това.

— За кое?

Махнах нетърпеливо по посока на къщата:

— За това.

— Можеш ли да ми обясниш по-точно? — попита ме внимателно.

— Аз… Не, не мога.

— Да не би да пропуснах нещо? — В гласа ѝ се появи остра гневна нотка. — Какво ти казаха, Гидиън?

Отне ми малко време, за да разбера, че в момента застава в моя защита. Това ме предизвика още повече.

— Дойдох тук, за да съм с теб. Но ти ще прекараш времето си със семейството си…

— Те са и твое семейство.

— Не съм молил за това.

Изражението ѝ се промени — разбрала беше. Стиснах юмруци, когато видях съжаление в погледа ѝ.

— Не ме гледай така, Ева.

— Не знам какво да кажа. От какво имаш нужда?

Въздъхнах дълбоко:

— От още алкохол.

Жена ми изви устни.

— Сигурна съм, че не си първият младоженец, който изпитва нужда от алкохол в присъствието на роднините на съпругата си.

— Може ли да не ги наричаме така, моля те?

Беглата усмивка изчезна от лицето ѝ.

— Какво би променило това? Можеш да ги наричаш „господин и госпожа Стантън“, но…

— Не съм аз този, който не си знае мястото.

Ева нацупи устни:

— Не мога да се съглася с теб.

— Само преди два дни те щяха да се ръкуват с мен и да ме наричат „Крос“. А сега ме посрещат с прегръдки, подхвърлят реплики от типа „наричай ме мамо“ и ми се усмихват, сякаш очакват нещо.

— Всъщност майка ми ти каза да не я наричаш мамо, но разбирам какво имаш предвид. Женитбата ти с мен те превръща в техен син и това те побърква. И все пак толкова ужасно ли ти се струва, че са щастливи? Би ли предпочел да реагират като баща ми?

— Да. — С гнева и разочарованието знаех как да се справя.

Ева отстъпи, на светлината на намаляващата луна очите ѝ бяха тъмни и широко отворени.

— Не — оттеглих думите си и прокарах ръка през косата си. Не знаех как да се справя с нейното разочарование. — По дяволите! Не знам.

Жена ми впери поглед в мен и не го откъсна в продължение на една дълга минута. Извърнах се и се загледах във водата.

— Гидиън — пристъпи към мен и намали разстоянието, което сама бе създала, — наистина

те разбирам. Майка ми се е омъжвала три пъти. Всеки път пред мен се появяваше нов баща, който аз…

— И аз имам втори баща — прекъснах я. — Не е същото. На никого не му пука дали вторият му баща ще го хареса.

— Това ли било? — Дойде при мен и ме прегърна силно. — Те вече те харесват.

Притиснах я до себе си.

— Те не ме познават

— Ще те опознаят. И ще те заобичат. Ти си мечтата на всеки родител.

— Стига глупости, Ева.

Отдръпна се от мен, започваше да се ядосва.

— Знаеш ли какво? Щом не искаше да имаш роднини, трябваше да се ожениш за някое сираче.

И тръгна обратно към къщата.

— Върни се тук! — извиках ядосано.

Ева ми показа среден пръст през рамо.

Три крачки ми бяха достатъчни, за да я настигна, хванах я за ръката и я завъртях към мен.

— Още не сме приключили.

— Аз приключих. — Ева се надигна на пръсти и ме погледна в лицето. Хвърли ми яден поглед, като наклони глава назад. — Ти искаше да се оженим. Ако сега изведнъж те е хванал страх, проблемът си е изцяло твой.

— Само не ми казвай, че проблемът е мой! — Усетих, че ме обзема гняв, което засили още повече безсилието ми.

— Съжалявам, ако не си разбрал, че женитбата означава нещо повече от това винаги да имаш задник на свое разположение.

— Който изобщо не е на мое разположение! — възразих и един мускул на лицето ми започна да играе.

— Да ти го начукам!

— Чудесна идея.

Още преди да разбере какво е станало, Ева се озова по гръб на пясъка. Притиснах я силно и впих устни в нейните, исках да я накарам да млъкне. Тя изви гръб и започна да се съпротивлява. Стиснах опашката ѝ, за да не ѝ позволя да мърда. Ева заби зъби в долната ми устна, аз изругах и се отдръпнах.

— Сега какво, будалкаш ли се с мен? — Уви крака около моите и аз се оказах под нея, вперил поглед в красивото ѝ гневно лице. — Ето затова не получаваш нищо, шефе. Решението ти за всички наши проблеми е сексът.

— Ще трябва да направиш така, че да си заслужава чакането — продължих да я дразня, исках да се скарам с нея.

— Аз си заслужавам, глупако. Не вагината ми — отвърна тя и ме блъсна. — Съжалявам, че се чувстваш притиснат. Наистина съжалявам, че добронамереното и сърдечно посрещане на семейството ми те е накарало да си загубиш ума. Но това е едно от нещата, които получаваш заедно с мен, и ще ти се наложи да свикнеш.

Знаех, че е така. Знаех, че се налага да намеря начин да свикна, защото трябваше да я имам. Любовта ми към нея ме затваряше в капан. Притискаше ме до стената и не можех да се измъкна. Принуждаваше ме да приема семейството ѝ, въпреки че досега се справях чудесно и сам.

— Не го искам — отвърнах напрегнато.

Ева замръзна. Отпусна се на колене, обхвана с бедра краката ми.

— Помисли си добре какво казваш — предупреди ме.

— Не знам как да играя тази роля, Ева.

— Господи! — Ядът ѝ се изпари пред очите ми. — Просто бъди себе си.

— Аз съм последното нещо, което те биха поискали за дъщеря си.

— Наистина ли го мислиш? — попита Ева и ме изгледа внимателно. — Да, така мислиш. Господи, Гидиън…

Стиснах бедрата ѝ, за да не мърда. Сега не можеше да ме остави. Нямаше да ѝ го позволя, каквото и да се случи.

— Добре — заяви, но пресметливият ѝ поглед ме притесни. — Тогава бъди себе си. Ако разберат що за ужасен човек си и те намразят, така или иначе ще си доволен, нали така?

— Остави тези игрички на психоаналитиците, Ева.

— Само разсъждавам върху това, което ми каза, шефе.

Някой изсвири с уста и погледите ни се насочиха към Мартин, Лейси и Кари, които тъкмо слизаха от покритата с плочи веранда и стъпваха на пясъка.

— Вие наистина се държите като младоженци — извика Лейси, но беше прекалено далеч от нас и едва я чухме. Засмя се и докато се опитваше да запази равновесие на пясъка, разля половината от виното в чашата си.

Ева ме погледна.

— Искаш ли да продължим да се караме пред тях?

Поех дълбоко въздух. После издишах:

— Не.

— Обичам те.

— Господи!

Затворих очи.

Беше само един проклет уикенд. Два дни. Можеше и да си тръгнем по-рано в неделя…

Ева леко докосна с устни моите.

— Можеш да се справиш. Само опитай.

Имах ли друг избор?

— Ако започнеш съвсем да откачаш — продължи, — просто си представи нещо особено палаво, което би искал да получиш като отплата от мен през първата ни брачна нощ.

Впих пръсти в плътта ѝ. Не се срамувах да призная, че сексът с жена ми — дори само мисълта за него — бе по-важен за мен от почти всичко останало.

— Би могъл да ми изпратиш съобщение, в което да опишеш всичките си нечестиви помисли — предложи Ева. — И дори можеш да ме накараш да страдам.

— Дръж телефона у себе си.

— Ти си зъл! — Жена ми се наведе и долепи устни до моите в бърза, сладка целувка. — Толкова е лесно да те обича човек, Гидиън. Дори когато си нетърпим. Един ден ще го разбереш.

Не обърнах внимание на думите ѝ. Единственото, което имаше значение за мен, бе да я виждам; да знам, че тя ще продължава да е до мен дори да прецакам всичко.

Вечерята беше проста — салата и спагети. Моника сготви и сервира, Ева сияеше. Виното се лееше, отваряхме и изпразвахме бутилките една след друга. Всички се отпуснаха и се смееха. Освен мен.

Присъствието на Лейси бе добре дошло. Тя беше най-новият член на компанията и привличаше най-много внимание, което ми осигуряваше известно спокойствие.

С напредването на времето Ева поруменя и погледът ѝ светна от изпитото вино.

Придърпваше стола си все по-близо, докато накрая се притисна в мен. Тялото ѝ бе меко и топло. Докосваше ме при всяка възможност с ръце и крака под масата. Гласът ѝ стана дрезгав, смехът — похотлив. Веднъж ми беше признала, че алкохолът я възбужда, но и без това щях да разпозная признаците.

Наближаваше два часът, когато прозявката на Лейси ни подсказа, че е време вечерта да приключи. Моника ни придружи до стълбите.

— Качихме багажа ви в стаята — каза ни. — Предлагам утре всички да поспим до късно и след това да се съберем на брънч[4].

— Ммм… — Жена ми се намръщи.

Стиснах я за лакътя. Ева явно не бе помислила, че ще се наложи да спим в една стая, и то в едно легло, но тази мисъл през цялото време се въртеше в ума ми.

— Благодаря ти, Моника. Ще се видим по-късно през деня.

Тя се засмя, хвана лицето ми с две ръце и ме целуна по бузата.

— Толкова съм щастлива, Гидиън. Ти си точно това, от което Ева се нуждае.

Успях да се усмихна някак си. Много добре съзнавах, че чувствата ѝ ще се променят, ако разбере, че за дъщеря ѝ е изключително опасно да спи в едно легло с мъж, чиито изпълнени с насилие кошмари са сериозен риск за нея.

Двамата с Ева поехме нагоре по стълбите.

— Гидиън…

— Къде отиваме? — прекъснах я.

— Най-горе.

Стаята на Ева наистина се намираше на най-горния етаж. Преди помещението навярно бе представлявало обширен таван. Покривът с фронтони бе нисък, но таванът на стаята все пак бе достатъчно висок, а на дневна светлина оттук сигурно се разкриваше страхотен изглед към Лонг Айлънд.

Огромното легло в средата на стаята гледаше към стена, заета изцяло от прозорци. Към гърба на месинговата му табла бе долепен диван и така се оформяше кът за сядане. Останалата част от помещението бе отделено за прилежащата баня.

— Какво ще правим сега? — попита Ева.

— Остави ме аз да се тревожа за това.

Свикнал бях да го правя. Тревожех се ежедневно, задето се налагада споделям едно легло със съпругата си. От всички проблеми, които заплашваха връзката ни, моята „атипична сексуална парасомния“, както я бе нарекъл доктор Питърсън, бе най— значимият. Насън не можех да се защитавам срещу демоните в съзнанието си. Когато имах тежка нощ, представлявах реална физическа заплаха за човека, когото най-много обичах.

Ева скръсти ръце:

— Някак си ми се струва, че не си много отдаден на идеята да изчакаме до първата брачна нощ.

Вперих поглед в нея и осъзнах, че мислим за две съвсем различни неща.

— Ще спя на дивана.

— Искаш да кажеш, че ще спиш с мен на дивана. Ти…

— Бих те изчукал там, стига да имах възможност — отвърнах натъртено, — но няма да спя с теб.

Ева отвори уста и понечи да каже нещо, но изведнъж разбра за какво говоря.

— О!

Настроението ѝ се промени напълно. Смирение и предпазливост замениха предизвикателството в погледа и гласа ѝ. Гледката бе непоносима. Мисълта, че аз съм причината тя да се чувства нещастна по какъвто и да е повод, ме убиваше.

И въпреки това бях прекалено голям егоист, за да си тръгна. Един ден семейството ѝ щеше да го осъзнае и да ме намрази.

Започнах да търся сака си раздразнено и го видях на поставката за багаж до банята. Отидох там — трябваше да правя нещо, нс исках да гледам лицето на Ева, по което бяха изписани разочарование и съжаление.

— Не искам да спиш на дивана — викна след мен.

— Нямах намерение да спя.

Взех несесера с тоалетните си принадлежности и отидох в банята. В момента, в който влязох вътре, лампите светнаха и видях умивалник и вана. Пуснах душа зад стъклената преграда и свалих ризата си, а после спуснах ръка към ципа на панталоните си.

В същия момент вратата се отвори и Ева влезе. Погледнах я и застинах.

Тя се взря в мен, без да пропуска нищо с горещия си поглед. Пое си дълбоко въздух и заяви:

— Трябва да поговорим.

Бях възбуден от възхищението в погледа ѝ и бесен заради собствените си недостатъци. Последното, което имах желание да правя в момента, бе да говоря.

— Лягай си, Ева.

— Не и преди да ти кажа нещо.

— Искам да си взема душ.

— Чудесно. — Вдигна ръце и свали потника си.

Всичко в мен се преобърна, връхлетя ме неудържимо желание. Изправих се, изпънах мускули и ги напрегнах.

Ева разкопча сутиена си.

Възбудих се болезнено, когато видях пълните ѝ гърди. Никога не си бях падал по жени с голям бюст, преди да срещна Ева, а сега… Боже мой! Обезумявах, щом ги зърна.

— Няма да успеем да поговорим, ако продължаваш да се събличаш — предупредих я, членът ми пулсираше.

— Трябва да ме изслушаш, шампионе, независимо дали това ще стане тук, или под душа. Изборът е твой.

— Сега не е най-подходящият момент да ме притискаш.

Ева свали шортите си.

Разкопчах панталона си и той се свлече на пода, преди тя да успее да свали бельото си с форма на копринен триъгълник.

Въпреки парата, която се надигаше и замъгляваше банята, зърната на гърдите ѝ настръхнаха и се втвърдиха. Насочи поглед към члена ми. Сигурно си представяше как го поема с уста, защото плъзна език по устните си.

Желанието ми нарасна толкова, че от гърдите ми се изтръгна звук, подобен на ръмжене. Ева потрепери, когато го чу. Исках да я докосна… да допра ръце и устни до цялото ѝ тяло…

Вместо това я оставих да ме гледа колкото си иска.

Дишането ѝ се ускори. Въздействието, което ѝ оказвах, беше невероятно и ме възбуждаше болезнено. Целият се разтърсих, докато ме гледаше.

Ева остана до вратата. Парата се носеше от душа, събираше се покрай ръба на огледалото и образуваше капчици по кожата ми.

— Не бях напълно честна с теб, Гидиън — призна тя, спряла поглед на врата ми.

Инстинктивно свих ръце в юмруци. Не можеше да ми каже подобно нещо и това да не отвлече вниманието ми.

— За какво става въпрос?

— Преди малко, когато бяхме в спалнята. Почувствах, че се отдръпваш от мен, и изпаднах в страшна паника.

Ева мълча ужасно дълго. Чаках я, опитах се да сдържа похотта си, като си поех дълбоко въздух.

— Относно въздържанието ни до сватбата… Не става въпрос само за съвета на доктор Питърсън и за това как се справяш с проблемите ни започна тя, замълча за миг и преглътна. — Става въпрос и за мен. Знаеш каква бях преди, разказвала съм ти. В продължение на много време сексът бе нещо изкривено за мен. — Пристъпи от крак на крак и сведе глава от срам.

Призля ми, щом видях това. Изведнъж ми стана ясно, че съм бил толкова погълнат от собствените си реакции на събитията от последната седмица, че изобщо не съм се замислил какво преживява съпругата ми.

— За мен също — припомних ѝ рязко. — Но сексът между нас никога не е бил такъв.

Погледна ме право в очите:

— Не. Никога.

Отпуснах ръце.

— Но това не означава, че не изкривявам някои неща в главата си и сега понякога — продължи Ева. — Ти влезе в банята и първата ми мисъл беше, че трябва да те изчукам. Помислих си, че ако правим секс, всичко ще се оправи. Повече няма да ми се сърдиш и отново ще ме обичаш.

— Винаги ще те обичам. И сега, и в бъдеще.

— Знам — отвърна тя и по изражението ѝ разбрах, че наистина с така. — Но това не заглуши гласа в главата ми, който настояваше, че рискувам прекалено много. Че ще те загубя, ако не спя с теб. Че за теб сексът е прекалено важен и не можеш да издържиш дълго без него.

— Господи! — За пореден път бях прецакал всичко. — Само какви неща ти наговорих днес на брега… Аз съм пълен глупак.

— Понякога наистина е така. — Ева се усмихна. — Освен това си най-хубавото нещо, което ми се е случвало някога. Този вътрешен глас ме тормози от години, но вече не е толкова силен, колкото преди. И причината си ти. Правиш ме по-силна.

— Ева… — Не знаех какво да кажа.

— Искам да си помислиш върху това. Да не се терзаеш за кошмарите си, за родителите ми и за каквото и да е друго. Ти си точно това, от което имам нужда, такъв, какъвто си. И аз толкова много те обичам.

Отидох до нея.

— Все още искам да изчакаме — каза тихо, въпреки че погледът ѝ издаваше как ѝ въздействам в този момент.

Сграбчи ме за китката, когато протегнах ръка към нея, и ме погледна право в очите.

— Искам само аз да те докосвам.

Поех си дълбоко въздух:

— Не мога да се съглася.

Ева изви устни.

— Можеш. По-силен си от мен, Гидиън. Имаш по-голям контрол. По-силна воля.

Протегна другата си ръка и понечи да одраска гърдите ми. Хванах я и я притиснах до себе си.

— Това ли искаш да ти докажа? Че мога да се контролирам?

— Справяш се чудесно — отвърна и ме целуна по гърдите, сърцето ми блъскаше като лудо. — Аз съм тази, която трябва да си изясни нещата.

Говореше нежно, почти напевно. Целият се разкъсвах отвътре, изгарях от любов и желание, а тя се опитваше да ме успокои. Едва не се засмях, като си помислих колко е невъзможно това да стане.

Тогава Ева се притисна до мен, обгърна ме с разкошното си тяло. Прегърна ме толкова силно, че между нас не остана никакво пространство.

Притиснах я към себе си с всички сили и сведох глава към нейната. До този момент не бях осъзнал колко отчаяно се нуждая да я почувствам по този начин. Нежна и отзивчива, разголена във всяко едно отношение.

Допря буза до гърдите ми.

— Толкова много те обичам — прошепна. — Усещаш ли?

Чувството бе толкова силно. Любовта ѝ към мен, моята любов към нея. Всеки път, когато Ева изречеше тези думи, сякаш някой ми нанасяше удар.

— Веднъж ми каза — продължи да шепне, — че когато правим любов, има един момент, в който аз се разкривам, ти също го правиш и тогава сме заедно. Искам през цялото време да се чувстваш така, Гидиън.

Замръзнах на място при намека, че нещо между нас липсва.

— Има ли значение кога и как изпитваме това чувство?

— Можем да поспорим по въпроса — отвърна Ева. — Ще се съглася с теб. Но ако си на другия край на света, когато имаш нужда от подкрепата ми, трябва да съм сигурна, че мога да ти я дам.

— Ще бъдеш с мен — прошепнах отчаяно.

— Не винаги — възрази тя и обхвана лицето ми в ръце. — Ще има моменти, когато ще се налага да бъдеш на две места едновременно. Един ден ще ми се довериш и ще видиш, че мога да те замествам.

Изгледах я внимателно, търсех слабите места в нейната решителност. Но видях абсолютна непоколебимост. Не можех да разбера напълно какво се надява да постигне, но нямаше да ѝ преча. Щом изпитваше желание да се промени и да се развива, задължително трябваше да бъда част от този процес, ако исках да я задържа до себе си.

— Целуни ме. — Думите ми прозвучаха тихо и повелително, но тя сигурно бе усетила копнежа, който се криеше зад тях.

Ева вдигна устни към мен и аз я целунах силно, прекалено силно, изпитвах неконтролируемо и ненаситно желание. Вдигнах я от пода, очаквах да обвие крака около кръста ми, да се отвори пред мен, за да мога да проникна в нея.

Но не го направи. Остана така — с ръце, заровени в косата ми; трепереше от същото неутолимо желание, което изпитвах и аз. Начинът, по който докосваше езика ми със своя, ме влудяваше, измъчваше ме споменът как облизва други части от тялото ми.

С мъка се отдръпнах от нея, всичките ми инстинкти ме подтикваха да продължа.

— Трябва да проникна в теб — казах дрезгаво; не ми беше никак приятно, че трябва да изрека на глас очевидното. Защо ме караше да я моля?

— Вече си в мен — отвърна Ева и допря буза до моята. — И аз те желая. Толкова съм влажна. Чувствам се така празна, че чак ме боли.

— Ева… боже мой! — Пот се стичаше по гърба ми. — Позволи ми да те обладая.

Допря устни до моите. Прокара пръсти през косата ми.

— Позволи ми да те обичам по друг начин.

Можех ли да се справя с това? По дяволите! Налагаше се. Бях се заклел да ѝ давам това, от което се нуждае; да бъда всичко за нея.

Пуснах я на пода, отидох до душа и спрях водата. После запуших канала на ваната и започнах да я пълня.

— Луд ли си? — попита ме толкова тихо, че едва я чух през шума на водата.

Погледнах я. Начинът, по който бе скръстила ръце на гърдите си, издаваше уязвимостта ѝ. Казах ѝ истината:

— Обичам те.

Ева трепна, след това изви устни в красива усмивка, която ме остави без дъх.

Веднъж ѝ бях казал, че ще я имам по всеки възможен начин. Сега това бе вярно повече от всякога.

— Ела тук, ангелчето ми.

Тя отпусна ръце и дойде при мен.

Разклащането на матрака ме събуди. Премигнах и видях, че слънцето е огряло цялата стая. Взрях се в лицето на Ева — то грееше в широка усмивка и около него се образуваше ореол от светлина.

— Добро утро, сънливко — каза тя.

Спомените от изминалата нощ нахлуха в съзнанието ми. Времето, прекарано във ваната; насапунисаните ръце на жена ми, с които тя рошеше косата и докосваше кожата ми. Гласът ѝ, докато говореше за сватбата. Чувственият ѝ смях, когато я гъделичках в леглото. Въздишките и стенанията ѝ по време на дългите целувки, от които устните ни се подуха болезнено… Държали се бяхме като тийнейджъри, които още не са готови да стигнат докрай.

Няма да лъжа — сексът щеше да издигне нещата на друго ниво. И все пак вечерта беше забележителна. По нищо не отстъпваше на другите ни нощи заедно.

В този момент си спомних къде се намирам и какво означава това.

— Спах в леглото. — Мисълта ми подейства като кофа студена вода, която някой току-що е излял върху главата ми.

— Да — отвърна Ева и подскочи леко от щастие. — Точно така.

Постъпката ми беше безотговорна в най-лошия смисъл на думата. Дори не си бях взел лекарството, което пиех за намаляване на риска.

— Не се мръщи така — скара ми се Ева и се наведе да ме целуне между веждите. — Спа дълбоко. Кога за последен път си спал така добре?

Седнах в леглото.

— Не е там въпросът и ти много добре го знаеш.

— Слушай, шампионе, имаме си достатъчно проблеми. Не трябва да се тревожим и за нещата, които вървят добре — заяви тя и се изправи. — Щом си търсиш повод да се цупиш, можеш да се сърдиш на Кари, че е сложил това в багажа ми.

Свали късия си бял халат и видях, че е облякла съвсем оскъден бански в тъмносин цвят, който оставяше малко на въображението.

— Господи. — Цялата кръв отиде в члена ми.

Ева се засмя и погледна към завивката, надигната от възбудения ми пенис.

— Харесва ли ти? — Вдигна ръце и се обърна, за да ми покаже, чс банският ѝ е с прашки.

Дупето на жена ми беше разкошно като гърдите ѝ. Мислеше си, че е твърде закръглена,

но аз изобщо не бях на същото мнение. Преди не харесвах жени с по-щедри форми, но това — както и много други неща — се бе променило благодарение на Ева.

Нямах представа от каква материя е банският ѝ костюм, но беше безшевен и така добре обгръщаше кожата ѝ, че приличаше на нарисуван. Тънките връзки на дрехата събудиха у мен желание да завържа жена си и да получа от нея това, от което имам нужда.

— Ела тук — наредих и се протегнах към нея.

Ева се отдалечи от мен с танцова стъпка. Отметнах чаршафа и станах.

— Долу! — подразни ме, докато се въртеше около дивана.

Стиснах члена си в ръка, започнах да го търкам силно от върха до корена и я подгоних около дивана.

— Така няма да стане! — Смееше се и погледът ѝ блестеше.

— Ева…

Жена ми грабна нещо от облегалката на стола и изтича към вратата:

— Ще се видим долу!

Хвърлих се към нея, но не успях да я хвана. Озовах се пред вратата, която се затръшна под носа ми.

— По дяволите.

Измих си зъбите, облякох банския си и една фланелка и на свой ред слязох долу. Бях последен, останалите вече се бяха настанили в кухнята и похапваха здраво. Хвърлих бърз поглед към часовника, който ми показа, че е почти обяд.

Потърсих с очи Ева и я открих на верандата говореше по телефона. Беше седнала и носеше бяла рокля без презрамки. Забелязах, че Моника и Лейси са облечени по подобен начин, банските им костюми се подаваха изпод ефирните им дрехи. Кари, Стантън и Мартин бяха по бански и фланелки също като мен.

— В неделя винаги се обажда на баща си — обясни Кари, проследил погледа ми.

Известно време стоях и наблюдавах съпругата си, търсех по лицето ѝ признаци на тревога. Вече не се усмихваше, но не изглеждаше и разстроена.

— Ето, заповядай, Гидиън! — заяви Моника и ми подаде чиния с гофрети и бекон. — Искаш ли кафе? Или може би една мимоза[5]?

Отново погледнах към Ева, преди да отговоря:

— Благодаря, предпочитам черно кафе.

Моника отиде до кафемашината на плота. Последвах я.

Усмихна ми се, червилото на устните ѝ беше в същия розов цвят като презрамките на банския.

— Добре ли спа?

— Като пън.

Истина бе, но си беше чист късмет. Със сигурност щях да събудя всички в къщата, ако в съня си бях объркал Ева с някой друг и я бях нападнал, а тя се бе опитала да ме отблъсне.

Погледнах Кари през рамо и видях мрачния му поглед. Ставал бе свидетел на подобни сцени. Нямаше ми доверие и не смееше да ме остави насаме с Ева през нощта. И с право.

Взех още една чаша от шкафа, към който се протегна Моника.

— Дай да сипя кафето — предложих.

— Глупости.

Не спорих с нея. Оставих я да ми налее кафе, след което напълних една чаша и за жена си. Добавих малко обезмаслена сметана, както Ева обичаше, и взех чашите с една ръка. С другата поех чинията със закуска, която Моника ми бе дала, след което излязох на верандата.

Жена ми вдигна поглед към мен, когато оставих всичко на масата до нея и седнах от другата страна. Беше оставила косата си спусната. Руси кичури потрепваха около негримираното ѝ лице, разрошени от вятъра. Обичах я точно такава: земна и естествена. Тук и сега тя беше моят рай на земята.

— Благодаря — произнесе само с устни Ева и си взе парченце бекон. Дъвчеше бързо, докато Виктор ѝ говореше нещо, което не можех да чуя. — Рано или късно ще съсредоточа вниманието си върху „Кросроудс“ — каза му тя, — благотворителната организаация на Гидиън. Надявам се да играя активна роля в нея. И си мислех, че няма да е лошо да започна отново да уча.

Вдигнах вежди.

— Искам да мога да разисквам идеите на Гидиън и да ги разпространявам — продължи Ева и ме погледна в очите. — Той се е справял чудесно и без мен досега и си има страхотен екип от съветници, но бих искала да мога да обсъждам с него делови въпроси или поне да разбирам за какво става въпрос.

Потупах се по гърдите, за да и кажа: „Аз ще те обуча.“

Изпрати ми въздушна целувка.

— А в близко бъдеще няма да имам и минута почивка, трябва да организирам сватба за по— малко от три седмици. Дори не съм избрала поканите! Знам, че на някои членове от семейството ще им е трудно да си вземат отпуск. Можеш ли да им изпратиш имейли? Трябва да задвижим нещата.

Ева отхапа от бекона, докато баща ѝ казваше нещо.

— Не сме го обсъждали — отвърна тя и бързо преглътна, — но не възнамерявам да ги каня. Загубили са правото да бъдат част от живота ми в момента, в който са се отказали от мама. А и никога не са се опитвали да установят контакт с мен, затова мисля, че сватбата изобщо не ги интересува.

Насочих поглед напред, към огромния пясъчен плаж и океана. Аз също нямах особено желание да се запозная с бабата и дядото на Ева по майчина линия. Отказали се бяха от Моника, понеже забременяла с Ева, без да е омъжена. Всеки, който приема съществуването на съпругата ми като позорен факт, по-добре да не ми се мярка пред очите.

Още няколко минути слушах разговора на Ева с баща ѝ, след което тя се сбогува с него. Остави телефона на масата и въздъхна дълбоко, с облекчение.

— Всичко наред ли е? — попитах и я погледнах внимателно.

— Да, днес татко беше по-добре — отвърна тя и погледна към къщата. — Не искаше ли да закусиш с останалите?

— Да не би да съм необщителен?

Усмихна се кисело:

— Сто процента. Но не мога да ти се сърдя за това.

Погледнах я изпитателно.

— Осъзнах, че не съм включила майка ти в подготовката на сватбата — обясни Ева.

Отпуснах се на стола, за да прикрия сковаността в гърба си, и ѝ казах:

— Не е необходимо да го правиш.

Жена ми нацупи устни. Взе още едно парче бекон и ми го подаде. Ето това беше истинската любов.

— Ева — изчаках я отново да ме погледне, — това е твоят ден. Не се чувствай длъжна да правиш каквото и да е, освен да се забавляваш. И да правиш секс с мен, което също би трябвало да минава за забавление.

Думите ми я накараха да се усмихне отново.

— Ще бъде прекрасно независимо от всичко.

— Но? — изрекох на глас онова, което остана недоизказано.

— Не знам. — Ева подпъхна кичур коса зад ухото си и сви рамене. — Разговорът за родителите на майка ми ме подсети за баби и дядовци, а твоята майка ще бъде баба на децата ни. Не искам да има напрежение между нас.

Настръхнах. Мисълта за майка ми и за детето, което двамата с Ева щяхме да създадем, ме изпълни с буря от емоции, е които не можех да се занимавам в момента.

— Ще мислим за тези неща, когато им дойде времето.

— Сватбата не е ли подходящо начало?

— Ти не харесваш майка ми — отвърнах рязко. — Не трябва да се преструваш, че ти е приятна, в името на деца, които все още не съществуват.

Ева леко се отдръпна. Премигна и се протегна към чашата си с кафе.

— Опита ли гофретите?

Знаех, че е нетипично за жена ми да отбягва неудобните разговори, но я оставих да го направи. И по-късно можехме да разискваме проблема с майка ми, ако се наложи.

Ева остави чашата си и откъсна с пръсти парче от гофретата. Подаде ми го. Приех го, защото знаех какво означава — предложение за мир.

После станах, подадох ѝ ръка и я поведох на разходка по плажа с надеждата, че това ще ме разведри.

— Пак заповядай.

Обърнах се и видях Кари да ми се хили, легнал на пясъка на няколко метра от мен.

— Знам, че си ми благодарен, задето сложих този бански в багажа ѝ — обясни той и извърна глава към Ева.

Жена ми стоеше до кръста във водата. Косата ѝ беше мокра и прилепнала назад.

Огромни авиаторски очила предпазваха очите ѝ от слънцето, докато тримата с Мартин и Лейси си подхвърляха фризби.

— Ти ли ѝ помогна да избере модела? — попита Моника и се усмихна на Кари изпод широкополата си шапка.

Наблюдавах я как обилно нанася слънцезащитен крем по тялото на Ева — нещо, което аз самият исках да направя, но си замълчах. Понякога Моника се отнасяше към дъщеря си, все едно още е дете. И въпреки че Ева поглеждаше нетърпеливо към мен, виждах, че грижовното отношение на Моника ѝ доставя удоволствие.

Отношенията им бяха съвсем различни от моите с майка ми, Елизабет. Не можех да кажа, че тя не ме обича, защото не беше вярно. Обичаше ме по своя си начин — в определени граници. От друга страна, любовта на Моника беше безгранична и понякога Ева имаше чувството, че я задушава.

Кой би могъл да каже кое от двете е по-добре? Да те обичат прекалено много или прекалено малко?

Бог ми е свидетел, че обичах Ева безумно.

Неочакван порив на морския бриз ме извади от мислите ми. Моника хвана шапката си да не литне, а Кари извърна глава към нея.

— Да, аз ѝ помогнах — потвърди и се завъртя по корем. — Ева оглеждаше някакви цели бански и се наложи да се намеся. Тези бикини са направо създадени за нея.

Да! По дяволите, така си беше. Седях на плажа, обгърнал коленете си с ръце, за да мога да ѝ се наслаждавам. Беше мокра и почти гола, а аз изгарях от желание по нея.

Ева като че ли усети, че я обсъждаме, и ми направи знак да отида при нея. Кимнах, но изчаках известно време, преди да стана от мястото си на пясъка.

Студената вода ме сепна, поех си рязко въздух, а миг по-късно изпитах благодарност, защото Ева се спусна към мен и се обви около тялото ми. Обгърна кръста ми с крака и залепи страстна целувка на устните ми.

— Нали не ти е скучно? — попита ме.

После изви тялото си така, че и двамата цопнахме във водата. Усетих как обви члена ми с ръка и стисна леко. Извърна се и се измъкна, докато аз се опитвах да си поема въздух.

Засмя се, свали слънчевите си очила и понечи да побегне към брега.

Хванах я за китката и двамата паднахме на пясъка. Поех силата на удара с гърба си. Ева изпищя от изненада — това бе наградата ми, както и усещането как тя извива хладното си хлъзгаво тяло срещу моето.

Обърнах се, за да застана над нея, и я притиснах с тяло. Косата висеше около лицето ми и капеше морска вода върху нейното.

Изплези ми се.

— Само да знаеш какво щях да направя с теб, ако нямаше толкова хора наоколо — заканих ѝ се.

Вдигнах поглед и видях, че всички са вперили очи в нас.

Освен това мярнах Бен Кланси и Ангъс да се придвижват към една от съседните къщи.

Дори от такова разстояние проблясъкът откъм верандата издаде наличието на обектив.

Опитах се да се изправя, но Ева бе обвила крака около мен и ме задържа.

— Целуни ме така, както ме обичаш, шампионе — предизвика ме. — Да видим дали ще посмееш да го направиш.

Спомних си, че някога аз ѝ бях казал тези думи. Тогава тя ме целуна така, че останах без дъх.

Наведох глава и долепих устни до нейните.

Глава 5

Когато чух, че вратата на спалнята ми се отваря, по-скоро дремех, отколкото спях. След цял уикенд в къщата на плажа шумовете на неуморния Манхатън, които проникваха и апартамента, ми носеха едновременно възбуда и успокоение. Още не можех да се нарека истинска нюйоркчанка, но вече приемах града за свой дом.

— Стани и озари света, бебчо! — провикна се Кари. След миг скочи върху леглото ми и едва не ме изхвърли от него.

Седнах сред завивките и отметнах косата от очите си. После се опитах да избутам приятеля си.

— Днес ще спя до късно, ако не си забелязал.

— Часът е девет, мързеланке — настоя най-добрият ми приятел, легна по корем и вирна крака във въздуха. — Знам, че вече си безработна, но не те ли чака ужасно много работа?

Докато заспивах и се събуждах в просъница по-рано сутринта, си мислех за всички задачи, които имам за днес. Толкова неща трябваше да отметна от списъка, че не знаех дали ще успея да се справя.

— Така е.

— Колко си „ентусиазирана“ само.

— Първо трябва да си изпия кафето, после ще проявя ентусиазъм. Ами ти? — Погледнах го и видях, че е по масленозелени спортни панталони и тъмносива фланела с остро деколте. — Какви са плановете ти за деня?

— Днес би трябвало да си почивам, за да се представя добре на подиума утре. Засега съм изцяло на твое разположение.

Протегнах се, повдигнах възглавниците си и се облегнах на тях.

— Трябва да се обадим на сватбения агент, на интериорния дизайнер и да решим въпроса с поканите.

— Освен това ти трябва рокля.

— Знам — отвърнах и сбърчих нос. — Но това не влиза в плановете ми за днес.

— Шегуваш ли се? Дори и да си купиш готова рокля, което и двамата знаем, че е невъзможно, няма да има никакво време за поправки по нея, госпожице Големи цици и пищно дупе.

Кари беше прав. След като в неделя снимката, на която с Гидиън се целувахме на плажа, обиколи всички сайтове в интернет, осъзнах, че ще трябва да си направя рокля по поръчка. Броят на статиите, посветени на банския ми, направо ме стресна. Тъй като моделът, който бях облякла, вече бе изчерпан по магазините, цената му в сайтовете за дрехи втора употреба скочи многократно.

— Не знам какво да правя, Кари — признах. — Не познавам нито един дизайнер, на когото мога да се обадя, когато ми хрумне.

— За късмет, точно сега е Седмицата на модата.

Думите му ме разсъниха и мислите ми запрепускаха в кръг.

— Наистина ли? Как можах до го пропусна?

— Напоследък беше твърде заета с това да вехнеш от мъка — припомни ми Кари сухо. — Знам, че майка ти ще посети някои дефилета, ще отърка рамо със знаменитостите и ще похарчи няколко хилядарки. Отиди с нея.

Разтърках очи и окончателно се събудих.

— Страх ме е да говоря с нея, след като вчера избухна така.

Кари направи физиономия:

— Да, наистина стана страшно.

Кълна се, че довчера говорехме как тя превръща сватбата ми в публично събитие, а сега се държи, сякаш отразяването ѝ в пресата е истински кошмар.

— За да сме точни, тя имаше предвид отразяването на сватбата в таблоидите.

— Че какви други вестници има днес? — въздъхнах. Знаех, че ще трябва да поприказвам отново с майка ми, но нямаше да с никак забавно. — Не знам защо се безпокои толкова. И да исках, не можех да си пожелая по-хубава снимка на двама ни с Гидиън. Тази е идеална, ще накара Корин Жиро да изглежда като пълна нещастница.

— Така си е. — Усмивката на Кари изчезна от лицето му. — Честно казано, много се радвам да видя Гидиън толкова влюбен в теб. През по-голямата част от уикенда се държеше като глътнал бастун. Започнах да си мисля, че охладнява към теб.

— Вече е твърде късно — отговорих през смях, но сърцето ми се късаше, когато виждах колко неудобно се чувства Гидиън при всяка проява на добро чувство към него.

Изглежда, извън брака ни най-близката връзка, която можеше да приеме, беше приятелството.

— В държанието му нямаше нищо лично. Спомняш ли си как сс държа по време на партито на „Видал рекърдс“ в дома на семейството му?

— Смътно — отвърна Кари и сви рамене. — Както и да е, не е мой проблем. Искаш ли да се свържа с някои приятели и докато се разхождам по подиума, да разглася новината? Банският ти направи истински фурор в интернет. Не мога да си представя, че някой дизайнер би пропуснал възможността да ти ушие булчинска рокля.

Изпъшках. Ако се появях със зашеметяваща рокля, ушита специално за мен, направо щях да скрия шапката на Гидиън.

— Не знам. Всичко страшно ще се оплеска, ако се разчуе колко скоро ще е събитието. Не искам медиите да превърнат сватбата ни в цирк. И без това положението е достатъчно лошо. Не можем да излезем от града за уикенда, без да ни проследи някой гаден фотограф.

— Ева, трябва да предприемеш нещо.

Присвих очи и признах:

— Все още не съм казала на мама, че сватбата ще е на двайсет и втори септември.

— Кажи ѝ го. Още сега.

— Знам, че трябва.

— Бебчо — заяви Кари и издуха кичурите коса от лицето си, — може да си наемеш най-добрия сватбен агент на света, но майка ти е единствената жена, която може за броени дни да организира незабравима сватба — такава, която да е достойна за теб.

— С нея не сме на едно мнение относно стила на сватбата!

Кари скочи от леглото.

— Колкото и да ми е неприятно, ще трябва да отбележа, че Моника разбира от тези неща повече от теб. Тя обзаведе този апартамент, тя ти купува дрехите. Нейният стил е и твой.

Погледнах го ядосано:

— Просто обича да обикаля магазините повече от мен.

— Разбира се, сладурано — отвърна Кари и ми изпрати въздушна целувка. — Ще ти направя кафе.

Отметнах завивките и станах от леглото. Най-добрият ми приятел беше прав. Почти. Но аз комбинирах дрехите така, както на мен ми харесва.

Протегнах ръка към телефона на нощното шкафче, за да се обадя на майка си, и лицето на Гидиън се появи на екрана.

— Здрасти — обадих се веднага.

— Как минава сутринта ти досега?

Винаги ми беше приятно да чуя отсечения му делови тон. Съпругът ми работеше усилено, но въпреки това мислеше за мен.

— Точно се измъквам от леглото, така че все още не мога да кажа. Твоята сутрин как върви? Изкупи ли вече всичко в Манхатън?

— Не съвсем. Трябва да оставя нещо и на конкуренцията. Иначе няма да е забавно, нали?

— Наистина обичаш предизвикателствата.

Отидох в банята и погледът ми попадна на ваната, преди да се спре на душа. Представих си Гидиън гол и мокър и на мига се възбудих.

— Чудил ли си се някога какво щеше да стане, ако не ти се бях опънала отначало? Ако се бях хвърлила в леглото ти още щом го пожела?

— Щеше да ме накараш да загубя ума и дума, както и направи. Неизбежно беше. Ела да обядваш с мен.

Усмихнах се.

— Предполага се, че организирам сватбата ни…

— По тона ти усещам, че си съгласна. Поканата е за делови обяд, но ще ти бъде приятно. Погледнах се в огледалото и видях ужасно разрошената ми от съня коса и гънките от възглавницата, които се бяха отбелязали на лицето ми.

— В колко часа?

— В дванайсет. Раул ще те чака долу малко преди това.

— Би трябвало да постъпя отговорно и да ти откажа.

— Но няма да го направиш. Липсваш ми.

Дъхът ми секна. Каза го съвсем между другото — така, както някои мъже биха казали „Ще ти се обадя". Но Гидиън не бе от хората, които казват нещо, ако не е вярно.

Все пак изгарях от желание да усетя емоцията зад тези думи.

— Прекалено зает си, за да ти липсвам.

— Не е същото — изрече той и замълча. — Странно е, когато не си тук, в „Кросфайър“.

Добре, че не видя усмивката ми. В гласа му определено се долавяше смущение. За него не би трябвало да има значение дали съм на работното си място няколко етажа под него, или не, но не беше така.

— С какво си облечен? — попитах го.

— С дрехи.

— Хмм. С костюм от три части ли?

— Има ли друг вид?

Не, за него нямаше.

— Какъв е на цвят?

— Черен. Защо?

— Възбуждам се, като си мисля за това — отвърнах. Беше самата истина, но го попитах по друга причина. — Каква е на цвят вратовръзката ти?

— Бяла.

— А ризата?

— Също бяла.

Затворих очи и си го представих. Спомних си тази комбинация.

— На тънко райе — произнесох.

Обличаше костюм на тънко райе в комбинация с такава риза и вратовръзка, за да изглежда делово.

— Да. Ева — Гидиън понижи глас, — не знам защо, но този разговор ме кара да се надървя.

— Защото знаеш, че си представям как изглеждаш. Тъмен и опасен, и страшно секси. Знаеш колко много се възбуждам, като те гледам, дори да използвам само въображението си.

— Да се срещнем тук. По-рано. Ела сега.

Засмях се.

— Хубавите неща се случват на тези, които умеят да чакат, господин Крос. Времето и така ще ми стигне трудно.

— Ева…

— Обичам те.

Затворих телефона и пак се погледнах в огледалото. Все още си представях ясно образа на Гидиън, затова сънливото отражение, което видях отсреща, никак не ми хареса. Когато си мислех, че Гидиън ме е изоставил заради Корин, бях променила външния си вид. Резултатът нарекох „Новата Ева“. През времето, изминало оттогава, косата ми беше пораснала и бе стигнала до раменете ми, а светлите кичури бяха израснали заедно с нея.

— Облечена ли си? — извика Кари откъм спалнята.

— Да — отвърнах и когато най-добрият ми приятел влезе в банята с чаша кафе в ръка, се обърнах към него. — Има промяна в плана.

— Така ли? — Облегна се на плота и скръсти ръце.

— Ще си взема бърз душ. А в това време ти ще откриеш страхотен фризьорски салон, който може да ме приеме след трийсет минути.

— Добре.

— После ще отида на обяд, а ти ще проведеш няколко разговора вместо мен. За отплата довечера ще излезем заедно на вечеря. Ти ще избереш къде да отидем.

— Много добре познавам този поглед — заяви Кари. — Наумила си си нещо.

— Адски си прав.

Изкъпах се бързо, защото не си мих косата. След това отидох бързо в дрешника. Докато бях под душа, си мислех какво точно да облека. Нужни ми бяха няколко минути, за да открия необходимата рокля. Искрящо бяла, с вграден сутиен и тясна пола с форма на лале, тя идеално обгръщаше бюста и бедрата ми. Изглеждаше ежедневна заради памучната материя и цвета си но кройката и беше едновременно елегантна и секси.

Изборът на подходящи обувки ми отне малко повече време. Първоначално се спрях на чифт в телесен цвят, но после все пак реших да обуя сандали с каишки на високи токчета.

Морскосиният им цвят подхождаше идеално на очите на Гидиън.

Накрая поставих всичко избрано на леглото си, за да огледам целия тоалет и да се уверя, че комбинацията е добра.

— Чудесно — отбеляза Кари иззад гърба ми.

— Сама си купих тези обувки — изтъкнах. — Чантичката и бижутата също.

Кари се разсмя и ме прегърна.

— Да, да. Фризьорът е тук. Предупредих на рецепцията да го пуснат да се качи.

— Наистина ли?

— Не мога да си представя, че ще отидеш в произволен фризьорски салон и няма да направиш сцена. Ще трябва да си намериш стилист, на когото да се довериш да идва в дома ти и да поддържа външния ти вид. Междувременно ще те подстриже Марио.

— Ами цветът?

— Цветът ли? — Кари се отдръпна и застана срещу мен. — Какво имаш предвид?

Хванах ръката му и го поведох към хола:

— Стой до мен, хлапе.

Марио бе кълбо от енергия с артистично оформен бретон от къдрици с червеникави краища. Беше по-нисък от мен и доста мускулест. Набързо организира работното си място в банята ми и през цялото време не спря да клюкарства с Кари за техни общи познати. От време на време дори чувах по някое познато име.

— Естествена блондинка! — заяви възторжено фризьорът, щом за първи път прокара ръце през косата ми. — Миличка, ти принадлежиш към една много рядка порода.

— Направи ме още по-руса — казах му.

Той отстъпи крачка назад и погали замислено козята си брадичка.

— Колко по-руса?

— Какво е обратното на черно?

Кари подсвирна.

Марио отново прокара ръка през косата ми.

— Вече имаш кичури в платиненорусо.

— Направи ги една идея по-светли. Запази дължината на косата, но направи нещо по— дръзко с нея. Повече пластове. И остри връхчета. Май искам и бретон, който да подчертава очите ми — заявих и изправих гръб. — Аз съм достатъчно дръзка, секси и интелигентна, за да се перча с него.

Марио хвърли поглед към Кари.

— Харесвам я.

Най-добрият ми приятел скръсти ръце и кимна.

— Аз също.

Отдръпнах се от огледалото и огледах цялостния резултат. Хареса ми какво беше направил Марио. Косата ми падаше на отделни, добре оформени пластове около лицето и раменете. Фризьорът бе изсветлил силно кичурите на върха на главата и около лицето ми, което създаваше цялостно впечатление за по-светла коса, но не бе променил цвета на тъмнозлатистата коса под тях. След това беше придал обем на прическата ми с помощта на маша, за да изглежда по-секси.

Благодарение на тена, който бях получила през уикенда, косата ми изглеждаше още по— руса. Поиграла си бях малко с грима — използвах сиви и черни сенки, за да създам опушени нюанси и да подчертая сивия цвят на ирисите си. За да компенсирам това, останалата част от грима си направих съвсем лека и естествена, дори върху устните си сложих само малко безцветен гланц. Съпоставих външния си вид с образа на Гидиън, който носех в съзнанието си, и реших, че съм постигнала търсения резултат.

Съпругът ми беше олицетворение на представата за висок, тъмен и неустоим мъж. Косата му беше черна като мастило и също толкова лъскава. Често се обличаше в тъмни цветове и това привличаше погледите към изсечените черти на лицето и поразителния цвят на очите му. Аз от своя страна бях неговата противоположност, която го допълваше. Ако той беше ин, аз бях ян.

Наистина изглеждах добре.

— Леле, изглеждаш страшно секси! — възкликна Кари и ме огледа одобрително от главата до петите, когато минах набързо през хола. — Какъв е този обяд, на който отиваш?

Погледнах телефона си и изругах наум като видях, че са минали десет минути, откакто Раул изпрати съобщение, че ме чака долу.

— Не знам. Гидиън каза, че е делови обяд.

— Е, ти ще бъдеш неговото украшение.

— Благодаря.

Всъщност исках да бъда нещо повече. Едно от оръжията в арсенала на Гидиън. Знаех обаче, че трябва да си извоювам тази позиция, и с удоволствие приемах предизвикателството. Щях да се чувствам много щастлива, ако успеех да допринеса с нещо — дори и съвсем дребно — за деловия разговор днес. Но ако това не се окажеше по възможностите ми, поне можех да накарам Гидиън да се гордее, че съм до него.

— Докато дойде сватбата, Гидиън сигурно ще окуцее заради посинелите си топки — подвикна Кари след мен. — Не можеш да го държиш възбуден през цялото време, накрая ще изригне.

— Това беше грубо, Кари! — заявих и отворих вратата. Ще ти изпратя номерата на дизайнера и сватбения агент. Ще се върна след няколко часа.

За мой късмет взех асансьора, без да го чакам. Разбрах, че съм на прав път, когато излязох на тротоара пред сградата, Раул се измъкна от мерцедеса, за да ми отвори вратата, а след това се обърна, за да ме изгледа отново. Държеше се съвсем професионално, но ми стана ясно, че гледката му хареса.

— Извинявай, че се забавих — казах, докато ми отваряше задната врата. — Не бях съвсем готова, когато получих съобщението ти.

По суровото му лице се появи едва забележима усмивка.

— Убеден съм, че той няма да се разсърди.

По време на пътуването изпратих на Кари номерата на интериорния дизайнер Блеър Аш, който се занимаваше с реновирането на мезонета, и на сватбения агент Кристин Уошингтън. Помолих го да ми уреди срещи с тях. Щом свърших с това, погледнах през прозореца и установих, че не отиваме в „Кросфайър“.

Не се изненадах особено, когато спряхме пред „Табло Уан“. Популярният ресторант беше съвместно начинание на Гидиън и приятеля муАрнолдо Ричи. Когато Гидиън го открил в Италия, Арнолдо не бил известен. Сега беше главен готвач и истинска знаменитост.

Наведох се към Раул, докато паркираше пред ресторанта.

— Можеш ли да ми направиш една услуга по време на обяда?

Раул се извърна към мен.

— Можеш ли да установиш къде е Ани Лукас в момента? Днес е подходящ ден да я поразтърся малко.

Бях облечена така, че да впечатлявам околните. Нямаше да е зле да се възползвам от това.

— Бих могъл да го направя — отвърна Раул предпазливо, — но ще трябва да го обсъдя с господин Крос.

За малко да се откажа. Но си спомних, че Раул работи и за мен. Щом исках да демонстрирам новото си положение, не беше ли най-добре да започна от хората край себе си?

— Не. Ще го направя аз. Ти просто я намери. Ще се погрижа за останалото.

— Добре — съгласи се неохотно. — Готова ли сте? Ще започнат да ви снимат веднага щом ви видят.

Раул кимна встрани и след като проследих жеста му, видях, че половин дузина папараци са се събрали край входа на ресторанта.

— О, господи! — въздъхнах дълбоко. — Разбрах.

Раул излезе от колата и я заобиколи, за да ми отвори вратата. В момента, в който се приготвих да сляза, светкавиците на фотоапаратите осветиха и без това слънчевия ден. Опитах се да запазя ледено спокойствие и влязох бързо в ресторанта.

Заведението бе препълнено и шумно, тъй като всички разговаряха на висок глас. И въпреки това почти веднага успях да открия Гидиън. Той също ме забеляза. Не знам какво казваше в момента, но млъкна, щом ме видя.

Момичето, което настаняваше гостите, ми каза нещо, но не я чух. Съсредоточила бях цялото си внимание върху Гидиън. Поразителното му лице ме остави без дъх както винаги, но с нищо не ми подсказа за какво си мисли съпругът ми.

Гидиън отмести назад стола си и се изправи с енергично и елегантно движение. Четиримата мъже, седнали на масата, погледнаха към мен и също станаха. С тях имаше и две жени, които се извърнаха, за да ме погледнат.

Спомних си, че трябва да се усмихна, и тръгнах към голямата кръгла маса, която се намираше на централно място в ресторанта. Пристъпвах внимателно по дървения под и се опитвах да не обръщам внимание на погледите, които събирах, тъй като Гидиън бе вперил тъмния си поглед в мен.

Ръката ми трепереше леко, когато я протегнах към него.

— Съжалявам, че закъснях.

Съпругът ми ме прегърна с една ръка и леко докосна устни до слепоочието ми. Притисна кръста ми толкова силно, че изпитах болка и се отдръпнах.

Погледът му бе изпълнен с толкова страст и с такава безумна любов, че сърцето ми подскочи. Обзе ме радостно удоволствие. Познавах този поглед — осъзнах, че съм накарала Гидиън да потръпне и сега той се опитва да потисне чувството. Стана ми приятно да разбера, че все още мога да го направя. Даде ми мотивация да напрегна всичките си сили и да избера най-подходящата рокля, с която да премина по пътеката до олтара и да застана до Гидиън.

Погледнах останалите хора на масата:

— Здравейте.

Гидиън откъсна поглед от лицето ми.

— Приятно ми е да ви представя съпругата си Ева.

Стреснах се, ококорих широко очи и се обърнах към него.

Светът си мислеше, че още сме само сгодени. Не бях разбрала, че възнамерява да оповести брака ни.

Страстта в погледа му изчезна. Гидиън ме погледна топло, явно се забавляваше.

— Това са членовете на борда на фондация „Кросроудс“.

Изненадата ми толкова бързо премина в любов и благодарност, че се олюлях. Гидиън ме задържа да не падна, винаги го правеше — във всяко едно отношение. В момент от живота ми, в който бе твърде вероятно да се чувствам леко нестабилна, той ми даваше за какво да се хвана.

Представи ми всеки един от членовете поотделно, след което дръпна стола ми и ме настани на масата. Обядът мина неусетно в оживени разговори и с изобилие от прекрасна храна. Зарадвах се, че идеята ми да добавим в биографията на Гидиън сведения за ролята му в „Кросроудс“ е довела до повече посещения в сайта на фондацията. Препратките към нея, които бях предложила, бяха увеличили броя на желаещите да помогнат.

Стана ми много приятно, че Гидиън седи съвсем близо до мен и държи ръката ми под масата.

Когато ме попитаха какви други идеи имам, поклатих глава:

— На този етап не съм достатъчно квалифицирана, за да предложа нещо стойностно. Вие всички се справяте чудесно.

Главният изпълнителен директор Синди Вело ме погледна и ми се усмихна широко:

— Благодаря ти, Ева.

— Бих искала да присъствам на съвещанията на борда като наблюдател и да се запозная с дейността ви. Надявам се, че ще успея да ви помогна по друг начин, ако не мога да допринеса с нови идеи.

— Сега, като го спомена — обади се Лин Фенг, вицепрезидент на фондацията, — много от хората, на които сме помогнали, искат да благодарят на „Кросроудс“ за подкрепата. Те организират обеди и вечери, на които се събират средства. Много биха искали Гидиън да присъства от името на фондацията, но в повечето случаи натоварената му програма не му го позволява.

Облегнах се за миг на рамото на съпруга си.

— Очаквате от мен да му окажа натиск да го прави?

— Всъщност — засмя се тя — Гидиън предложи ти да го заместиш, като представяш фондацията лично.

Премигнах:

— Сигурно се шегувате.

— Ни най-малко.

Извърнах поглед към Гидиън. Той потвърди с кимване.

Опитах се да осмисля идеята.

— Не съм кой знае каква утешителна награда.

— Ева. — Съпругът ми изрази несъгласието си с една-единствена дума.

— Не се правя на скромна възразих. — Кой би дошъл да ме слуша? Ти си прекрасен оратор с много опит. Цял ден бих могли да слушам речите ти. Името ти продава. Предложението аз да те заместя би създало само… чувство на задължение. С нищо няма да помогне.

— Свърши ли? — попита ме Гидиън тихо.

Взрях се в него с присвити очи.

— Погледни хората около себе си и ще видиш колко си им помогнала.

„Виж мен, например“ — не го изрече, но не беше и необходимо.

— Сигурен съм, че ако решиш, би могла да предадеш силно послание.

— Искам само да добавя — намеси се Лин, — че когато Гидиън няма възможност да присъства, някой от нас отива вместо него. — Посочи с жест останалите на масата. — Би било чудесно да присъства и член на семейство Крос. Така никой няма да остане разочарован.

Семейство Крос. Тези думи ме накараха да си поема рязко въздух. Не знаех дали Джефри Крос е имал и други роднини. Несъмнено Гидиън бе най-изявеният наследник на покрития си с печална слава баща.

Съпругът ми не си спомняше мъжа, познат на света като мошеник и страхливец. Помнеше любящия баща, който се бе грижил за него. Гидиън бе работил толкова здраво и бе постигнал толкова много, подтикван от необходимостта да промени мнението на хората за семейство Крос.

Сега и аз носех тази фамилия. Някой ден в бъдеще щяхме да имаме деца, които щяха да я наследят. И аз като съпруга си трябваше да се постарая те да се гордеят с фамилията си.

Погледнах към Гидиън.

Той също впери поглед в мен:

— На две места едновременно — прошепна.

Стори ми се, че някой стисна сърцето в гърдите ми. Това беше много повече, отколкото очаквах. И се случваше много по-рано, отколкото допусках. Гидиън веднага се бе заловил с нещо лично — нещо, което дълбоко засягаше най-интимната му същност. Нещо, което означаваше много и за мен самата и можеше да носи моя отпечатък.

Досега бе водил войната за изчистване на фамилното си име съвсем сам, тъй като не бе имало кой да му помага. Фактът, че ми позволяваше да се присъединя към него в битката, сам по себе си беше обяснение в любов, и то не по-малко прекрасно от халката на пръста ми.

Стиснах ръката му още по-силно. Опитах се само с поглед да му покажа колко съм развълнувана. Гидиън вдигна ръката ми към устните си с изражение, което казваше: „Обичам те.“

Келнерът дойде да отнесе празните чинии.

— Ще поговорим за това — изрече на глас Гидиън и погледна към останалите. — Много ми е неприятно, че трябва да тръгвам, но имам следобедно съвещание. Бих могъл да проявя щедрост и да ви оставя Ева, но няма да го направя. — Всички на масата се засмяха. — Готова ли си? — обърна се към мен.

— Дай ми само минута — измърморих.

С нетърпение очаквах възможността да го целуна така, както исках. А заради блясъка в очите му подозирах, че съпругът ми много добре знае какво си мисля в момента.

Лин и Синди също станаха и трите се отправихме към дамската тоалетна.

Опитах се да открия Арнолдо, докато минавахме през ресторанта, но не го видях никъде. Това не ме изненада — знаех колко е зает с кулинарния канал, както и е други телевизионни предавания. Колкото и да ми се искаше да оправя отношенията си с него, знаех, че само времето ще покаже как ще се развият нещата. В даден момент Арнолдо щеше да разбере колко много обичам съпруга си; че за мен няма нищо по-важно от това да предпазвам Гидиън и да бъда всичко за него.

Двамата взаимно се предизвиквахме. Всеки от нас мотивираше другия да израства и да се развива. Понякога се наранявахме един друг, за да постигнем или да докажем нещо, и това тревожеше доктор Питърсън, но на нас някак си ни помагаше. Можехме да си простим всичко освен предателството.

Неизбежно беше хората около нас — особено най-близките ни — да наблюдават отношенията ни отстрани и да не се питат как и защо нещата между нас се получават и дали наистина трябва да е така. Не можеха да разберат (и не ги винях, понеже самата аз едва сега започвах истински да го проумявам), че ние с Гидиън оказвахме по-силен натиск върху самите себе си, отколкото върху другия. Защото искахме да покажем възможно най— добрите ни качества, да бъдем достатъчно силни, да бъдем точно това, от което другият се нуждае.

Отидох до тоалетната, след което си измих ръцете, погледнах се в огледалото и пооправих косата си. Не знам какво точно бе направил Марио с нея, но колкото повече я пипах, толкова по-бухнала ставаше.

Видях усмивката на Синди в огледалото и се смутих леко. Но щом тя извади яркочервеното си червило, се успокоих.

— Ева, едва те познах. Много ми харесва прическата ти.

Погледнах в огледалото, за да видя кой ми говори. За част от секундата си помислих, че е Корин, и сърцето ми заби лудо. После разпознах лицето.

— Здравей — казах. Обърнах се и застанах лице в лице със съпругата на Райън Ландън.

Когато за първи път видях Анджела, косата ѝ бе прибрана в изискан кок, който прикриваше истинската ѝ дължина. Сега тя бе спусната и дългите ѝ прави кичури висяха като черно перде до средата на гърба. Беше висока и слаба, очите ѝ имаха мек сиво-син оттенък. Лицето ѝ бе по-издължено от това на Корин, и чертите ѝ — не така идеални, но жената бе истинска красавица.

Огледа ме от главата до петите съвсем между другото, така че дори не бях сигурна дали го е направила. Чудесен трик. Още не го бях усвоила. Изведнъж ми просветна, че с присъединяването ми към елита на града непрекъснато ще ме наблюдават под лупа, и то не само медиите. Не бях подготвена за това. Уроците па майка ми как трябва да се държи една дебютантка и правилата, на които ме бе учила, със сигурност нямаше да са ми достатъчни.

Анджела се усмихна и застана пред съседния умивалник.

— Радвам се да те видя.

— Аз също.

Бях нащрек, тъй като вече знаех за желанието на Ландън да си отмъсти на Гидиън. Но вече не работех по проекта на съпруга ѝ. Вече бяхме равни. Е, почти. Съпругът ми беше по— млад, по-богат и по-секси от нейния. И тя много добре го знаеше.

Синди и Лин бяха готови и се отправиха към изхода. Понечих да тръгна след тях.

— Питах се… — започна Анджела.

Спрях и я погледнах въпросително. Другите жени си тръгнаха и ни оставиха насаме.

— Ще ходиш ли на дефилето на „Грей Айълс“ тази седмица? Онзи близък приятел, с когото живееш, е лицето на последната им кампания, нали така?

Беше ми трудно, но успях да запазя самообладание някак си. Защо ми задаваше този въпрос? Не намирах отговор, защото лицето ѝ бе спокойно — по нищо не личеше, че проявява лукавство. Може би търсех в поведението ѝ нещо, което изобщо не съществуваше. Или просто тя беше далеч по-добра в тази игра от мен…

Анджела очевидно се интересуваше от мен. Не само от връзката ми с Гидиън, но и от отношенията ми с всички околни. Явно следеше клюкарските издания. Защо?

— Не съм планирала да присъствам на нито едно от дефилетата по време на Седмицата на модата — отвърнах предпазливо.

Усмивката ѝ изчезна, но в очите ѝ се появи пламъче, което ме накара да стана още по— внимателна.

— Срамота! Помислих си, че бихме могли да отидем заедно.

Все още не можех да проумея какво цели и това леко ме изнервяше. Анджела се държа доста мило първия път, когато се запознахме, но тогава бе твърде мълчалива — остави съпруга си и останалите от „Ланкорп“ да водят разговора. Дали щеше да заяви направо, че съпругът ѝ мрази моя? Нито тя, нито Ландън ми бяха показали по какъвто и да е начин, че между тях и Гидиън има вражда. Но от друга страна, нямаше как да споменат подобно нещо по време на преговори за възлагане на поръчка.

Възможно ли бе тя да не знае нищо? Дали Ландън криеше жаждата си за мъст?

— Не сега — отвърнах.

Нарочно държах вратата отворена, готова да изляза всеки момент. Анджела беше или съвсем безобидна и неосведомена за плановете на мъжа си, или твърде коварна. И в двата случая нямах намерение да се сприятелявам с жена, чийто съпруг иска да навреди на Гидиън, но пък сигурно в поговорката „Дръж приятелите си близо, а враговете си още по-близо“ имаше известна истина.

Анджела избърса ръцете си бързо и тръгна с мен към изхода.

— Може би друг път.

След относителната тишина в тоалетната в ресторанта ми се стори още по-шумно. Хората говореха високо, чуваше се потракване на прибори, звучеше музика.

Тъкмо влизахме в основната зала, когато Райън Ландън стана от сепарето си и застана срещу нас. В този ресторант нямаше лоши места, но неговата маса не се намираше на най-доброто. Дали Гидиън знаеше, че и семейство Ландън ще обядва в „Табло Уан“? Не бих се изненадала. Все пак някога ме бе проследил по кредитната карта, която бях използвала в един от нощните му клубове.

Ландън беше висок, макар и не колкото Гидиън, навярно около метър и осемдесет. Имаше чуплива кестенява коса и очи с цвят на кехлибар. Беше в отлична форма и бе много привлекателен; усмихваше се лесно и винаги бе готов да се разсмее. Когато се запознахме, ми се стори чаровен и много внимателен към съпругата си.

— Здравей, Ева — поздрави ме и бързо потърси с поглед жена си, която стоеше зад гърба ми. — Каква приятна изненада.

— Здравей, Райън.

Ще ми се да бях уловила погледа, който си размениха. Ако наистина заговорничеха

срещу мен, трябваше да го знам.

— Днес сутринта стана дума за теб. Чух, че си напуснала „Уотърс Фийлд & Лийман“.

В ума ми светна червена предупредителна лампичка — подозрението, което бях изпитала в тоалетната, се засили. Не бях подготвена за тази трудна игра. Гидиън можеше да се справи с всеки — всъщност той задаваше правилата на играта, но аз не бях готова. С голямо усилие се въздържах да погледна към съпруга си, за да проверя дали ни наблюдава.

Опитах се да се измъкна, тъй като не се чувствах в свои води.

— Работата вече ми липсва, но и двамата с Гидиън сме много привързани към Марк.

— Да, чувал съм прекрасни отзиви за него.

— Наистина си разбира от работата. Запознах се с Гидиън по времето, когато Марк работеше за кампанията на водка „Кингсман“.

Ландън вдигна учудено вежди:

— Никога нямаше да се досетя.

— В добри ръце си. — Усмихнах се. — Марк е най-добрият. Щеше да ми е много тъжно да напусна работа, ако не знаех, че скоро отново ще работим заедно.

Райън видимо смени тактиката.

— Е… Ние все пак решихме вътрешен екип на „Ланкорп“ да се заеме с рекламата. Хората ми заявиха, че могат и сами да постигнат отлични резултати, и тъй като точно за това съм ги наел, прецених, че ще е най-добре да ги оставя да се пробват.

— О, тогава с нетърпение ще очаквам да видя какво са направили — отвърнах и понечих да си тръгна. — Много се радвам, че ви видях и двамата. Приятен обяд.

Сбогувахме се и аз се насочих към масата ни. Забелязах, че Гидиън е потънал в разговор с членовете на борда, и реших, че не ме е забелязал. С приближаването ми обаче веднага стана от мястото си, без дори да погледне към мен.

Казахме „довиждане“ на останалите и си тръгнахме от ресторанта. Гидиън бе поставил ръка на кръста ми. Обожавах този негов собственически жест.

Ангъс ни чакаше в бентлито, паркирано до тротоара. Какта и папараците, които се възползваха от възможността да ни направят множество снимки. Успокоих се, когато се настаних на задната седалка и колата се вля в трафика.

— Ева.

Кожата ми настръхна, щом чух грубия тембър на Гидиън. Погледнах го и видях огъня в очите му. В следващия миг той обхвана лицето ми с ръце и впи устни в моите. Ахнах, стресната от необузданата проява на желание. Проникна дълбоко в устата ми с език и пробуди безкрайната ми страст към него.

— Толкова си хубава изрече и прокара ръце през косата ми.

И непрекъснато се променяш. Никога не знам кого ще видя на следващия ден.

Засмях се, облегнах се на него и отвърнах на целувката му с цялото си сърце и душа. Обожавах допира до него. Когато Гидиън ми се отдадеше, чувствените извивки на устните му омекваха и губеха строгостта си и той ставаше още по-прекрасен.

— Трябва да те държа в напрежение, шампионе.

Гидиън ме придърпа така, че да седна в скута му. Неуморно галеше тялото ми.

— Желая те.

— Надявам се, че е така — прошепнах и прокарах върха на езика си по долната му устна. — Цял живот няма да се отървеш от мен.

— Времето пак няма да ми стигне.

Наведе главата ми назад и отново ме целуна. Сложи ръка ни врата ми, за да не мога да се движа, докато навлизаше с език бързо и настъпателно. Все едно ме чукаше. Усещах докосването на езика му навсякъде.

Опитах се да се измъкна, не можех да игнорирам присъствието на Ангъс.

— Гидиън.

Да отидем в мезонета — прошепна, изкушаваше ме като самия дявол.

Почувствах допира на възбудения му пенис. Беше го допрял до бедрото ми, примамваше ме с обещание за секс, грях и удоволствие — толкова голямо, че трудно щях да го понеса.

— Имаш съвещание — отвърнах задъхано.

— Майната му на съвещанието.

Потиснах желанието си да се разсмея и го прегърнах. Притиснах носа си в извивката на врата му и вдишах аромата. Миришеше прекрасно, винаги ухаеше така. Гидиън не използваше одеколон. Долавях само чистата, първична миризма на кожата му и съвсем лекия мирис на любимия му душгел.

— Обожавам миризмата ти — казах тихо и се гушнах в него. Беше толкова топъл, тялото му беше горещо и твърдо, пулсираше от живот, енергия и сила. — Има нещо специално в нея. Докосва нещо дълбоко в мен. Тя е едно от нещата, които ми казват, че си мой.

— Така съм се надървил — изръмжа Гидиън, долепил устни до ухото ми. Гризна го леко, причиняваше ми слаба болка, за да ме накаже за страстта си.

— А аз съм съвсем влажна — отвърнах шепнешком. — Днес ме направи толкова щастлива.

Пое си дълбоко въздух, движеше ръце нагоре-надолу по гърба ми.

— Добре.

Отдръпнах се и видях как Гидиън постепенно си възвръща самообладанието. Толкова рядко се случваше да загуби контрол. Беше много вълнуващо, че мога да предизвикам такава реакция у него. Още по-вълнуващо бе да осъзная, че от момента, в който съм се появила в ресторанта, той е бил на ръба, но с нищо не се е издал пред останалите. Умението му да се владее бе едно от качествата му, които ме възбуждаха най-силно.

Погалих лицето му с върха на пръстите си.

— Благодаря ти — изрекох. — Думите съвсем не са достатъчни и сравнение с онова, което ми даде днес, но все пак ти благодаря.

Затвори очи. Допря чело до моето:

— Няма защо.

— Радвам се, че харесваш косата ми.

— Харесва ми, когато си самоуверена и секси.

Потърках нос в неговия, любовта ми към Гидиън ме изпълни до краен предел.

— А ако се наложи да си боядисам косата в лилаво, за да се чувствам така?

— Тогава ще чукам лилавокосата си съпруга — отвърна с лека усмивка, постави ръка на сърцето ми и се възползва от случая да стисне гърдата ми. — Стига същността да си остане същата, останалото е само обвивка.

Почудих се дали да не му кажа, че е опасно близо до това да стане романтичен, но реших да го запазя за себе си.

Вместо това го попитах:

— Видя ли семейство Ландън?

Гидиън се отдръпна.

— Говореха нещо с теб.

Присвих очи.

— Знаел си, че ще бъдат там?

— Присъствието им не ме изненада.

— Умееш да се измъкваш — оплаках се. — Всички мъже сте такива. Не знам дали Анджела Ландън ме поднасяше, или съвсем сериозно ме покани да отидем заедно на дефилето на „Грей Айълс“ по време на Седмицата на модата.

— Може би по малко и от двете. Ти какво ѝ отговори?

— Че нямам намерение да ходя.

Целунах го, след което се наместих обратно на мястото си. Отначало Гидиън не искаше да ме пуска, но все пак го стори.

— Корин щеше да знае как да се справи е нея — въздъхнах. — Навярно Магдалин също. А майка ми със сигурност щеше да реагира правилно.

— Постъпила си чудесно. А какво каза Ландън?

Нацупих устни.

— Колко е сигурен договорът ти с Марк?

Гидиън ме изгледа въпросително.

— Какво си направила?

— Споменах, че аз и ти имаме здрава връзка с Марк, тъй като с се запознали, докато сме работили с него. Казах, че с нетърпение очакваме да работим отново с него в бъдеще.

— Искаш да видиш дали Ландън ще предложи работа на Марк?

— Да, любопитно ми е да видя докъде ще стигне. Не се тревожа за Марк. Той е лоялен и макар да не знае подробности, е наясно, че „Ланкорп“ е една от причините да напусна работа. Освен това се разбира добре с големия шеф в „Крос индъстрис“. В „Ланкорп“ ще бъде просто търтей. Не е толкова глупав.

Гидиън се отпусна назад. Ако не го познавах толкова добре, можеше да си помисля, че се намества по-удобно.

— Опитваш се да разбереш дали ти казах истината за мотивите на Ландън — изрече.

— Не.

Поставих ръка на бедрото му и усетих напрежението. И двамата му родители го бяха предали. Знаех, че донякъде Гидиън очаква и останалите хора около него да постъпят по същия начин.

— Вярвам ти. Повярвах ти, когато ми каза. Думата ти ми стига, нямам нужда от други доказателства.

Загледа се в мен и стисна ръката ми. Силно.

— Благодаря ти.

— Но може би ти си изпитал необходимост да ми го докажеш? — попитах спокойно. — Разбрал си, че Райън Ландън е направил резервация. Искал си да ме представиш на борда на фондацията и си преценил, че срещата в „Табло Уан“ може да постигне две цели, ако случайно се сблъскам с Ландън там. Макар че доста неща си оставил на случайността…

— Не и ако той седи близо до тоалетните.

— Можех да не отида до тоалетната.

Гидиън ме изгледа.

— Не е толкова невероятно — възразих.

— Ти си жена — отвърна той, сякаш това обясняваше всичко.

Присвих очи.

— Понякога ужасно много ми се иска да те ударя.

— Какво да направя, като съм прав?

— Отклоняваш се от темата.

Гидиън сви устни за миг.

— Напусна ме заради него. Исках отново да се срещнете.

— Не е точно така, но добре. Разбрах каква е била целта ти. Леко разочарована, отмахнах новия бретон от лицето си. — И все пак не можах да разбера какво очакват от мен. Ландън е малко по-лесен за разгадаване от жена си, но и двамата идеално се преструват на искрени. Освен това работят в екип.

— Ние с теб също сме екип.

— Ще станем. Трябва да се науча да изпълнявам задълженията си по-добре.

— Нямам оплаквания.

Усмихнах ce.

— Не прецаках нещата, но е съвсем друго да си свърша добре работата.

Гидиън докосна леко бузата ми.

— Изобщо нямаше да ме интересува дали си прецакала нещо, макар че твоята представа за „прецакване“ е съвсем различни от моята. Въобще не ми пука дали косата ти е зелена или лилава, или какъвто там цвят си избереш, макар че я харесвам руса Искам теб.

Извърнах глава и целунах дланта му.

— Анджела много прилича на Корин.

Съпругът ми се засмя изненадано.

— Не, не прилича.

— Напротив, ужасно много прилича на нея. Е, не са като близначки. Но в косата и тялото са еднакви.

Гидиън поклати глава:

— Не е така.

— Мислиш ли, че Ландън нарочно си е избрал жена, която да прилича на твоя идеал?

— Струва ми се, че в момента въображението ти се е развихрило. — Постави пръсти върху устните ми, за да замълча. — А ако си права, значи е сбъркал, така че въпросът остава спорен.

Сбърчих нос. Усетих, че чантичката започна да вибрира до бедрото ми, взех я и извадих телефона си от нея.

Имах съобщение от Раул: „На работа е.“

Погледнах към съпруга си и видях, че ме наблюдава.

— Помолих Раул да разбере къде е Ани — обясних.

Гидиън измърмори нещо под носа си.

— Ужасен инат си — изропта.

— Както ти самият изтъкна, днес се чувствам уверена и секси-заявих и му изпратих въздушна целувка. — Подходящ момент да намина да я поздравя.

Гидиън вдигна поглед към огледалото за обратно виждане. Ангъс срещна погледа му и двамата се разбраха нещо. След това съпругът ми насочи блестящите си сини очи към мен.

— Ще правиш това, което ти казва Ангъс. Ако на момента той прецени, че идеята ти не е добра, ще се откажеш. Ясно?

Мина секунда, преди да отговоря, тъй като очаквах по-голямо съпротива от негова страна.

— Добре.

— И довечера ще дойдеш в мезонета за вечеря.

— Кога разговорът ни се превърна в пазарлък?

Гидиън ме изгледа неумолимо и непреклонно.

— Обещах на Кари да излезем на вечеря. Днес, докато бях с теб, той звъни по телефоните вместо мен. Ще ни бъде приятно да дойдеш с нас.

— Не, благодаря. Ела след това.

— Ще се държиш ли прилично?

В очите му проблеснаха палави пламъчета:

— Само ако и ти се държиш прилично.

Помислих си, че щом може да прояви чувство за хумор по въпроса, значи сме направили крачка напред.

— Готово.

Колата спря пред „Кросфайър“ и Гидиън се надигна, готов да слезе от нея. Докато Ангъс отиваше да му отвори вратата, аз се наведох към съпруга си и му предложих устните си. Той обхвана лицето ми с две ръце и ме целуна твърдо и властно. Целувката бе много по— сладка от онези, с които ме дари, щом излязохме от „Табло Уан“. И много по-истинска.

Бях останала без дъх, когато се отдръпна.

Огледа ме за момент и кимна доволно.

— Обади ми се на мобилния веднага щом приключиш.

— Аако си…

— Обади ми се.

— Добре.

Гидиън се измъкна от бентлито и с широка стъпка влезе в „Кросфайър“.

Наблюдавах го, докато изчезна от поглед, и си спомних първия ден, в който го срещнах. Тогава влязох във фоайето, а той се върна обратно в сградата след мен. Опитвах се да не го забравя, знаех, че е глупаво да се чувствам изоставена в момента, но винаги ми беше трудно да гледам как Гидиън се отдалечава от мен. Това беше един от многото ми недостатъци, които трябваше да преодолея.

„Вече ми липсваш“ — написах му.

Получих отговор почти веднага: „Радвам се, че е така, ангелчето ми.“

Смеех се, когато Ангъс седна отново зад волана. Погледна ме в огледалото за обратно виждане.

— Къде отиваме сега?

— Към работното място на Ани Лукас.

— Тя може да е на работа още дълго.

— Помислих си го. Бих могла да свърша някои неща, докато я чакам. Ако приключа с всичко и нямам какво повече да правя, ще пробваме друг път.

— Ясно. — Запали мотора и тръгнахме.

Набрах номера на Кари.

— Здрасти — поздрави ме той. — Как мина обядът?

— Добре — отвърнах и му разказах всичко.

— Не ти е било скучно — отбеляза, когато привърших разказа си. — Май не разбрах цялата история с Ландън, но аз по принцип не разбирам много твоя човек. Има ли на този свят някой, който да не му е сърдит за нещо?

— Аз.

— Да, но не се чукаш с него.

— Кари, кълна се, ще те убия.

Засмя се.

— Свързах се с Блеър. Каза, че ако ти е удобно, може утре да дойде в мезонета. Само му изпрати съобщение кога си свободна и ще направи всичко възможно.

— Чудесно. А какво става с Кристин?

— Сега ще ти кажа и за нея, бебчо. Днес цял ден ще си бъде и офиса, така че можеш да ѝ се обадиш, когато решиш. Или ѝ изпрати имейл, ако ти е по-лесно. С нетърпение очаква да си поприказва с теб.

Ще ѝ се обадя. Реши ли къде ще ходим на вечеря довечера?

— Яде ми се нещо азиатско. Китайско, японско, тайландско… нещо такова.

— Азиатска кухня. Добре, така да бъде — съгласих се и отпуснах глава на облегалката. –

Благодаря ти, Кари.

— Радвам се, че можах да помогна. Кога се прибираш у дома?

— Още не знам. Имам да свърша още нещо и след това си идвам.

— Ще се видим тогава.

Затворих телефона в момента, в който шофьорът паркира колата до бордюра.

— Ей там, от другата страна на улицата, е кабинетът ѝ — обясни Ангъс и насочи вниманието ми към близката тухлена сграда от моята страна. Беше на няколко етажа и имаше малко спретнато фоайе, което се виждаше през стъклената входна врата.

Огледах постройката за момент, представих си как Ани Лукас стои в кабинета си с пациент, който разкрива пред нея най-интимните си тайни, без изобщо да предполага с какъв човек разговаря. Такива са правилата на играта. Психолозите и психоаналитиците, на които се доверяваме, знаят всичко за нас, докато ние знаем за тях само това, което могат да ни разкрият снимките по бюрата им и дипломите по стените.

Започнах да прехвърлям номерата в телефона си, докато открих този на Кристин и ѝ се обадих. Секретарката ѝ ме свърза веднага.

— Здравей, Ева. Възнамерявах да ти звънна, но твоят приятел ме изпревари. Всъщност от няколко дни се опитвам да се свържа с теб.

— Знам. Съжалявам.

— Няма проблем. Видях снимките ти с Крос на плажа. Разбирам защо не отговори на обажданията ми. Но трябва непременно да се видим и да уточним някои подробности.

— Сватбата ще бъде на двайсет и втори септември.

Настъпи мълчание.

— Добре. Леле!

Трепнах — знаех, че искам прекадено много за толкова кратко време. И че ще са нужни доста пари, за да стане всичко готово за деня на сватбата.

— Реших, че майка ми е права по отношение на цветовата гама. Нека всичко е в бяло, кремаво и златно. Но искам и малки акценти в червено. Например, ако букетът ми е в неутрални тонове, бижутата, които нося, да са с рубини.

— Добре. Чакай да помисля. Какво ще кажеш да сложим червени волани под белите покривки за маса? Или подложки от венецианско стъкло под кристалните чинии… Ще ти предложи няколко варианта — заяви и въздъхна шумно. — Обаче наистина трябва да видя мястото, където ще се състои събитието.

— Мога да уредя самолет дотам. Кога искаш да заминеш?

— Възможно най-скоро — отвърна, без да се замисли. — Утро вечер съм заета, но можем да го направим сутринта.

— Ще го уредя и ще ти изпратя подробностите.

— Ще чакам. Ева… роклята ти готова ли е?

— Ами… не.

Кристин се засмя. Когато заговори отново, напрежението, което преди долавях в гласа ѝ, беше изчезнало напълно.

— С такъв мъж до теб напълно разбирам, че искаш тържеството да се състои възможно най-скоро. Но ако имаме повече време, ще сме сигурни, че всичко ще мине както трябва и сватбеният ти ден ще е идеален.

— Знам, че ще бъде идеален, дори нещо да се провали. — Потърках пръстена си с палец, присъствието му ми вдъхваше увереност. — Гидиън има рожден ден тогава.

— Добре. Ще уредим всичко.

Усмихнах се.

— Благодаря ти. Ще се чуем скоро.

Затворих телефона и се загледах в сградата от другата страна на улицата. До нея имаше малко кафене. Реших да отида там и да си взема едно лате, но първо трябваше да се обадя на дизайнера.

Изпратих съобщение на Гидиън: „С кого трябва да говоря, за да уредя самолет за утре сутрин, който да отведе сватбения агент до къщата в Аутър Банкс?“

Стори ми се доста странно да задавам такъв въпрос. Кой би пуснал, че някога ще имам на разположение частен самолет? Не бих сигурна, че ще свикна с тази мисъл.

Изчаках около минута и когато не получих отговор, набрах номера на Блеър Атп.

— Здравей, Блеър — поздравих, щом вдигна телефона. — Обажда се Ева Трамел, годеницата на Гидиън Крос.

— Ева. Разбира се, познах те — отговори ми топло и дружелюбно. — Радвам се да те чуя.

Бих искала да поговорим за някои детайли по проекта за преустройство на мезонета. Кари каза, че можем да се видим утре.

Сетих се за пътуването ми е Кристин до Аутър Банкс и отговорих:

— Привечер удобно ли ти е? Към шест?

Гидиън щеше да е в кабинета на доктор Питърсън поне до седем. Едва тогава щеше да тръгне към къщи. Това щеше да ми осигури достатъчно време да променя някои неща с дизайнера.

— Чудесно, за мен е идеално — прие предложението ми Блеър. — В мезонета ли ще се срещнем?

— Да, ще те чакам там. Благодаря. До утре.

В момента, в който прекратих разговора, телефонът ми избръмча. Погледнах екрана и прочетох съобщението на Гидиън: „Скот ще уреди всичко.“

Прехапах долната си устна. Стана ми неприятно, че не се бях досетила да позвъня първо на Скот. „Следващия път аз ще му се обадя. Благодаря!“ — отговорих.

Поех си дълбоко въздух и реших да се свържа с Елизабет, майката на Гидиън.

Телефонът на Ангъс изпищя на предната седалка. Той го вдигна и се обърна към мен:

— В асансьора е. Слиза надолу.

— О! — Изненадата ми премина в объркване.

Откъде знаеше? Погледнах отново към тухлената сграда. Нима Гидиън притежаваше и нея, както бе собственик на сградата, в която работеше съпругът на Ани?

— Ето, момиче, вземи това. — Ангъс се обърна към мен и ми подаде малък черен диск. Бе с големината на монета, но три пъти по-дебел. — От едната страна е лепкав. Сложи го под презрамката на роклята си.

Прибрах телефона в чантата си, взех диска и вперих поглед в него.

— Какво е? Микрофон?

— Да. Или ще го сложиш, или и аз идвам с теб — заяви той и ми се усмихна извинително. — Проблемът не е в теб, а в нея.

Нямах какво да крия, така че залепих микрофона от вътрешната страна на сутиена си и бързо излязох от колата, след като Ангъс ми отвори вратата. За по-сигурно ме стисна за ръката и ме преведе до отсрещната страна на улицата.

Намигна ми и влезе в кафенето.

Изведнъж се озовах сама на тротоара и ме обзе ужасна нервност. Но секунда по-късно, когато Ани отвори вратата и излезе от фоайето, се почувствах съвсем спокойна. В прилепналата си рокля на леопардова шарка и с черни обувки „Кристиан Лубутен" изглеждаше свирепа и енергична. Щръкналата ѝ червена коса засилваше още повече това впечатление.

Стиснах чантичката си под мишница и тръгнах право срещу нея.

— Каква изненада! — възкликнах и я приближих.

Ани ме погледна и вдигна ръка, за да спре такси. За момент лисичата ѝ физиономия остана съвсем безизразна, после изведнъж ме позна. Шокът, който се изписа на лицето ѝ, беше повече от признание. Отпусна ръка.

Изгледах я от главата до петите.

— Спри да носиш перука, когато искаш да се видиш с Кари. Късата коса ти отива повече.

Ани бързо си възвърна самообладанието.

— Колко добре изглеждаш, Ева! Гидиън добре те е лъснал.

— Да, лъска ме доста често. При всяка възможност. — Думите ми привлякоха вниманието ѝ.

— Всъщност не може да ми се насити, така че за теб не остава нищо. Затова ще е най-добре да се ориентираш към другиго.

Изражението ѝ стана сурово. Осъзнах, че до този момент не съм виждала истинска омраза. Дори в лятната нюйоркска горещина почувствах как ме обгръща хлад.

— Толкова си заблудена — пристъпи към мен, — сигурно в момента чука друга. Защото той е точно такъв и така действа.

— Нямаш никаква представа какъв е той — заявих. Стана ми неприятно, че трябва да вдигна глава, за да я погледна в очите. — Изобщо не се притеснявам за него. Ти обаче трябва да се притесняваш от мен. Защото ако още веднъж се доближиш до Гидиън или до Кари, ще си имаш работа с мен. И тогава не ти завиждам.

Обърнах се, бях изпълнила това, за което дойдох.

Ани се засмя.

— Той е увреден по рождение. Той е болен и извратен, но все още не ти го е показал. Въобразява си, че може да го скрие от теб, красивото момиченце, което чудесно пасва на приказката. Красавицата и Звяра за пред обществото. Добро прикритие, но той няма да издържи. Не може дълго да потиска истинската си природа.

Мили боже… Дали знаеше за Хю?

Как бе възможно да е знаела, че Гидиън е жертва на перверзните на брат ѝ, и в същото време да е правила секс с него? Така ми призля при тази мисъл, че ми се догади.

Смехът ѝ ме връхлетя като парчета счупено стъкло.

— В дъното на душата си Гидиън е зъл и жесток. Преди да приключи с теб, ще те пречупи. Ако първо не те убие.

Изпънах гръб и стиснах ръце в юмруци. Цялата се тресях от гняв, с всички сили се опитвах да потисна желанието си да забия юмрук в самодоволната ѝ отвратителна физиономия.

— За кого си мислиш, че се женят зверовете, тъпа кучко? — попитах и пристъпих отново към нея. — За красиви и крехки момиченца? Или за други зверове?

Застанах съвсем близо до нея.

— Правилно си разбрала, Ани, това наистина е приказка. Но Гидиън е красавецът, а аз — звярът.

Глава 6

— Мислиш си, че Гидиън е опасен? Чакай само да видиш аз на какво съм способна.

Дълго време стоях неподвижен като камък, гласът на Ева продължаваше да звучи в ушите ми и след края на записа. Вдигнах поглед от бюрото си и го насочих към лицето на Ангъс.

— Мили боже!

Той издирваше мои данни, които Хю евентуално бе запазил. Не бе успял да открие нищо, затова предположихме, че Хю не си е водил бележки. Имаше логика. Защо му е на човек да документира престъпленията си?

— Ще продължа да търся — заяви Ангъс тихо. — В дома и кабинета ѝ. В кабинета на мъжа ѝ. Навсякъде. Ще ги открия.

Кимнах и станах от стола. Поех си дълбоко въздух и се опитах да потисна пристъпа на гадене. Не можех да направя нищо, освен да чакам.

Отидох до най-близкия прозорец и се загледах в сградата, в която се намираше офисът на „Ланкорп“.

— Ева се държа добре — добави Ангъс иззад гърба ми. — Успя да сплаши Ани. Видях го по изражението ѝ.

Въздържах се да прегледам кадрите от охранителната камери, предпочетох да чуя записа от срещата им — това ми стигаше. Познавах жена си, гласа ѝ и интонацията ѝ. Познавах нрава ѝ. И знаех, че може да изпусне така бързо и яростно нервите си само когато ме защитава.

През краткото време, откакто бяхме двойка, Ева бе успяла да влезе в директен сблъсък с Корин в дома ѝ, на няколко пъти с майка ми, с Теранс Лукас в кабинета му, а сега и със съпругата му пред нейния кабинет. Знаех, че жена ми смята за свой дълг да ме защитава, и тъкмо затова си наложих да отстъпя и да ѝ позволя да го направи.

Нямах нужда от защитата ѝ. Можех да се погрижа за себе си: без чужда помощ, както го бях правил множество пъти. Но се чувствах добре, когато виждах, че вече не съм сам. Ставаше ми още по-добре, като си помислех, че Ева е способна да се изправи срещу онази луда жена и да я стресне.

— Истинска тигрица е — заявих и се извърнах към Ангъс. — Аз самият нося белези от ноктите ѝ.

Ангъс леко отпусна рамене.

— Тя винаги ще бъде до теб.

— Ако миналото ми излезе наяве ли? Да, ще остане до мен.

Щом го изрекох, осъзнах колко истина има в тези думи. Преди не бях сигурен, че ще успея да задържа Ева. Обичах жена си и не се съмнявах, че и тя ме обича силно, но колкото и идеална да ми се струваше, и тя си имаше недостатъци. Прекалено много се съмняваше в себе си. Понякога не вярваше, че е достатъчно силна да се изправи пред трудностите. А когато усетеше, че независимостта и спокойствието ѝ са заплашени, бягаше надалеч, за да се предпази.

Спрях поглед върху снимката ѝ на бюрото. Напоследък нещата се бяха променили. Докарала ме бе до ръба на възможностите ми, като отряза достъпа ми до единственото нещо, без което не мога да живея — до самата нея. С нежелание се прекатурих от ръба и паднах от другата страна. Принудих се да го сторя, за да я спечеля обратно. Вследствие на това тя вече не гледаше на брака ни като на съвкупност от „мен“ и „нея“, а като на едно цяло — „нас“. Нежеланието ми изчезна. Независимо от всичко щях да „падна" отново, за да я задържа до себе си, но този път нямаше да има нужда някой да ме притиска.

— Харесва ѝ, че мога да се грижа за нея, да осигурявам безопасността ѝ — казах повече на себе си, отколкото на Ангъс. — Но и дори да загубя всичко, тя пак ще е тук. Защото иска мен, независимо колко съм прецакан.

Парите… общественото положение… Те не бяха важни за нея.

— Не си прецакан, момко. Но си прекалено красив и това не ти е от полза. — Ангъс се усмихна кисело. — А що се отнася до жените, изборът ти не винаги е бил най-правилният, но кой не е грешил в това отношение? Трудно е да откажеш, когато толкова ти се иска, а те си вдигат полите.

Изненадах се от прямия му коментар и забравих за Ани Лукас. Тревогите нямаше да доведат до нищо добро. Ангъс щеше да стори онова, което умее най-добре. А аз щях да се съсредоточа върху съпругата си и съвместния ни живот.

— Къде е Ева в момента? — попитах.

— Раул я кара към студиото на Паркър Смит в Бруклин.

Кимнах — разбирах жена си, явно искаше да изпусне парата.

— Благодаря ти, Ангъс.

Щом той си тръгна, седнах зад бюрото, за да се върна към обичайната си ежедневна работа. Бях разместил цял куп ангажименти, за да обядвам с Ева и членовете на борда на „Кросроудс“, и сега се налагаше да наваксам.

Телефонът ми завибрира и заподскача по опушеното стъкло на бюрото. Погледнах го с надежда да видя лицето на Ева, но звънеше сестра ми Айрланд. За момент ме връхлетя познатото чувство на неудобство. Обзе ме лека паника, преди да вдигна телефона.

Сестра ми още бе тийнейджърка и аз не проумявах как присъствието ми в живота ѝ би могло да ѝ бъде от полза. По някаква причина обаче Ева смяташе, че това е важно, така че се опитвах да полагам усилия заради нея.

— Здравей, Айрланд. На какво дължа тази чест?

— Гидиън… — Сестра ми хлипаше силно, сякаш се давеше н сълзи.

Моментално се напрегнах, обзе ме гняв и настръхнах.

— Какво е станало?

— Върнах се от училище и татко ме чакаше. С мама ще се развеждат.

Заобиколих бюрото и се отпуснах в стола си. Гневът ми се изпари.

Айрланд продължи да говори трескаво, не ми даваше възможност да се намеся.

— Нищо не разбирам — каза през сълзи. — Само преди няколко седмици всичко беше наред. После започнаха да се карат през цялото време и накрая татко се изнесе на хотел. Нещо се е случило, но нито един от двамата не иска да ми каже какво. Мама плаче през цялото време. А всеки път, когато видя татко, очите му са зачервени.

Стомахът ми пак се сви. Задъхах се.

Крие знаеше. За Хю и за мен. За лъжите на Теранс Лукас, който бе прикрил престъплението на зет си. За отказа на Елизабет да ми повярва, да се бори за мен, да ме спаси.

Айрланд…

— Мислиш ли, че си има любовница? Той започна всичко. Мама казва, че е объркан. Че ще премисли и ще промени решението си, но аз съм сигурна, че няма да го направи. Държи се тика, сякаш решението му е окончателно. Можеш ли да поговориш с него?

Стиснах здраво телефона.

— И какво да му кажа?

„Здрасти, Крие. Съжалявам, че ме изнасилваха, а жена ти не можа да приеме истината. Кофти е, че се развеждате. Няма ли начин да ѝ простиш и да заживеете щастливо до края на дните си?“

Само мисълта, че Крие ще продължи да живее с жена си, все едно нищо не се е случило, ме изпълни с гняв. Някой знаеше. И го беше грижа. Някой също като мен не можеше да живее повече с тази лъжа. Не бих променил това, дори да можех.

Една малка и студена частица от мен се радваше, че е дошъл моментът на разплата. Най-после.

— Трябва да има причина, Гидиън! Не може хора, които преди месец са били лудо влюбени един в друг, изведнъж да решат да се развеждат.

Господи! Потърках врата си, усещах зараждането на ужасно главоболие.

— Може би трябва да отидат на семейна терапия.

Груб, безрадостен смях изгори гърлото ми. Потиснах го. Всичко бе започнало с един психотерапевт. Каква ирония, че точно аз предлагах посещение при друг психотерапевт, който да оправи нещата.

Айрланд подсмръкна:

— Мама каза, че татко ѝ е предложил да го направят, но тя не иска.

Повече не можех да потискам тъжния кикот. Какво щеше да каже доктор Питърсън, ако успее да надникне в главата ѝ? Дали щеше да я съжали? Да изпита отвращение към нея? Или гняв? Най-вероятно нищо нямаше да изпита. С нищо не бях по-различен от всяко друго насилено дете, а майка ми с нищо не беше по-различна от всяка друга слаба, егоцентрична жена.

— Съжалявам, Айрланд.

Съжалявах много повече, отколкото можех да изразя с думи, Какво би си помислила за мен, ако разбере, че вината за развода е изцяло моя? Дали и тя щеше да ме намрази като брат ни Кристофър? Мисълта стегна гърдите ми като менгеме.

Кристофър не ме понасяше, но обичаше Айрланд и много държеше на родителите си. Винаги е било така.

— Говори ли с Кристофър?

— И той е разстроен като мама. Аз се чувствам зле, но те двамата… Никога не съм ги виждала толкова нещастни.

Станах отново, не ме свърташе на едно място. „Какво трябва да направя, Ева? Какво да кажа? Защо не си до мен, когато имам нужда от теб?“

— Баща ти няма любовница — уверих я. Исках да я успокоя, доколкото мога. — Той не е такъв човек.

— Тогава защо е подал молба за развод?

Въздъхнах тежко.

— Защо човек иска да сложи край на брака си? Защото не върви.

— След всичките тези години просто ей така решава, че не е щастлив? И си тръгва?

— Предложил ѝ е да посещават терапевт, но тя е отказала.

— Значи мама е виновна за това, че той изведнъж има проблеми с нея? — Гласът беше на Айрланд, но думите бяха на майки ми.

— Ако си търсиш някого, когото да обвиниш, не мога да ти помогна.

— Хич не те интересува дали ще се разведат. Сигурно мислиш, че съм глупачка да се разстройвам толкова на моята възраст.

— Не е вярно. Имаш пълното основание да си огорчена.

Погледнах към вратата на кабинета си, Скот стоеше от другата страна. Дадох му знак, че съм го разбрал, когато посочи часовника си. След това се върна обратно на бюрото си.

— Тогава ми помогни да оправим нещата, Гидиън!

— Господи! Не знам защо си мислиш, че мога да направя каквото и да било.

Разплака се отново.

Изругах наум, не ми беше приятно, че страда толкова много, особено като знаех, че донякъде и аз съм виновен за това.

— Миличка…

— Можеш ли поне да се опиташ да ги вразумиш?

Затворих очи. Аз бях проклетият проблем, затова беше невъзможно да помогна за разрешаването му. Но не можех да ѝ го кажа.

— Ще им се обадя.

— Благодаря ти — подсмръкна отново Айрланд. — Обичам те. Изохках тихо. Прилоша ми от удара, който ми нанесоха думите ѝ. Затвори, преди да успея да ѝ кажа още нещо. Почувствах се така, сякаш съм изпуснал някаква възможност.

Оставих телефона на бюрото си, едва се сдържах да не го пратя в стената.

Скот отвори вратата и подаде глава през нея:

— Всички ви очакват в конферентната зала.

— Идвам.

— А господин Видал иска да му се обадите, когато ви е удобно.

Кимнах отсечено, но вътрешно изпъшках, когато чух името на втория си баща.

— Ще го потърся.

Наближаваше девет вечерта, когато Раул ми изпрати съобщение, че Ева пътува към мезонета. Излязох от кабинета в дома си и отидох да я посрещна във фоайето. Вдигнах учудено вежди, когато видях, че носи голяма кутия. Раул стоеше зад нея със сак в ръка.

Ева ми се усмихна, когато поех кутията от нея.

— Донесох нещо, с което ще превзема дома ти.

— Превземай го на воля — отвърнах, очарован от палавото пламъче в сивите ѝ очи.

Раул остави сака на пода в хола, после тихо се измъкна и ни остави сами. Проследих Ева с поглед, не можех да откъсна очи от тъмните дънки, които очертаваха извивките на тялото ѝ, и от широката копринена блуза, втъкната в тях. Сложила бе обувки без ток и така беше трийсетина сантиметра по-ниска от мен. Косата ѝ падаше около раменете и ограждаше лицето ѝ, по кое то нямаше никакъв грим.

Хвърли чантата си на креслото, което бе най-близо до вратата. Отиде до масичката за кафе, събу обувките си и плъзни поглед по голите ми гърди и черното копринено долнище на пижама, което бях облякъл.

— Обеща да се държиш прилично, шампионе.

— Мисля, че се държа повече от прилично, като се има предвид, че все още не съм те целунал. — Отидох до масата в трапезарията и оставих кутията. Погледнах в нея и видях цял куп снимки в рамки, увити в хартия, за да не се счупят. — Как мина вечерята?

— Вкусна беше. Ще ми се Татяна да не беше бременна, но според мен това помага на Кари да преосмисля някои неща и да порасне. А това е добре.

Реших, че е по-разумно да ѝ спестя мнението си по въпроса, затова само кимнах.

— Да отворя ли бутилка вино?

Ева озари стаята с усмивката си.

— Би било чудесно.

След малко се върнах в хола и установих, че жена ми е подредила цяла колекция снимки по полицата на камината. Сред тях беше колажът от наши общи снимки, който ѝ бях дал да държи на служебното си бюро. Освен това имаше фотографии на Кари, Моника, Стантън, Виктор и Айрланд. В рамка бепк поставена и една стара снимка, на която аз и баща ми бяхме ни брега на океана. Дадох я на Ева, когато подписвахме нотариалния акт за къщата в Аутър Банкс.

Отпих от чашата си и огледах резултата. В хола нямаше други лични вещи, затова промяната беше… коренна. Освен това рамките бяха покрити с ярка мозайка от огледални парчета, които проблясваха и привличаха погледа.

— Да не би да се събужда ергенското ти чувство за самосъхранение? — подразни ме Ева и взе чашата, която ѝ подадох.

Погледнах я развеселено.

— Твърде късно е да се плаша.

— Сигурен ли си? Защото аз едва сега започвам.

— Време беше.

— Добре тогава. — Жена ми сви рамене и отпи от червеното вино, което бях избрал. — Готова бях да те умилостивя с една свирка, ако започнеш много да нервничиш.

Усетих, че се надървям.

— Сега, като го спомена… май започва да ме избива студена пот…

Една пухкава топка се търкулна изпод масичката за кафе и ме блъсна толкова силно, че разлях вино по ръчно тъкания френски килим под краката ми.

— Какво, по дяволите, беше това?

Топката се разтърси и се превърна в кученце, малко по-голямо от обувката ми. Заклатушка се към мен с несигурна крачка. Преобладаващите му цветове бяха черно и светлокафяво, но коремчето му беше бяло. Имаше огромни уши, клепнали около сладка муцунка, и грееше от радостно вълнение.

— Твое е — каза жена ми и се разсмя. — Не е ли очарователен?

Останах без думи. Можех само да наблюдавам как кученцето дойде до краката ми и започна да ближе пръстите ми.

— О, виж, харесва те!

Ева остави чашата си на масата, застана на колене и се протегна да почеше копринената главичка на кученцето.

Огледах се объркано и видях нещо, което не бях забелязал. Сакът, който беше донесъл Раул, имаше мрежа за проветряване от три страни.

— О, боже, само да си видиш физиономията! — Ева се засмя, вдигна кучето и се изправи.

Взе чашата ми и го тикна в ръцете ми.

Хванах извиващата се кожена топка само защото нямах друг избор, а когато кучето започна да лиже лицето ми като лудо, дръпнах глава назад.

— Не мога да гледам куче.

— Разбира се, че можеш.

— Не искам куче.

— Разбира се, че искаш.

— Ева… Не.

Тя взе чашата ми с вино, занесе я до дивана, седна там и подви крака под себе си.

— Така мезонетът няма да ти се струва толкова празен, докато се нанеса при теб.

Вперих поглед в нея.

— Нямам нужда от куче, а от жена си.

— Сега имаш и двете. — Отпи от чашата ми и облиза устни. — Как ще го кръстиш?

— Не мога да гледам куче — повторих.

Ева ме погледна ведро и заяви:

— Това е подарък от съпругата ти за юбилея, затова трябва да го задържиш.

— Какъв юбилей?

— Женени сме от един месец. — Облегна се на дивана и ми хвърли предизвикателен поглед. — Мислех си, че можем да отидем до къщата на плажа и да го отпразнуваме.

Помъчих се да хвана кученцето по-добре.

— Как ще празнуваме?

— По всички възможни начини.

Веднага се възбудих и жена ми, разбира се, не пропусна да го забележи.

Погледът ѝ притъмня и се плъзна гальовно по твърдия пенис, надигнал пижамата ми.

— Умирам, Гидиън — прошепна поруменяла Ева. — Искам да чакам, но не мога. Имам нужда от теб. И днес имаме юбилей. Ако не можем да правим любов сега и да останем само ти и аз, и чувствата между нас, без всякакви други глупости, тогава никога няма да можем да правим любов, а аз не го вярвам.

Погледнах я учудено.

Жена ми изви печално устни:

— Ако изобщо има смисъл в думите ми.

Кучето ближеше брадата ми като лудо, но аз едва го забелязвах, защото бях насочил цялото си внимание към Ева. Продължаваше да ме изненадва по възможно най-прекрасния начин.

— Лъки[6].

Ева извърна глава.

— Какво?

— Така ще се казва кучето. Лъки. Ева се разсмя.

— Ти си сексманиак, шефе.

Когато Ева си тръгна, в мезонета вече имаше две кучешки къщички — една в спалнята и една в кабинета ми, както и луксозни купички за вода и храна в кухнята. Кучешката храна бе в килера, в плътно затворени пластмасови контейнери, а във всяка стая имаше по една плюшена кучешка постелка. Имаше дори изкуствена трева, на която се предполагаше, че Лъки ще пишка, когато не се облекчава върху безценните ми килими, както стори преди малко.

Всичко това — заедно с кучешки лакомства, играчки и ензимни спрейове, използвани при нараняване — открих във фоайето при асансьора, което ми подсказа, че жена ми е вербувала Раул и Ангъс в плана си да ми натрапи кучето.

Загледах се в кутрето, което седеше до краката ми и ме гледаше с влажните си тъмни очи, изпълнени с обожание.

— Какво, по дяволите, да правя с това куче?

Лъки размаха опашка толкова енергично, че и дупето му започна да се върти с нея.

Зададох на Ева същия въпрос и тя ми заяви, че Лъки ще пътува с мен до работа, после Ангъс ще го оставя в дневен център за кучета (кой да предположи, че съществуват и такива неща?) и ще го взема вечер оттам, след което заедно ще се прибираме вкъщи.

Истинският отговор открих в бележката, която бе оставила на възглавницата ми.

Любими мой господин Тъмен и Опасен

Кучетата са отлични познавачи на човешкият характер.

Сигурна съм, че прекрасният бигъл, който вече притежаваш,

ще те обожава не по-малко от мен, защото ще открие в теб

това, което виждам и аз: внимание, преданост и неистово

желание да защитаваш. Ти си истински алфа мъжкар

и той ще ти се подчинява, дори когато аз не го правя.

(Сигурна съм, че ще оцениш това!) С времето ще свикнеш

да приемаш безрезервната любов както от моя и от негова

страна, така и от страна на останалите хора в живота ти.

ТВОЯ СЕГА И ЗАВИНАГИ

Госпожа К.

Лъки се вдигна на задни лапи и започна да ме тупа по краката с предните, като скимтеше тихо.

— Май искаш непрекъснато да ти се обръща внимание, а?

Вдигнах го и се примирих с неизбежното лизане по лицето.

Миришеше леко на парфюма на Ева, затова зарових нос в козината му.

Никога не съм искал домашен любимец. Но пък и никога не съм искал съпруга, а жена ми се оказа най-хубавото нещо в живота ми.

Отдръпнах Лъки от себе си и го огледах внимателно. Ева му беше сложила червена кожена каишка с гравирана месингова плочка. До надписа „честит юбилей“ бе изписана датата на сватбата ни, така че не можех да се разделя с него.

— Няма да се отървем един от друг — казах му, а той се разлая и започна още по-енергично да се върти в ръцете ми. — Може би ти ще съжаляваш повече от мен.

*  *  *

Седя сам в спалнята си и слушам как мама крещи. Татко и се моли, а тя му вика в отговор. Включват телевизора, преди да затръшнат вратата на спалнята си, но звукът му не е достатъчно увеличен, за да заглуши скандала им.

Напоследък се карат непрекъснато.

Вземам дистанционното на любимата си управляема количка и няколко пъти я забивам в стената. Не помага.

Мама и татко се обичат. Стоят дълго, вперили поглед един ч друг; усмихват се, като че ли са забравили, че не са сами. Докосват се често. Държат се за ръце. Целуват се. Целуват се много. Понякога се чувствам неудобно, но е по-добре от крясъците и сълзите, които виждам през последните седмици. Дори татко, който винаги е весел и усмихнат, напоследък е тъжен. Очите му са зачервени през цялото време и от няколко дена ходи небръснат.

Страхувам се, че ще се разделят като родителите на приятеля ми Кевин.

Слънцето бавно залязва, но скандалът не свършва. Гласът на мама е прегракнал и дрезгав от плач. Чупи се стъкло. Нещо тежко се блъсва в стената и аз подскачам от уплаха. Минало е доста време от обяд и червата ми къркорят, но не съм гладен. Всъщност ми се гади.

Единствената светлина в стаята ми идва от телевизора, дават досаден филм, който неми харесва. Чувам, че вратата на спалнята на родителите ми се отваря. След това се затваря. В апартамента настъпва пълна тишина и пак започва дами се гади.

Когато вратата на стаята ми най-после се отваря, мама застава на прага като сянка, светлината от коридора се процежда около нея. Питаме защо стоя на тъмно, но аз не отговарям. Ядосан съм ѝ, че се държи толкова зле с татко. Той никога не започва скандалите, прави го винаги тя. Заради нещо, което е видяла по телевизията или е прочела във вестника, или е чула от приятелките си. Всички говорят лошо за татко, казват неща, които знам, че не са верни.

Баща ми не е лъжец и крадец. Мама би трябвало да го знае. Не бива да слуша другите хора, които на познават татко така добре като нас.

— Гидиън.

Мама светва лампата и аз подскачам стреснато. Остаряла е. Мирише на престояло мляко и бебешка пудра.

Стаята ми е по-различна. Играчките ми ги няма. Килимът под краката ми вече е черга, която покрива каменен под. Ръцете ми са по-големи.

Изправям се и съм висок, колкото нея.

— Какво? — питам я грубо и скръствам ръце на гърдите си.

— Трябва да спреш с това — отвръща ми и избърсва сълзите от очите си. — Не можеш да се държиш така.

— Махай се. — Усещането за гадене се разпростира из цялото ми тяло, дланите ми се изпотяват и ги свивам в юмруци.

— Тези лъжи трябва да спрат! Сега имаме нов, хубав живот. Крие е добър човек.

— Това няма нищо общо с Крие — срязвам я.

Иска ми се да ударя нещо. Не трябваше да ѝ казвам каквото и да било. Не знам защо реших, че някой би ми повярвал.

— Не можеш…

*  *  *

Изправих се рязко, бях задъхан, стисках чаршафа с всички сили. Трябваше ми малко време, за да спра да чувам бученето на кръвта в ушите ми и да доловя непрестанното джавкане, което ме бе събудило.

Разтърках лице, изругах и скочих, докато Лъки се опитваше да се изкатери по висящата

завивка и да се качи на леглото. Подскочи и се блъсна в гърдите ми.

— За бога, успокой се!

Кучето изскимтя и се сви на кълбо в скута ми, така че се почувствах като пълен глупак.

Хванах го и го притиснах до потните си гърди.

— Извинявай — казах му и го погалих по главата.

Затворих очи, отпуснах се назад и се облегнах на таблата на леглото, чаках пулсът ми да се успокои. Трябваха ми няколко минути да дойда на себе си и още толкова, за да установя, че галенето на Лъки ми действа успокояващо.

Засмях се сам на себе си и се протегнах към телефона на нощното шкафче. Часът — малко след два сутринта, ме разколеба. Както и необходимостта да съм силен и да се справям сам със собствените си проблеми.

Но много неща се бяха случили, откакто се обадих на Ева за първи път, за да поговоря с нея за кошмарите си. Хубави неща.

— Здрасти — обади се Ева, звучеше уморено и секси. — Добре ли си?

— Сега, като чувам гласа ти, съм по-добре.

— Да не би кучето да ти създава неприятности? Или имаш кошмари? Или пък си в палаво настроение?

Изведнъж ме обзе спокойствие. Очаквах Ева да ме притисне и се бях подготвил за това. А тя, изглежда, се опитваше да бъде добра с мен. Още една причина да се старая повече да ѝ дам онова, от което се нуждае, независимо от първата ми реакция. Защото, когато Ева беше щастлива, и аз се чувствах щастлив.

— Може би по малко от всичко, което изброи.

— Добре… — Чух я как отметна завивките си. — Да започнем с първото.

— Ако пусна резето на вратата на къщичката му, Лъки започна да се оплаква и не ме оставя да спя.

Ева се засмя:

— Мека Мария си ти. Хванал ти е цаката. В кабинета си ли го остави?

— Не. Лае, когато го оставя там, и пак не мога да спя. Накрая само затворих вратата на къщичката, без да я заключвам, и той се успокои.

— Няма да се научи да контролира пикочния си мехур, ако не го научиш да си седи в къщичката.

Погледнах бигъла, който спеше в скута ми, свит на кълбо.

— Събуди ме от кошмар. Мисля, че го направи съвсем съзнателно.

Ева замълча за момент.

— Разкажи ми по-подробно.

Разказах ѝ и тя ме изслуша внимателно.

— И преди се опитваше да скочи на кревата, но все не успяваше — завърших. — Много е малък още и леглото му е прекалено високо. Но сега успя да си изтътри дупето догоре и ме събуди.

Чух я как въздъхна дълбоко:

— Сигурно и той не може да спи, като вдигаш толкова шум.

Замълчах за миг, а после се разсмях. Неприятното чувство, останало след кошмара, изчезна като дим на вятъра.

— Изведнъж ужасно ми се прииска да те сложа на коляното си и да те напляскам, ангелчето ми.

Гласът ѝ прозвуча топло и весело:

— Опитай, мили, и ще видиш какво ще стане.

— Много добре знаех какво ще стане. Тя обаче нямаше представа. Все още.

— Да се върнем към съня ти — измърмори Ева. — Казвала съм го и преди, но ще се повторя:

дълбоко съм убедена, че трябва отново да повдигнеш въпроса за Хю пред майка ти. Знам, че ще е болезнено, но мисля, че трябва да го направиш.

— Няма да промени нищо.

— Не можеш да си сигурен.

— Сигурен съм. — Помръднах, за да се наместя, и Лъки изсумтя недоволно. — Не успях да ти го кажа по-рано. Крие е подал молба за развод.

— Какво? Кога?

— Не съм сигурен. Научих го от Айрланд днес. Чух се с Крие след работа, но той говори само за предбрачния им договор; каза, че иска да направи някои допълнителни отстъпки. Не обсъждахме причините, поради които иска да сложи край на брака си.

— Мислиш ли, че го прави, защото е разбрал за Хю?

Въздъхнах, чувствах се благодарен, че мога да говоря с нея за това.

— Сигурно има връзка, иначе би било прекадено голямо съвпадение.

— Леле! — възкликна Ева и се прокашля. — Май започвам истински да обичам втория ти баща.

Не можех да определя какво изпитвам към Крие. Не знаех.

— Като си помисля, че майка ми е разстроена от предстоящия развод… Мога да си го представя, Ева. Виждал съм го и преди.

— Знам, че е така.

— Ужасно ми е неприятно. Мразех да я виждам в това състояние. Болно ми беше да я гледам такава.

— Обичаш я. Така и трябва да бъде.

Обичах и Ева. За това, че не ме съдеше. За безрезервната и отдаденост. Така че се осмелих да кажа:

— Но освен това се радвам. Що за идиот се радва, когато майка му страда?

Настъпи дълго мълчание.

— Тя ти е причинила болка. И все още го прави. Да желаеш да я видиш как страда, е естествен животински инстинкт. Но мисля, че истински те радва фактът, че имаш… защитник. Някой, който да ѝ каже, че онова наистина се е случило и не е приемливо.

Затворих очи. Ако имах защитник, това беше жена ми.

— Искаш ли да дойда при теб? — попита Ева.

За малко да откажа. Обичайната ми процедура след кошмар беше да остана дълго под душа, а след това да се заловя за работа и да забравя за всичко. Така бях свикнал и така се справях. Но съвсем скоро съпругата ми щеше да живее при мен, да споделя живота ми. Имах нужда от това, но не бях напълно подготвен. Трябваше да започна да се приспособявам.

Но по-важно от всичко бе желанието ми тя да е до мен. Исках да я видя, да усетя аромата ѝ, да почувствам близостта ѝ.

— Ще дойда да те взема — казах ѝ. — Ще си взема бърз душ и ще ти изпратя съобщение, преди да тръгна.

— Добре. Ще те чакам. Обичам те, Гидиън.

Поех си дълбоко въздух и оставих думите ѝ да преминат през тялото ми.

— И аз те обичам, ангелчето ми.

Събудих се отново по изгрев. Чувствах се отпочинал, въпреки че бях будувал няколко часа. Протегнах се и усетих как нещо топло и космато се раздвижва до ръката ми, а после приятелски ме близва по бицепса.

Отворих едно око и погледнах Лъки:

— Не можеш ли да си държиш езика в устата?

Ева се обърна по гръб и се усмихна, още не беше отворила очи.

— Нищо чудно изрече. — Изключително си приятен за близане.

— Тогава дай да усетя твоя език.

Жена ми извърна глава към мен и отвори очи. Косата ѝ беше разрошена, а бузите — поруменели.

Грабнах Лъки, притиснах го до стомаха си и се извърнах на една страна. Подпрях с ръка главата си и се загледах в сънената си съпруга, чувствах се изключително доволен само защото денят ми започваше с присъствието ѝ в леглото ми.

В интерес на истината не трябваше да поемам този риск. Еви не видя в какъв вид бяха чаршафите ми, понеже ги смених, преди да я взема, но те бяха само дребен пример за това какви поражения бих могъл да нанеса по време на сън. Реших да рискувам, тъй като кошмарите ми никога не се повтаряха в една и съща нощ.

И защото Ева ужасно ми липсваше. Не само тя изпитваше силен копнеж.

— Радвам се, че ми се обади — прошепна тя.

Протегнах се и прокарах върха на пръстите си по бузата ѝ.

— Оказа се нелоша идея.

Завъртя се леко и целуна ръката ми.

Жена ми бе виждала най-лошото в мен и всеки следващ път, когато го видеше, любовта ѝ към мен нарастваше. Вече не го подлагах на съмнение. Просто трябваше да я заслужа и непременно щях да го направя. Имах цял живот пред себе си.

— Нали не си планирала още някоя засада на враговете ни днес? — попитах я.

— Не съм. — Ева се протегна, памучният ѝ потник се изпъна и едрите ѝ гърди привлякоха погледа ми. — Но съм готова, в случай че някой реши да устрои засада на мен — продължи.

Пуснах на пода кучето, придърпах Ева към себе си и се на местих отгоре ѝ. Тя инстинктивно разтвори крака и аз се наместих между тях; завъртях бедра, за да отъркам члена си вън вулвата ѝ.

Жена ми ахна, стисна раменете ми и отвори широко очи:

— Нямах предвид теб, шампионе.

— Аз не съм ли някои!

Зарових лице в извивката на врата ѝ и потърках нос в нея. Миришеше божествено — меко и сладко. Ужасно секси. Бях възбуден, затова продължих да се търкам в нея; усещах топлината ѝ през бельото и копринената ми пижама. Усетих, че Ева омеква под мен, сякаш се разтапя, и това ме възбуди още повече.

— Не — прошепна, а погледът ѝ помътня. Протегна се, стисни дупето ми и заби нокти в него, сякаш ме подканяше да продължа. — Ти си Единственият. Единственият за мен.

Колкото и нежна и женствена да беше Ева, тренировките по крав мага я бяха направили по-силна. Това също ми подействи възбуждащо. Наведох се и допрях устни до нейните. Сърцето ми биеше лудо, опитвах се да приема мисълта колко много означава за мен Ева. Чувствах се по съвсем нов начин заради нея и това никога нямаше да ми омръзне.

Може би всичко, което бях преживял досега в живота си, ми се беше случило, за да мога да я оценя по-добре, когато я открия. Никога нямаше да я приемам за даденост.

Някой, който не беше жена ми, ме близна отстрани и ме погъделичка с език. Извърнах се и изругах, а Ева се разсмя. Погледнах ядосано малкия пакостник, който подскачаше въодушевено наоколо и въртеше опашка като луд.

— Виж какво, Лъки, ако продължаваш така, няма да отговаряш на името си!

Ева се разкикоти.

— Помага ти да си спазиш обещанието, че ще се държиш прилично.

Насочих сърдития си поглед към съпругата си, която все още бе забила нокти в дупето ми.

— Което ми дава основание да напомня, че ти също трябва да се държиш прилично.

Ева вдигна ръце над главата си и размърда пръсти. Но погледът ѝ бе изпълнен с желание, разтворила бе устни и дишаше тежко. Потрепери под мен, въпреки че кожата ѝ бе топла. Желанието, което изпитваше жена ми, поуспокои собствения ми необуздан копнеж. А и тъй като вече знаех причината за твърдото ѝ намерение да се въздържаме от секс до сватбата, намерих сили да се отдръпна от нея.

Изпитах физическа болка, когато го направих. Ниският ѝ мъчителен стон отекна в мен, отразяваше същите емоции, които изпитвах и аз. Отпуснах се по гръб и Лъки веднага ме окъпа в кучешка слюнка.

— Наистина те обича. — Ева се обърна на една страна и се протегна да го почеше зад ушите.

За мое щастие това постигна желания ефект и кучето отиде при жена ми. Въпреки болезнения ми член се усмихнах на писъците и смеха ѝ, когато Лъки реши да оближе лицето ѝ.

Можеше да се оплаквам от проклетото куче, липсата на секс, и недоспиването и от какво ли още не. Но в действителност животът ми никога не е бил толкова близо до представата ми за идилия.

Отидох в офиса и цяла сутрин работих на пълни обороти.

Съвсем скоро щяхме да пуснем на пазара новата игрова конзола „Джентен“ и въпреки изобилието от предположения по въпроса успяхме да опазим в тайна компонента „виртуална реалност“. Много компании работеха по създаването на виртуална реалност, но в сравнение с конкурентите си „Крос индъстрис“ беше години напред в постиженията си. Знаех със сигурност, че системата „Фейзуан“ на „Ланкорп“ е просто един римейк с по-висока скорост и по-добри визуални ефекти. Можеше да се конкурира с предишното поколение „Джентен“, но нищо повече.

Малко преди обяд намерих време да се обадя на майка ми.

— Гидиън — въздъхна тя е треперещ глас, — предполагам, че си разбрал какво става?

— Да. Съжалявам. — Стана ми ясно, че страда дълбоко. — Моля те, кажи ми, ако имаш нужда от нещо.

— Крие изведнъж се почувства нещастен в брака ни — продължи с горчивина. — И разбира се, за това съм виновна изцяло аз.

Тонът ми поомекна, но все пак казах твърдо:

— Не искам да бъда коравосърдечен, но подробностите не ме интересуват. Ти как си?

— Говори с него. — Молбата ѝ прозвуча съвсем искрено, гласът ѝ се пречупи. — Кажи му, че е сбъркал.

Поколебах се как да отговоря. Не ѝ предлагах личната си подкрепа, а помощ в опазването на финансовите ѝ интереси при развода. В отношенията ми с нея не бе останало нищо лично. И въпреки това автоматично казах:

— Знам, че не ми искаш съвет, но все пак ще ти дам. Не е лошо да обмислиш посещение при терапевт.

Настъпи мълчание.

— Не мога да повярвам, че точно ти го предлагаш.

— Препоръчвам ти това, което правя и аз. — Както много пъти през деня и сега плъзнах поглед по снимката на жена ми. — Малко сред като започнахме да излизаме заедно, Ева предложи семейна терапия. Искаше връзката ни да се превърне в нещо сериозно. А аз исках нея, така че се съгласих. В началото присъствах само формално, но сега смятам, че наистина си е заслужавало.

— Тя започна всичко това — изсъска майка ми. — Толкова си умен, Гидиън, а не можеш да видиш какво прави.

— И тук ще се наложи да ти кажа „довиждане“, майко — отвърнах, преди да ме е вбесила напълно. — Обади ми се, ако имаш нужда от нещо.

Затворих телефона и се завъртях на стола, докато той описа пълен кръг. Разочарованието и гневът, които винаги съпровождаха разговорите с майка ми, присъстваха и този път, но сега ги усещах по-силно. Навярно защото я бях сънувал толкова скоро, отново преживях момента, в който осъзнах, че тя никога няма да промени мнението си. Че съвсем съзнателно предпочита да си затвори очите пред истината, макар че никога нямаше да разбера причината за това.

Години наред се опитвах да намеря извинение за бездействието ѝ. За своя собствена утеха измислях какви ли не причини, които да оправдаят отказа ѝ да ме защити. Докато не осъзнах, че тя прави съвсем същото, само че с обратен знак — измисляше си истории, с които да обясни защо съм излъгал, че съм бил изнасилен, за да може да живее с решението си да се преструва, че това никога не се е случило. Затова спрях да се опитвам.

Тя се беше провалила като майка, но предпочиташе да мисли, че аз съм се провалил като син.

И така си вървяха нещата.

Погледнах отново към бюрото си, вдигнах телефона и набрах номера на брат си.

— Защо се обаждаш? — попита ме грубо той.

Представих си намръщената му физиономия. Двамата никак не си приличахме в лице. От трите деца на майка ми само Кристофър приличаше повече на баща си, отколкото на нея.

Както можеше да се очаква, неговата язвителност само ме подтикна да го провокирам:

— Заради удоволствието да чуя гласа ти. Каква друга причина може да има?

— Стига простотии, Гидиън. Да злорадстваш ли искаш? Най-съкровеното ти желание най— после се сбъдна.

Облегнах се на стола и вдигнах поглед към тавана.

— Иска ми се да ти кажа, че много съжалявам, задето родителите ти се развеждат, но знам, че няма да ми повярваш, затова няма да си правя труда. Вместо това ще ти кажа, че съм готов да помогна, ако имаш нужда от мен.

— Върви по дяволите — изруга той и затвори телефона.

Дръпнах слушалката от ухото си и за момент я задържах във въздуха. Не винаги съм имал лоши чувства към Кристофър, макар и той да не го вярва. Някога с готовност го приех в живота си. За кратко време имах другар. Брат. Сам си беше заслужил неприязънта, която сега изпитвах към него. Но независимо дали му харесваше, или не, бях готов да се погрижа за него, да му помогна да не страда прекалено много.

Върнах слушалката на мястото ѝ и се залових отново за работа. В крайна сметка не можех да оставя нищо спешно да ме изненада през уикенда. Планирах да се усамотя с жена си и да се откъснем напълно от света.

Огледах внимателно доктор Питърсън, който седеше съвсем спокойно срещу мен. Беше по тъмни широки дънки и запасана в тях бяла риза и както винаги изглеждаше абсолютно невъзмутим. Запитах се дали съзнателно полага усилия да изглежда толкова безобиден. Вече знаеше какво съм преживял с предишния си терапевт и разбираше, че винаги ще го приемам като известна заплаха.

— Как беше престоят ви в Уестпорт? — попита докторът.

— Тя обади ли ви се?

Преди Ева винаги се чуваше предварително с доктор Питърсън, защото искаше да е сигурна, че непременно ще обсъдя с него онези въпроси, които смяташе за важни. Никак не ми беше приятно и възразявах срещу действията ѝ, но тя го правеше единствено от любов към мен, така че не можех да се оплаквам.

— Не — отвърна Питърсън мило и се усмихна добронамерено. — Видях снимката ви с Ева.

Останах изненадан.

— Никога не бих предположил, че четете таблоидите.

— Жена ми ги чете. Показа ми снимките, защото според нея сте много романтични. Не мога да не се съглася. И двамата изглеждате много щастливи.

— Наистина сме щастливи.

— Разбираш ли се със семейството на Ева?

Облегнах се назад и отпуснах ръка на страничната облегалка.

Познавам Ричард Стантън от много време, а с Моника се запознах преди няколко години.

Деловите и неофициалните познанства са много по-различни от това да станеш роднина с някого.

Проницателният му коментар ме жегна, но се опитах да отговоря честно:

— Чувствах се малко… неудобно. Нямаше определена причина за това, но го преодолях.

Доктор Питърсън се усмихна по-широко.

— Как успя да се справиш?

— Съсредоточих вниманието си върху Ева.

— Значи си стоял на разстояние от останалите?

— Не повече от обикновено.

Той си записа нещо на таблета.

— Случи ли се нещо друго, откакто се видяхме в четвъртък?

Изкривих устни в кисела усмивка.

— Ева ми подари куче. Още е кутре.

Питърсън вдигна поглед:

— Поздравления.

Свих рамене.

— Ева го намира за много забавно.

— Значи кучето е нейно?

— Не. Донесе всичко, което му е необходимо, и ми го остави в скута.

— Домашният любимец е доста голяма отговорност.

— Кучето ще е добре. Животните умеят да се справят и сами — отвърнах, но тъй като докторът изчакваше търпеливо, продължих: — Вторият ми баща е подал молба за развод.

Питърсън наклони леко глава и ме изгледа с проучващ поглед.

— Само за няколко минути обсъдихме отношенията ти с роднините на Ева, новото куче и разтрогването на брака на родителите ти. Това е огромна промяна за човек, който се стреми всичко в живота му да е подредено.

Просто обобщаваше очевидното, затова замълчах.

— Изглеждаш забележително спокоен, Гидиън. Може би защото отношенията ви с Ева вървят добре?

— Изключително добре.

Съзнавах, че разликата между този сеанс и онзи от миналата седмица е огромна. Тогава бях полудял от паника заради раздялата с Ева; бях ужасен и обезумял от мисълта, че може да ме напусне. Спомнях си тези чувства с тревожна яснота, но ми беше трудно да приема колко бързо се бях… сринал. Сега но можех да разпозная онзи отчаян мъж, в който се бях превърнал; не можех да приема, че той има нещо общо с представата ми за мен самия.

Доктор Питърсън кимна.

— Как би подредил по значимост трите неща, които спомена?

— Зависи какво разбираме под „значимост“.

— Прав си. Кое от тях ти оказа най-голямо въздействие?

— Кучето.

— То има ли си име?

Опитах се да потисна усмивката си.

— Казва се Лъки.

По някаква причина докторът си отбеляза това.

— Би ли купил на Ева домашен любимец?

Въпросът ме завари неподготвен. Отговорих, без да се замисля особено:

— Не.

— Защо?

Помислих за момент.

— Както посочихте и вие, това е голяма отговорност.

— Неприятно ли ти е, че тя те кара да поемеш такава отговорност?

— Не.

— Имаш ли снимки на Лъки?

Намръщих се.

— Не. Какъв е смисълът на този въпрос?

— Не съм сигурен. — Доктор Питърсън остави таблета и ме погледна право в очите. — Потърпи още минута.

— Добре.

— Вземането на домашен любимец е голяма отговорност, която може да се сравни с осиновяването на дете. Той е напълно зависимо от теб за храна и подслон, очаква да му правиш компания и да го обичаш.

— Така съм чувал и аз — отвърнах сухо.

— Ти имаш рожденото си семейство, както и семейството на жена си, но се държиш на разстояние и от двете. Техните действия и и опитите им за контакт с теб не те засягат особено много, тъй като не допускаш да ти влияят. Тези хора заплашват реда в живота ти, затова ги държиш удобно далеч от себе си.

— Не виждам нищо лошо в това. Със сигурност не съм единственият, който вярва, че човек сам избира семейството си.

— И кого си избрал ти, като оставим настрана Ева?

— Това… не беше въпрос на избор.

Представих си я такава, каквато беше, когато я видях за първи път. Облечена бе за тренировка, по лицето ѝ нямаше никакъв грим, невероятното ѝ тяло се очертаваше под прилепналия екип. Беше като хиляди други жени в Манхатън, но ме порази като гръм, без дори да съзнава, че съм там.

— Тревожа се, че за теб тя се е превърнала в механизъм за справяне — започна доктор Питърсън. — Открил си човек, който те обича и ти вярва, който те подкрепя и ти дава сили. Имаш чувството, че в много отношения тя е единственият човек, който някога ще те разбере напълно.

— Тя е единствената, която може да го направи.

— Не е съвсем единствената — възрази докторът благо. — Прочетох някои от твоите речи. Много добре знаеш каква е статистиката.

Да, знаех, че всяка четвърта жена е жертва на сексуално насилие. Но, за разлика от Ева, нито една от тях не предизвикваше у мен чувство на съпричастност.

— Давайте по същество, докторе.

— Искам добре да осъзнаеш, че има реална опасност двамата с Ева да се изолирате толкова, че в живота ви да не присъства никой друг. Попитах те дали би ѝ подарил домашен любимец, защото ми се струва невъзможно да го направиш. Това би отнело част от вниманието ѝ — макар и съвсем малка, която иначе би насочила към теб, докато ти съсредоточаваш вниманието си единствено върху нея.

Потропах с пръсти по страничната облегалка на дивана.

— Това е доста обичайно за младоженците.

— Но е необичайно за теб — изтъкна Питърсън и се наведе към мен. — Ева каза ли ти защо ти подарява Лъки?

Поколебах се, предпочитах да запазя това толкова интимно нещо само за себе си.

— Иска да получавам още безрезервна любов.

Доктор Питърсън се усмихна.

— Сигурен съм, че ще ѝ достави огромно удоволствие, ако и отговориш по същия начин. Ева те притискаше много, за да те накара да се разкриеш пред нея и пред мен. Сега, след като вече направи тази първа стъпка, тя би искала да се разкриеш и пред другите. Колкото повече близки хора има край теб, толкова по-щастлива ще се чувства тя. Надява се ти да влезеш в нейния кръг, а не да я измъкнеш от него.

Поех си дълбоко въздух. Колкото и да ми беше неприятно, трябваше да призная, че е прав.

Доктор Питърсън се облегна назад и отново започна да пише нещо на таблета си, което ми даде възможност да осмисля думите му.

Попитах го нещо, което отдавна ми се въртеше в главата:

— Когато ви казах за Хю…

Питърсън веднага насочи вниманието си към мен.

— Да?

— Не изглеждахте особено изненадан.

— И искаш да разбереш причината, така ли? — Погледна ме благо. — Имаше някои признаци. Бих могъл да кажа, че се досетих, но няма да е съвсем вярно.

Усетих, че телефонът вибрира в джоба ми, но не му обърнах внимание, макар да знаех, че само шепа хора могат да се свържат с мен — бях програмирал мобилния си така, че никой да не ме безпокои по време на сеансите с доктор Питърсън.

— Запознах се с Ева малко след преместването ѝ в Ню Йорк — продължи той. — Тогава тя ме попита дали е възможно двама души, станали жертва на сексуален тормоз, да имат пълноценна връзка. Няколко дена по-късно ти ми се обади и ме попита дали имам възможност да те приема отделно, извън съвместните ви сеанси с Ева.

Пулсът ми се учести.

— Тогава още нищо не ѝ бях казал. Направих го доста след като започнахме да идваме при вас.

Но имах кошмари. От онези, най-страшните, които напоследък се появяваха все по— рядко.

Телефонът ми отново извибрира и този път го извадих от джоба си.

— Извинете — казах на доктор Питърсън.

Търсеше ме Ангъс. Първото му съобщение гласеше: „Пред вратата на кабинета съм“, второто — „Спешно е“.

Настръхнах. Ангъс никога не би си позволил да ме безпокои без сериозна причина. Изправих се.

— Ще трябва да прекъснем сеанса, докторе.

Той остави таблета си настрана и също се изправи.

— Всичко наред ли е?

— Ако не е, със сигурност ще разберете в четвъртък.

Ръкувах се бързо с Питърсън и напуснах кабинета му, минах през празната чакалня и излязох във фоайето.

Ангъс стоеше там и гледаше мрачно.

— Полицията е в мезонета, при Ева — съобщи веднага.

Кръвта ми се смрази. Тръгнах към асансьора, а Ангъс ме последва.

— Защо?

— Ани Лукас е подала оплакване за тормоз.

Глава 7

Ръката ми трепереше, докато наливах прясно приготвеното кафе в три чаши. Не можех да определя дали причината бе гневът, или страхът ми. Сигурно и двете. Като дъщеря на полицай много добре разбирах неписаните правила, които служителите на закона следваха. А заради всичко, което бяхме преживели с Гидиън около смъртта на Нейтън, бях още по-нащрек.

Този път не бяха дошли да ме разпитват детективите Грейвс и Мична от отдел „Убийства“ и не можех да преценя дали това е тревожно, или напротив. За мен те вече бяха познато зло. Не можех да нарека Шели Грейвс свой съюзник, но тя бе прекратила разследването, без да е получила отговор на всичките си въпроси.

Сега на вратата ми се бяха появили полицаи Пеня и Уилямс. Изпратила ги бе Ани Лукас. Проклетата кучка!

Наложи се да прекратя срещата си с Блеър Аш. Знаех, че по никакъв начин не мога да попреча на дизайнера да се срещне с полицаите, когато излиза от частния асансьор във фоайето на сградата. Нямах време да се тревожа какво ще си помисли той. Вместо това, докато бях сама, се свързах с Раул и му казах да намери Араш Мейдани. Исках да се обадя на Гидиън, но той беше при доктор Питърсън и прецених, че терапията му е по-важна. Можех да се справя с полицаите. Знаех основните правила: говори само в присъствието на адвокат, и то кратко и ясно. Не навлизай в подробности и не давай информация, за която не са те питали.

Поставих трите чаши с кафе върху таблата и започнах да търся съд, в който да сипя обезмаслената сметана.

— Не е необходимо да си правите труда, госпожице Трамел — заяви полицай Пеня, когато той и партньорката му влязоха в кухнята с фуражки под мишница.

Пеня имаше бебешка физиономия и изглеждаше по-млад, отколкото сигурно беше — по моя преценка някъде около моята възраст. Уилямс бе дребна закръглена чернокожа жена с остър полицейски поглед, от който ставаше ясно, че е била свидетел на неща, които не бих желала да видя.

Помолих ги да ме изчакат в хола, но те ме последваха в кухнята. Почувствах се преследвана, което навярно беше и една от целите им.

— Няма проблем — отвърнах. Отказах се да се правя на много изискана и сложих кутията с обезмаслена сметана на масата. — Освен това чакам адвоката си, така че нямам какво друго да правя в момента.

Полицай Уилямс ме изгледа хладно, сякаш се питаше защо съм решила, че ми е необходим адвокат.

Не бях длъжна да се оправдавам, но прецених, че няма да е лошо да им кажа защо съм толкова предпазлива.

— Баща ми е полицай в Калифорния. Ще е недоволен, ако разбере, че съм пренебрегнала

съвета му.

Взех кутията със захар, която успях да изровя от килера, поставих я на таблата и занесох всичко на масата.

— Къде в Калифорния? — попита Пеня, взе една от чашите и отпи от кафето, без да му

добавя нищо.

— Оушънсайд.

— В окръг Сан Диего, нали? Много е хубаво там.

— Да, така е.

Уилямс сипа в кафето си малко сметана и доста захар направо от кутията.

— Господин Крос тук ли е?

— Не, на работа е.

Жената вдигна чашата към устните си, без да откъсва поглед от мен.

— Кой беше мъжът, който си тръгваше, когато дойдохме?

Заради подчертано небрежния начин, по който Уилямс зададе въпроса, се зарадвах, че помолих да извикат Араш. И за миг не ми мина през ума, че ме пита ей така, между другото.

— Блеър Аш. Интериорният дизайнер, с когото освежаваме мезонета.

— Тук ли живеете? — попита Пеня. — Първо се отбихме в апартамент в Горен Уест Сайд, за който имаме информация, че ваш.

— В момента се премествам.

Мъжът се облегна на масата и се огледа наоколо.

— Хубаво местенце.

— И аз мисля така.

Уилямс улови погледа ми.

— Отдавна ли излизате с Гидиън Крос?

— Всъщност Ева е омъжена за мен — заяви Гидиън, застанал на вратата.

Пеня се изправи и бързо преглътна кафето си. Уилямс остави чашата си с такава сила, че малко кафе се разля по масата.

Гидиън огледа и трима ни, а след това впери поглед в мен. Изглеждаше идеално: костюмът му бе перфектно изгладен, вратовръзката — безупречно вързана, тъмната коса ограждаше поразителното му лице, което се открояваше с първична красота. Около чувствената му уста имаше едва набола брада. Тя и дългата секси коса придаваха на Гидиън опасно излъчване въпреки иначе съвсем цивилизования му външен вид.

Дори присъствието на двете ченгета, застанали между нас, не намали силата на желанието, което изпитах, когато го видях.

Тръгна към мен и свали сакото си, сякаш присъствието на двамата униформени, дошли да ме разпитват в дома ни, бе възможно най-естественото нещо. Гидиън хвърли горната дреха на един от високите столове до кухненския остров, застана до мен, взе чашата с кафе от ръцете ми и ме целуна по слепоочието.

— Гидиън Крос — представи се и се ръкува с двамата полицаи. — А това е адвокатът ни Араш Мейдани.

Едва тогава видях, че Араш е влязъл в кухнята след съпруга ми. Полицаите, които подобно на мен бяха съсредоточили вниманието си изцяло върху Гидиън, също не го бяха забелязали.

Невероятно самоуверен, мургав, изключително красив и чаровен, Араш влезе при нас и пое инициативата, като се представи с широка усмивка. Разликата между него и Гидиън беше поразителна. И двамата мъже бяха елегантни, красиви и самоуверени. И двамата бяха любезни. Но Араш бе някак по-достъпен. Гидиън беше внушителен и дистанциран.

Вдигнах поглед към съпруга си и видях, че отпива от чашата ми.

— Искаш ли да ти направя чисто кафе?

Гидиън плъзна ръка по гърба ми, но не отлепи поглед от полицаите и Араш.

— С удоволствие.

— Добре е, че сте тук, господин Крос — обади се полицай Пеня. — Доктор Лукас е подала оплакване и срещу вас.

— Е, това беше забавно — заяви Араш час по-късно, след като изпрати полицаите до асансьора.

Гидиън го изгледа и сръчно отвори бутилка червено вино.

— Ако това е идеята ти за забавление, трябва да излизаш повече.

— Това възнамерявах да направя тази вечер, при това със страшно готина блондинка, докато ти не ми се обади — отвърна Араш, дръпна един от високите столове и седна до кухненския остров.

Взех чашите от кафе и ги сложих в умивалника.

— Благодаря ти, Араш.

— Няма за какво.

— Предполагам, че рядко водиш дела в съда, но бих искала да присъствам следващия път, когато се случи. Направо си страхотен.

— Непременно ще те поканя — засмя се той.

— Не му благодари, че си върши работата — измърмори Гидиън и отсипа от тъмното вино в три чаши.

— Благодаря му, защото си върши работата добре — възразих, все още силно впечатлена от начина, по който се бе справил Араш.

Адвокатът беше чаровен и неустоим, но можеше да бъде и смирен, когато му изнася. Създаваше спокойна обстановка край себе си, оставяше другите да говорят, но в същото време ги наблюдаваше пресметливо и преценяваше кога да атакува.

Гидиън ме погледна намръщено.

— Защо му плащам толкова много според теб? Да прецаква нещата ли?

— Успокой топката, шампионе — заявих съвсем спокойно. — Не позволявай на онази кучка да те изкара извън нерви. И не ми говори с такъв тон. Нито на приятеля си.

Араш ми намигна.

— Май ревнува, защото ме харесваш толкова.

— Ха! — възкликнах и вдигах учудено вежди, когато видях изпълнения с гняв поглед, който Гидиън бе отправил към Араш. — Наистина ли?

— Да се върнем на въпроса. Как ще оправиш това? — попита предизвикателно мъжът ми, погледна над чашата си за вино и изгледа изпитателно адвоката.

— Как ще оправя това, което ти си прецакал ли? — попита Араш, а в блестящите му светлокафяви очи се четеше смях. — Двамата с Ева сте дали оръжие в ръцете на Ани Лукас, като сте отишли на работното ѝ място в два отделни случая. Извадили сте ужасен късмет, че тя е поразкрасила историята си, като е обвинила Ева в нанасяне на телесна повреда. Ако жената се беше придържала към истината, сега щеше да е стиснала и двама ви здраво за гушите.

Отидох до хладилника и започнах да вадя продукти, за да приготвя вечеря. Цялата вечер се ругаех мислено, задето постъпих така глупаво. Изобщо не ми мина през ума, че Ани може доброволно да разкрие пред света гнусната си извънбрачна връзка с Гидиън. Предполагаше се, че е виден член на гилдията на психолозите, а и съпругът ѝ беше уважаван педиатър.

Бях я подценила. И не послушах мъжа си, когато ме предупреди, че е опасна. Вследствие на това тя бе подала официално оплакване, че първо Гидиън е нахлул в кабинета ѝ, докато е работела, а две седмици по-късно аз съм я причакала пред работното ѝ място.

Араш взе чашата с вино, която Гидиън плъзна към него.

— Прокурорът ще прецени дали да ѝ повдигне обвинение, задето не е описала вярно инцидента. При всички случаи Ани Лукас подрони достоверността на обвинението си, като обвини Ева във физическо нападение. Впрочем извадихте голям късмет, че разполагате със записи от охранителните камери, които доказват, че не е имало такова нещо.

Не се изненадах особено, когато научих, че Гидиън наистина притежава сградата, в която работи Ани Лукас. Съпругът ми искаше да контролира всичко и беше напълно в негов стил да купи зданията, къде то се намират работните места на семейство Лукас.

— Едва ли е необходимо да ви го казвам — продължи Араш, — но когато си имате работа с луд човек, по-добре не го закачайте.

Гидиън се обърна към мен и вдигна вежди. Колкото и да ми беше неприятно, трябваше да призная, че е прав. Беше ме предупредил.

Адвокатът ни изгледа предупредително:

— Ще се постарая недостоверното ѝ обвинение да остане без последствия за вас. Ще видя и какво мога да направя, за да обърна нещата в наша полза, като подам оплакване за тормоз от нейна страна. Освен това ще се опитам да издействам ограничителна заповед, така че Ани Лукас да не се доближава повече до вас и Кари Тейлър, но вие всички трябва да стоите далеч от нея.

— Обещавам — уверих го.

Докато минавах покрай мъжа си, се възползвах от възможността да сложа ръка върху стегнатия му задник. Гидиън ме погледна накриво.

Изпратих му въздушна целувка.

Гъделичкаше ме мисълта, че изпитва ревност. Най-впечатляващото качество на Араш бе, че не губи самоличността си, когато застане до Гидиън. Но адвокатът определено не го превъзхождаше. Араш можеше да се държи не по-малко опасно от съпруга ми, но по природа не беше такъв.

Гидиън винаги бе опасен. Никой не се и съмняваше. Това негово качество ме привличаше към него все повече; разбрала бях, че никога няма да го опитомя. А колко красив беше само!

И го съзнаваше напълно. Знаеше колко съм запленена от него.

Но зеленоокото чудовище[7] все пак можеше да се окаже по-силно от мъжа ми.

— Ще останеш ли за вечеря? — обърнах се към Араш. — Все още нямам представа какво ще готвя, но се чувствам виновна, задето провалихме плановете ти за вечерта.

— Още е рано — обади се Гидиън и отпи от виното си. — Може да си направи други планове.

— С удоволствие ще остана за вечеря — заяви Араш и се усмихна закачливо.

Не се въздържах и докоснах тайничко Гидиън още веднъж: протегнах се към съпруга си, за да взема чашата си с вино, и в същото време го погалих по бедрото. Допрях гърди до гърба му и отдръпнах ръка.

Гидиън стрелна ръка и ме улови светкавично за китката. Стисна ме и тръпка на възбуда премина през цялото ми тяло.

Тези сини очи ме подлудяваха.

— Искаш да се държиш неприлично ли? — попита ме с кадифен глас.

В същия миг го пожелах отчаяно. Как бе възможно да изглежда толкова готин и ужасно възпитан, да се владее напълно и в същото време да ме пита завоалирано дали искам да се чукам.

Представа си нямаше колко искам.

Разнесе се бръмчене. Без да пуска китката ми, Гидиън се обърна към Араш, който бе от другата страна на кухненския остров:

— Подай ми телефона.

Адвокатът ме погледна и поклати глава, после се завъртя и затърси телефона на Гидиън в джоба на сакото му, захвърлено на стола.

— Не знам как го издържаш.

— Страхотен е в леглото — опитах се да отговоря остроумно, — а и там не е намусен, така че…

Гидиън ме дръпна до себе си и ме ухапа по ухото. Зърната на гърдите ми настръхнаха и се втвърдиха. Съпругът ми изстена едва чуто, заровил глава във врата ми, но се съмнявам, че го интересуваше дали Араш го чува.

Останах без дъх, затова се дръпнах и се опитах да се съсредоточа върху готвенето. Досега никога не бях готвила в кухнята на Гидиън, така че — като изключим нещата, които бях забелязала, докато правех кафе на полицаите — нямах идея с какви продукти разполага, нито кое къде е. Намерих глава лук, а после открих нож и дъска за рязане. Колкото и да бях благодарна, че има какво да отвлича вниманието ми, трябваше да се опитам да сготвя нещо, а не само да разпалвам страстта на двама ни още повече.

— Добре — каза Гидиън по телефона и въздъхна. — Идвам. Погледнах го.

— Трябва да отидеш някъде ли?

— Не. Ангъс е докарал Лъки.

Усмихнах ce.

— Кой е Лъки? — попита Араш.

— Кучето на Гидиън.

Адвокатът го погледна с подобаваща изненада:

— Имаш куче?

— Вече да — отговори Гидиън печално и излезе от кухнята. Направо се разтопих, когато минута по-късно се върна с Лъки, който се въртеше щастливо в ръцете му и го ближеше по брадата. Мъжът ми, този титан на индустрията и световен магнат, стоеше по средата на стаята по риза и жилетка и гледаше смирено най-сладкото куче на света.

Взех телефона на Гидиън, отключих го и ги снимах.

Щях да сложа тази снимка в рамка при първа възможност. Докато държах телефона, реших да изпратя съобщение на Кари. „Здрасти, Ева е. Искаш ли да дойдеш в мезонета за вечеря?“

Изчаках няколко секунди да получа отговор, след което оставих телефона и продължих да режа.

— Трябваше да те послушам за Ани — казах на Гидиън, след като се сбогувахме с Араш и се върнахме в хола. — Съжалявам.

Спусна ръка по гърба ми, стигна до кръста ми и ме притисна.

— Няма за какво да съжаляваш.

— Сигурно се чувстваш ужасно обезсърчен, когато ти се налага да се бориш с ината ми.

— Страхотна си в леглото, а и там не си инат, така че…

Засмях се, когато чух собствените си думи от неговата уста.

Чувствах се щастлива. Изкарала бях вечерта с него и Араш, което ми даде възможност да наблюдавам Гидиън. Той бе толкова доволен и спокоен в компанията на приятеля си. Движех се из мезонета, сякаш бе мой дом.

— Чувствам се омъжена — измърморих, осъзнала, че досега е било така.

Разменили си бяхме клетви и пръстени, но те бяха само нормални белези на брака.

Истинската му същност бе друга.

— Така би трябвало да е — отвърна Гидиън с познатия ми арогантен тон, — тъй като си и ще бъдеш омъжена за мен до кря на живота си.

Погледнах го, докато се настанявах до него на дивана.

— А ти така ли се чувстваш?

Спря поглед на килимчето на Лъки до камината, където кучето спеше доволно.

— Питаш ме дали се чувствам опитомен?

— Това никога няма да стане — заявих сухо.

Гидиън ме изгледа изпитателно.

— А ти искаш ли го?

Плъзнах ръка по бедрото му, не можах да се въздържа.

— Не.

— Тази вечер… ти беше приятно, че Араш е тук.

Вдигнах поглед към него.

— Да не би да ревнуваш от адвоката си? Би било много глупаво.

— На мен също не ми харесва — намръщи се Гидиън. — Но не имах предвид това. Приятно ти е да каниш гости.

— Да — отвърнах и се намръщих. — На теб не ти ли е приятно.

Съпругът ми погледна встрани и нацупи устни.

— Няма нищо, всичко е наред.

Останах като вцепенена. Домът на Гидиън бе неговото убежище. Аз бях първата жена, която доведе тук. Предположих, че е канил на гости приятелите си, но може и да не го е правил. Може би мезонетът беше мястото, където се усамотяваше на пълно.

Протегнах се и стиснах ръката му.

— Съжалявам, че не те попитах предварително, Гидиън. Не се сетих, а трябваше. Това е твоят дом…

— Нашият дом — прекъсна ме и отново насочи вниманието си към мен. — За какво се извиняваш? Имаш пълното право да правиш каквото си пожелаеш тук. Не трябва да ми искаш разрешение за абсолютно нищо.

А ти не трябва да се чувстваш притиснат в собствения си дом.

— В нашия дом — изрече рязко. — Трябва да свикнеш с тази мисъл, Ева. И то бързо!

Отдръпнах се заради внезапното му избухване.

— Ядосан си.

Стана и обиколи масата за кафе, излъчваше напрежение.

— Преди малко се чувстваше омъжена, а сега се държиш като гостенка в дома ми.

— В нашия дом — поправих го. — Което означава, че и двамата живеем тук. И ти си напълно в правото си да кажеш, че би предпочинал да не каним гости.

Гидиън прокара ръка през косата си — сигурен признак, че напрежението в него расте.

— Изобщо не ми пука от това.

— Поведението ти говори друго — отбелязах с равен тон.

— По дяволите! — изруга и застана срещу мен, сложил ръце на стегнатите си бедра. — Араш ми е приятел. Защо да ми пука, че му готвиш вечеря?

Отново ли започваше да ревнува?

— Сготвих вечеря за теб и го поканих да остане.

— Добре. Няма значение.

— Не е добре, изглеждаш ядосан.

— Не съм.

— А аз съм объркана, което ме ядосва.

Гидиън стисна зъби. Обърна се, отиде до камината и започна да разглежда семейните снимки, които бях подредила по полицата.

Изведнъж съжалих, задето ги сложих там. Знаех, че често го притискам и очаквам да се промени прекалено бързо. Освен това разбирах, че всеки се нуждае от спокойно и усамотено място, където не е необходимо да е винаги нащрек. Исках аз да създам такова място за Гидиън, да го накарам да се чувства истински спокоен в дома ни. Но ако превърнех мезонета в място, което съпругът ми предпочиташе да избягва, ако му станеше по-лесно да отбягва самата мен, тогава щях сериозно да застраша брака ни, а аз го ценях повече от всичко на света.

— Гидиън, моля те, говори с мен. — Може би му беше трудно дори да говори с мен. — Трябва непременно да ми кажеш, ако съм прекрачила някаква граница.

Изгледа ме намръщено:

— За какво, по дяволите, говориш?

— Не знам. Не знам защо ми се разсърди. Помогни ми да разбера.

Гидиън въздъхна дълбоко и отчаяно, след това насочи вниманието си към мен. Погледът му беше като лазер, който разкрива всяка моя тайна.

— Ако на земята няма други хора, ако останем само ние двамата, за мен това ще е чудесно. Но на теб няма да ти стига.

Отстъпих стреснато. Съзнанието му беше лабиринт, в който никога нямаше да се ориентирам.

— Ще се чувстваш чудесно, ако сме само ние двамата… завинаги? Без да имаш конкуренти, които да мачкаш? Без да правиш планове как да доминираш над целия свят? — Изсумтях. Ще се побъркаш от скука.

— Така ли мислиш?

— Знам, че е така.

— Ами ти? — попита предизвикателно. — Как ще се справиш без приятели, които да каниш на гости, и без други хора, в чий то живот да се бъркаш?

Присвих очи.

— Не се бъркам.

Изгледа ме търпеливо.

— Ще ти бъда ли достатъчен, ако на света няма никой друг?

— На света няма никой друг.

— Ева, отговори на въпроса ми.

Нямах представа какво го кара да се държи така, но това улесни отговора ми.

— Стоя пред теб и те гледам като хипнотизирана, разбираш ли? С теб никога не ми е досадно. Цял един живот насаме с теб няма да ми стигне, за да разбера що за човек си.

— Това може ли да те направи щастлива?

— Да те имам само за себе си ли? Би било раят на земята — отвърнах и се усмихнах. — Имам една такава фантазия. Ти — Тарзан, аз — Джейн.

Напрежението видимо го напусна и на устните му се появи плаха усмивка.

— От един месец сме женени. Защо чак сега чувам за това?

— Реших, че ще изчакам няколко месеца, преди да развихря фантазията си.

Гидиън ме дари с една от редките си широки усмивки, която се запечата в съзнанието ми.

— И какво става в тази твоя фантазия?

— Не се ли сещаш? — попитах и махнах небрежно с ръка. — Къща на дърво, препаска около бедрата. Времето е достатъчно топло, за да се покрие тялото ти с пот, но не е прекадено горещо. Умиращ от желание да чукаш, но нямаш никакъв опит. Трябва аз да ти покажа как стават нещата…

Впери поглед в мен.

— Имаш сексуална фантазия, в която аз съм девствен?

Беше ми много трудно да не се разсмея на недоверието му.

— Във всяко едно отношение — отговорих абсолютно сериозно. — Никога преди не си виждал женски гърди или катеричка, преди да видиш моите. Трябва да ти покажа как да ме докосваш, какво ми доставя удоволствие. Бързо схващаш, но все пак си имам работа с дивак. Не можеш да се наситиш.

— Това си е самата истина — заяви Гидиън и се отправи към кухнята. — Имам нещо за теб.

— Препаска?

— Какво ще кажеш за онова под нея? — попита през рамо.

Извих устни. Очаквах, че ще се върне с чашите за вино. Надигнах се, когато видях, че носи нещо малко и червено в ръка. Формата и цветът бяха типични за „Картие“.

— Подарък?

Гидиън дойде до мен, крачеше самоуверено и секси.

Застанах на колене превъзбудено.

— Дай ми, дай ми!

Той поклати глава, седна до мен и вдигна високо ръка.

— Не можеш да имаш това, което все още не съм ти дал.

Отпуснах се и сложих ръце на бедрата си.

— В отговор на въпроса ти — започна Гидиън и прокара върха на пръстите си по бузата ми.

— Да, чувствам се женен.

Сърцето ми трепна.

— Да се връщам вкъщи при теб — прошепна, вперил поглед в устата ми, — да те гледам как приготвяш вечеря в кухнята ми. Дори проклетият Араш да е тук. Това искам. Теб. Животът, който сега изграждаме.

— Гидиън… — Гърлото ми гореше.

Погледна към червената велурена торбичка в ръката си. Отвори я и изсипа в дланта си два платинени полумесеца.

— Леле! — възкликнах и вдигнах ръка към гърлото си.

Взе лявата ми китка, придърпа я нежно в скута си и плъзне половината от гривната под нея. Показа ми другата половини, за да видя какво е гравирал от вътрешната ѝ страна.

Винаги моя. Завинаги твой. Гидиън

— Мили боже! — промълвих, докато наблюдавах как съпруги ми закрепя горната част на гривната за долната. — Наистина си заслужи чукането.

Засмя се тихичко и заради този звук го заобичах още повече.

По дължината на гривната се повтаряше кръгъл орнамент който имитираше глава на болт, а в двата ѝ края имаше два истински винта, които Гидиън стегна с малка отвертка.

— Това — обяви, щом вдигна отвертката — е мое.

Видях как я пуска в джоба си и разбрах, че няма да мога да сваля гривната без негова помощ. Не че исках да го правя. Вече я обичах — тя бе доказателство каква романтична душа има съпругът ми.

— А това — заявих, след като седнах в скута му, обкрачих бедрата му и го прегърнах — е мое.

Стисна ме през кръста и отметна глава назад, като разкри шията си пред мен и ненаситните ми устни. Не се предаваше. Просто се отдаваше на удоволствието и аз нямах нищо против,

— Занеси ме до леглото — прошепнах и прокарах език по ушната му мида.

Усетих как изпъна мускули и стана без усилие, сякаш бях лека като перце. Измърках от удоволствие гърлено, когато мо плесна по дупето, вдигна ме по-високо и ме изнесе от хола.

Дишах тежко, сърцето ми биеше лудо. Плъзгах ръце по цялото му тяло, рошех косата му, опитвах се да развържа вратовръзката му. Исках да почувствам кожата му, да се допра до него, докосвах лицето му с устни, целувах всяка точка, до която успявах да достигна.

Гидиън вървеше целеустремено, но без да бърза. Дишаше равномерно и спокойно.

Ритна вратата с елегантно движение и затвори зад нас.

Боже мой, способността му да се контролира ме подлудяваше.

Опита се да ме остави на леглото, но аз не откъсвах ръце от него.

— Не мога да те съблека, ако не ме пуснеш.

Само дрезгавият му глас издаваше колко е възбуден.

Пуснах го и се залових да разкопчавам копчетата на жилетката му, преди да се е изправил.

— Съблечи се сама.

Бутна пръстите ми, за да може да се разкопчае. Наблюдавах със затаен дъх как сваля дрехите си.

Пръстените, които му бях дала, блестяха по загорелите му ръце, докато с умели движения развързваше вратовръзката си… Как бе възможно да го прави толкова еротично?

Шепотът на коприната, когато издърпа вратовръзката си. Небрежният начин, по който я остави да падне на пода. Страстта в очите му, докато наблюдаваше как го наблюдавам.

Беше ми изключително трудно да се въздържа. Самоизмъч-вах се до краен предел и все пак си наложих да го понеса. Чаках го и в същото време го желаех неистово. Измъчила бях и двама ни, като наложих желанието си да се въздържаме до сватбата, така че това ужасно чувство бе най-малкото, което заслужавах.

Липсваше ми. Липсвало ми беше да го виждам така.

Разтвори яката на ризата си и щом разкопча копчетата ѝ, пред погледа ми се разкри силният му врат. После зърнах и голите му гърди. Стигна точно до копчето под тях и спря, за да ме подразни, после започна да сваля ръкавелите си.

Правеше го съвсем бавно, един по един, като ги оставяше много внимателно на нощното шкафче.

Изскимтях лекичко. Лудо отчаяние се надигаше у мен, вливаше се във вените ми като най-мощен афродизиак.

Гидиън свали жилетката и ризата си, стегна мускулите на раменете си и след това ги отпусна.

Беше съвършен. Всеки сантиметър от тялото му беше съвършен. Всеки добре оформен мускул под грубата коприна на кожата му. Нищо не беше в повече.

Освен размерът на члена му. Господи!

Потърках бедра едно в друго, докато той изуваше обувките си, после събу панталоните си и накрая спусна боксерките по дългите си силни крака. Потръпнах отвътре, вагината ми набъбна и цепката ми се овлажни от желание.

Когато се изправи, раздвижи стегнатите си коремни мускули. В долната си част те образуваха латинската буква V, насочена към дългия плътен пенис, който се надигаше между тях.

— Боже мой! Гидиън!

Капка течност блестеше върху широката главичка на члена му. Тежките тестиси балансираха тежестта на покрития с мрежичка от вени член. Мъжът ми беше великолепен, красив по възможно най-първичния начин, истински самец. Гледката събуди всичко женско в мен.

Облизах устни, устата ми се изпълни със слюнка. Исках да опитам вкуса му, да чуя как Гидиън стене от удоволствие, преди да ме погълне собствената ми наслада; да усетя как се тросе и трепери, когато го докарам до ръба.

Гидиън стисна възбудения си член в ръка и започна да го гали от корена до върха, където се появи малка капчица, подобна на перла.

— Твой е, ангелчето ми — каза дрезгаво. — Вземи го.

Станах от леглото и понечих да коленича пред него.

Гидиън ме хвана за лактите и сви устни.

— Искам те гола.

Беше ми трудно да се изправя на крака, тръпнех от желание. Още по-трудно ми беше да не сваля дрехите си с едно движение. Треперех, докато развързвах връзките на горнището без ръкави, опитвах се да направя нещо като стриптийз, докато се събличам.

Гидиън си пое шумно въздух, когато видя дантелата на сутиена ми, и с това се издаде, че започва да губи контрол. Гърдите ми бяха натежали и болезнени, зърната им — твърди и стегнати

Гидиън пристъпи към мен, плъзна длани под презрамките ми и ги свали, докато пое гърдите ми в ръце. Затворих очи и изстенах тихо, когато ги стисна леко, сякаш искаше да провери колко тежат, и погали зърната с палци.

— Трябваше да те оставя облечена — каза напрегнато.

Но ръцете му говореха друго. Казваха ми, че съм красива всякакси. Че той вижда единствено мен.

Извиках, когато се отдръпна от мен, допирът му ми липсва.

Очите му бяха станали съвсем тъмни, почти черни.

— Предложи ми ги.

Пристъпих от крак на крак, вагината ми пулсираше. Раздвижих рамене и блузата ми се свлече надолу, след това протегнах ръце зад гърба си и разкопчах сутиена. Взех гърдите си в ръце и повдигнах към Гидиън.

Той наведе глава мъчително бавно и без да бърза, прокара върха на езика си по зърната ми. Идваше ми да пищя… да го ударя… да направя нещо. Каквото и да е, само и само да спре да се въздържа, защото ме влудяваше.

— Моля те — започнах да го моля без срам. — Гидиън, моля те… Засмука ме. Силно. Дърпаше зърното ми и го засмукваше дълбоко, в същото време бясно атакуваше чувствителното му връхче с език. Можех да подуша животинската похот, която се излъчваше от тялото му. Феромони и тестостерон — миризмата на жестоко възбуден мъжкар. Насочена бе към мен, зовеше ме и ме обладаваше. Усещах привличането. Усещах и как нещо в мен се топи и аз се предавам.

Залитнах и Гидиън ме хвана. Притисна ръцете ми зад гърба ми и се насочи към другата ми гърда. Бузите му потънаха — толкова силно ме смучеше, а вагината ми пулсираше в същия ритъм. Гърбът ме заболя от напрежение, трябваше да стоя в тази поза, за да му доставя удоволствие, и болката ме възбуждаше до лудост.

Борила се бях за него. Той бе убил човек заради мен. Връзката между нас бе примитивна и древна, не можеше да бъде обяснена. Гидиън можеше да ме вземе, да се възползва от мен. Принадлежах му. Накарала го бях да чака и той ми бе позволил да го направя поради причини, които не бях сигурна, че разбирам. Сега обаче ми напомняше, че понякога може да се отдалечавам от него, но той винаги ще държи веригата, която ни обвързва.

И ще ме придърпва обратно към себе си, когато пожелае, защото му принадлежах.

Винаги моя.

— Не чакай — подканих го и прокарах ръка през косата му. — Изчукай ме. Искам да усетя члена ти в мен…

Завъртя ме и ме наведе над леглото. Притисна ме, като постави ръка между лопатките ми, и се протегна към ципа отзад на панталоните ми. Дръпна го така силно, че памучната материя се разкъса.

— С мен ли си? — изръмжа, вкара ръката си в панталона ми и обхвана дупето ми.

— Да! Господи, да…

Знаеше го, но все пак ме попита. Държеше винаги да получи разрешение; да ми напомни, че контролирам ситуацията.

Скъса панталоните ми, като ги дръпна с една ръка до коленете ми, а с другата стискаше здраво косата ми. Беше груб и нетърпелив. Хвана ластика на прашките ми и го дръпна силно, той се впи в кожата ми, преди да се скъса.

Пъхна ръка между бедрата ми и обхвана вулвата ми. Извих гръб, цялата се тресях.

— Боже, колко си мокра — изрече и вкара пръста си в мен. Извади го, а после проникна с два пръста. — Така ме възбуждаш.

Стиснах пръстите му с интимните си мускули, той ги измъкна и описа кръг около клитора ми, после го разтърка. Притиснах се в пръстите му, търсех удоволствието, от което се нуждаех, тихи умоляващи звуци се изтръгваха от гърдите ми.

— Не свършвай, преди да го вкарам — изръмжа Гидиън.

Разтърка бедрата ми с две ръце, дръпна ме към себе си и вряза широката главичка на члена си в отвора ми.

Спря за момент, дишаше дълбоко и шумно. След това с тласък навлезе в мен. Изпищях, заровила глава в матрака, разпъната и изпълнена до краен предел. Започнах да се извивам, за да го поема целия.

Повдигна ме и отлепих крака от пода. Завъртя бедра и изпълни с пениса си и последното празно местенце в мен, проникна дълбоко навътре. Притисках всеки сантиметър от члена му, мускулите ми пулсираха около него в неистово удоволствие.

— Добре ли си? — попита ме, впил неспокойно пръсти в плътта ми.

Повдигнах се на ръце, бях толкова близо до края, че изпитвах болка.

— Още.

Чух как Гидиън изпъшка името ми, въпреки че кръвта шумеше в ушите ми. Членът му се изду и запулсира, когато достигна оргазъм. Струва ми се, че това продължи безкрайно, и може би наистина беше така, защото той продължи да ме чука, докато свършваше, и ме изпълни с гореща семенна течност. Щом го усетих, аз самата стигнах до края. Спазмите на оргазма ме заляха като мощни вълни и разтресоха неистово цялото ми тяло.

Забих нокти в завивката, опитвах се да намеря опора, докато Гидиън блъскаше члена си в мен, отдаден изцяло на бурната си страст. Лепкавата семенна течност намокри устните на вулвата и започна да се стича по краката ми. Той изстена гърлено, завъртя бедра и продължи да ме чука. Разтресе се и свърши още веднъж минути след първия си оргазъм.

Гидиън се наведе, притисна се до мен и ме целуна по рамото. Дишаше тежко и учестено — усещах горещия му дъх върху потния си гръб; притискаше гърди до гръбнака ми. Отпусна ръцете си, с които досега бе стискал болезнено бедрата ми. Започна да ме гали, да ме успокоява. Намери клитора ми с пръсти и започна да го масажира. Търкаше и ме възбуждаше, докато достигнах до още един разтърсващ оргазъм.

Допрял устни до кожата ми, Гидиън промълви:

— Ангелчето ми…

Повтаряше думите отново и отново. Отчаяно. Обезсърчено. Задъхано.

Завинаги твой.

Вътре в мен членът му оставаше твърд и готов за действие.

Лежах в леглото, гушната до Гидиън. Панталоните ми ги нямаше, той също беше гол, а великолепното му тяло бе още влажно от потта.

Съпругът ми лежеше изпънат по гръб. Извил бе над главата си мускулеста ръка, а другата бе подпъхнал под мен така, че да ме прегърне. Движеше разсеяно пръсти нагоре-надолу по тялото ми.

Лежахме голи на чаршафите. Гидиън бе разкрачил крака, а влажният му полувъзбуден член блестеше на светлината на нощната лампа. Дишането на мъжа ми започваше да се нормализира, чувах как сърцето му бие по-бавно. Миришеше прекрасно — на секс, грях и Гидиън.

— Не си спомням как се озовахме на леглото — измърморих. Гласът ми бе гърлен, почти прегракнал.

Гидиън се засмя. Извърна глава и притисна устни до челото ми.

Сгуших се още по-плътно в него, прегърнах го през кръста и се притиснах силно.

— Добре ли си? — попита ме тихо.

Вдигнах глава и го погледнах. Беше зачервен и потен, косата му бе полепнала по слепоочията и врата. Тялото му бе добре смазана машина, привикнала с натоварените тренировки по смесени бойни изкуства, с които Гидиън се поддържаше във форма. Не беше изтощен от чукането — можеше да продължи така цяла нощ и пак нямаше да се измори, така му се бе отразил стремежът да се въздържа възможно по-дълго, да обуздае страстта си, докато полудея и аз от желание по него.

— Така ме изчука, че видях звезди посред бял ден — отбелязах с усмивка, чувствах се като дрогирана. — Пръстите на краката и ръцете ми са като изтръпнали.

— Бях груб — заяви Гидиън и докосна бедрото ми. — Нараних те.

— Ммм… — измърморих и затворих очи. — Знам.

Усетих, че се раздвижва. Надигна се и засенчи светлината.

— Това ти харесва — прошепна.

Отворих очи и видях, че се е надвесил над мен. Докоснах лицето му, прокарах върха на пръстите си по веждите и брадата му.

— Харесва ми, че успяваш да запазиш самоконтрол. Възбужда ме.

Ухапа пръстите ми леко, след това ги пусна.

— Знам.

— Но когато загубиш контрол… — въздъхнах, докато си спомнях. — Подлудявам при мисълта, че мога да те накарам да се държиш така, да ме желаеш толкова силно.

Гидиън отпусна глава и допря чело до моето. Притегли ме до себе си и ми даде да разбера, че се е възбудил отново.

— Повече от всичко на света.

— Освен това ми имаш доверие.

Когато беше в прегръдките ми, всички защитни прегради на Гидиън рухваха. Силата на страстта му не прикриваше уязвимостта му — напротив, разкриваше я.

— Повече, отколкото на всеки друг.

Легна върху мен и покри цялото ми тяло. Без усилие поддържаше тежестта си с ръце, за да не ме смачка. Допирът до кожата му ме възбуди отново.

Допря устни до моите.

— Кросфайър — прошепна.

Това бе моята кодова дума за сигурност. Използвах я, ако не можех да понеса повече и исках да го накарам да спре това, което прави с мен. Когато я използваше Гидиън, той също не можеше да понесе повече, но не искаше да спра. За него думата „Кросфайър“ изразяваше връзка, по-дълбока от любовта.

Усмихнах се:

— И аз те обичам.

Прегърнах възглавницата, погледнах към дрешника и се заслушах в Гидиън, който си пееше. Усмихнах се тъжно. Беше взел душ и вече беше облечен. Очевидно бе изпълнен със сили, въпреки че сутринта му бе започнала със секс — изчука ме така, че видях звезди посред бял ден.

Нужно ми бе малко време, за да разпозная песента. Когато пай-после го направих, имах чувството, че в стомаха ми пърхат пеперуди. Пееше „Най-после“. Няма никакво значение дали в главата си чуваше версията на Ета Джоунс, или на Бионсе. Това, което аз чувах, бе гласът му — богат и дълбок. Пееше, че вижда сини небеса над себе се и усмивки, които го омагьосват.

Излезе от дрешника и се зае да завърже тъмносивата си вратовръзка. Жилетката на костюма му беше разкопчана, а сакото си бе прехвърлил през ръка. Лъки веднага изтърча след него, никога не се отделяше твърде много. Щом го пуснахме от къщичката му сутринта, кутрето веднага се превърна в сянка на Гидиън.

Мъжът ми ме погледна и се усмихна широко.

— И ето ни тук — продължи да припява.

— Аз определено съм тук. Изтощена от секс, продължил часове наред. Имам чувството, че дори не мога да стана, а ти… — Замълчах и посочих към него. — Ти си си ти. Не е честно. Явно

не правя нещо както трябва.

Гидиън седна на ръба на разхвърляното легло. Изглеждаше безупречно. Наведе се над мен и ме целуна.

— Припомни ми… Колко пъти свърших тази нощ?

Хвърлих му поглед.

— Очевидно не достатъчно, защото по изгрев бе готов да започнеш отначало.

— Което само доказва, че вършиш всичко както трябва — отбеляза Гидиън и махна кичур коса от бузата ми. — Изкушавам се да си остана вкъщи, но трябва да отметна много работа, за да можем да изчезнем за месец. Както виждаш, съм изключително мотивиран да го направя.

— Значи наистина смяташ да го направим?

— А ти какво си мислеше — че се шегувам?

Гидиън отметна завивката от мен и обхвана гърдите ми.

Стиснах ръката му, преди да е успял да ме възбуди отново.

— Меден месец, който наистина ще продължи цял месец… Ще направя всичко възможно за това време да те изтощя поне веднъж. Твърдо решена съм да го постигна.

— Така ли? — В очите му проблесна усмивка. — Само веднъж?

— Просиш си го, шампионе. Докато приключа с теб, ще ме молиш да те оставя на мира.

— Никога няма да стане, ангелчето ми. Дори за милион години.

Приех самоувереността му като предизвикателство.

Дръпнах обратно завивката.

— Ще видим.

Глава 8

Вдигнах поглед от имейла, който четях, когато Ангъс влезе в офиса ми. Застана пред бюрото ми с шапка в ръце.

— Миналата нощ претърсих кабинета на Теранс Лукас — докладва ми. — Не открих нищо.

Очаквах го, затова не се изненадах.

— Възможно е Хю да е казал на Ани какво знае и никъде да не са останали писмени доказателства.

Ангъс кимна мрачно.

— Понеже така или иначе бях там, изтрих всички следи от посещението на Ева от харддисковете на компютрите. Погрижих се и за архивните копия. Освен това изтрих видеозаписа от онзи път, когато сте ходили там заедно с Ева. Проверих и се оказа, че доктор Лукас не е искал от охраната копие от записите, така че нищо не може да ви се случи, ако реши да последва примера на жена си и подаде оплакване срещу вас.

Такъв си беше Ангъс, винаги гледаше да се подсигури срещу всякакви възможни неприятности.

— Дали полицията няма да прояви интерес към това? — попитах и се облегнах назад. — Семейство Лукас могат да загубят толкова, колкото и аз.

— Те са лоши хора, момко. Ти не си.

— Нещата не са толкова прости.

— Ти имаш всичко, което си искал и което заслужаваш. Те не могат да ти отнемат нищо.

Освен собственото ми самоуважение и уважението на приятелите и колегите ми.

Работил бях толкова здраво, за да си извоювам тези две неща, след като баща ми бе публично опозорен. Тези, които искаха да открият слабости в мен, щяха да останат удовлетворени. Но това вече не ме тревожеше толкова, колкото преди.

Ангъс беше прав. Бях натрупал богатство и имах Ева.

Ако се наложеше да се оттегля от обществения живот, за да ѝ осигуря спокойствие, с готовност щях да го направя. Обмислях го още докато Нейтън все още бе заплаха за нея. Тогава Еви беше готова да скрие връзката ни от света, за да ми спести всеки възможен скандал, който би произлязъл от миналото ѝ — жертва, която не бях готов да направя. Да се крием. Да се срещаме тайно. Да се преструваме пред околните, че не сме дълбоко и безвъзвратно влюбени един в друг.

Вече бе съвсем различно. Тя ми беше необходима колкото въздуха, който дишам. Сега най-важното бе да успея да съхраня щастието ѝ. Знаех какво е да те съдят за чужди грехове и никога не бих подложил жена си на подобно нещо. Макар ди не ѝ се вярваше, можех да живея и без да съм част от всичко, с което се занимава „Крос индъстрис“.

Можех да прекарвам дните си с онази проклета препаска около бедрата и да си играя на Тарзан, но по средата, някъде между тези две крайности, съществуваше вариант за щастлив и спокоен начин на живот.

— Ти ме предупреди за Ани. — Поклатих глава. — Трябваше да те послушам.

Ангъс сви рамене.

— Станалото станало. Ани Лукас не е дете. Достатъчно е голяма, за да поеме отговорност за решенията си.

„Какво правиш, момко?“ — беше ме попитал Ангъс, когато Ани Лукас се вмъкна на задната седалка онази първа вечер. През следващите седмици все по-ясно ми даваше да разбера, чс не одобрява поведението ми, докато накрая един ден ми повиши тон. Бях отвратен от себе си, че наказвам една жена, която не ми е направила нищо лошо, и си го изкарах на него, като му казах да не забравя къде му е мястото.

Болката в погледа му, която той бързо се опита да прикрие, щеше да ме преследва до последния ми ден.

— Съжалявам — казах и го погледнах право в очите — за държанието си.

По лицето му заигра лека усмивка.

— Не е необходимо да се извиняваш, но приемам извинението ти.

— Благодаря.

Гласът на Скот се чу от микрофона:

— Ще помоля Скот да организира полета — продължи. — Ще заминем в петък вечер и ще планираме нещата така, че да се върнем в понеделник сутрин. Точно навреме, за да отидеш на работа, щом си толкова амбициозен.

— Къде ще ходи Ева?

— Нямам представа. Шона отказва да ми каже, защото ти не трябва да знаеш. Заяви само, че няма да са тук през уикенда и трябва да те държа зает през цялото време, защото Кари не иска да се намесваш.

— Екипът на „Позит“ е тук. Освен това Арнолдо Ричи ви чака на телефона. Каза, че има да ви съобщи нещо съвсем кратко.

— Свържи ме с него — наредих.

Изчаках да светне червената лампичка и включих високоговорителя.

— Къде си?

— Здравей и на теб, приятелю — поздрави ме Арнолдо с лек италиански акцент. — Разбрах, че онзи ден с Ева сте били в ресторанта и съм ви изпуснал.

— Обядът беше прекрасен.

— Само такъв сервираме. И вечерята ни не е никак лоша.

Залюлях се в стола си.

— В Ню Йорк ли си?

— Да. Организирам ергенското ти парти. Всъщност точно затова ти се обаждам. Ако имаш планове за уикенда, ги отмени.

— С Ева ще сме извън града.

— Тя ще бъде извън града. Всъщност от Шона разбрах, че ще са извън страната. Така че ти също ще си извън града. Останалите момчета са съгласни с мен. Ще те принудим веднъж и ти да напуснеш Ню Йорк.

Бях толкова слисан от първите думи на приятеля си, че почти не чух последните.

— Ева няма да пътува извън страната.

— Ще трябва да го кажеш на нея и на приятелките ѝ — отвърна съвсем спокойно Арнолдо.

— Що се отнася до нас, ние отиваме в Рио.

Без да усетя, се бях изправил на крака. По дяволите! Ева не беше в сградата. Не можех просто да взема асансьора и да отида при нея.

— Не може да взема такива решения — отсякох.

Арнолдо замълча.

— С нищо няма да си помогнеш, ако ми се разсърдиш, Гидиън. А ако ѝ нямаш доверие, приятелю, изобщо не трябва да се жениш за нея.

Стиснах слушалката на телефона още по-здраво.

— Арнолдо, ти си най-близкият ми приятел. Но това ще се промени, ако не спреш да говориш глупости за Ева.

— Не си ме разбрал правилно — поясни бързо. — Ако се опитваш да я затвориш в клетка, за да се чувстваш сигурен, непременно ще я загубиш. Подобно поведение от страна на гадже може да се приеме за романтично. Но от страна на съпруг би могло да се окаже задушаващо.

Осъзнах, че в момента ми дава съвет, и започнах да броя до десет. Успях да стигна само до седем.

— Не мога да повярвам.

— Не ме разбирай погрешно. Араш ме убеждава, че тя е най-хубавото нещо, което ти се е случвало. Казва, че никога не те е виждал толкова щастлив и че тя направо те обожава.

— И аз твърдя същото.

Арнолдо въздъхна шумно:

— Влюбените мъже не са най-добрите свидетели.

Изведнъж спрях да се дразня и ми стана забавно.

— Защо вие двамата с Араш обсъждате личния ми живот?

— Приятелите го правят.

— По-скоро приятелките. Вие двамата сте възрастни мъже. Би трябвало да оползотворявате времето си по по-добър начин. — Свих ръка и почуках по бюрото си. — И очаквате да прекарам уикенда в Бразилия с клюкари като вас?

— Виж какво — продължи с изнервящо спокойствие, — за Манхатън и дума не може да става. И аз харесвам града, но мисля, че сме се насладили на прелестите му. Особено щом става въпрос за повод като този.

Натъжих се, погледнах през прозореца града, който толкова много обичам. Само Ева знаеше за хотелската стая, която беше винаги запазена за мен — моята „бърлога за секс“, както я наричаше. Преди да срещна съпругата си, това бе единственото място, където водех жени, за да правя секс с тях. Там се чувствах в безопасност. Безличен. Там не можеха да научат нищо за мен, освен как изглеждам гол или как обичам да се чукам.

Винаги настоявах с момчетата да се забавляваме някъде близо до дома, защото напуснех ли Ню Йорк, се отказвах от възможността да правя секс.

— Добре, няма да споря.

Щях да го обсъдя с Ева и Кари, но това не засягаше Арнолдо.

— Чудесно. Оставям те да работиш. Ще си поприказваме през уикенда.

И двамата затворихме. Погледнах към Скот през стъклената стена и вдигнах пръст –

знак, че се нуждая от още минута. Взех смартфона си и набрах номера на Ева.

— Здрасти, шампионе! — обади се тя, звучеше закачливо и весело.

Щом я чух, в мен се разля топла вълна удоволствие. Гласът ѝ, който винаги е бил гърлен, бе станал по-дрезгав. Спомних си дългата нощ; звуците, които издава, когато е възбудена; как вика името ми, докато свършва…

Поставих си нова цел: да направя така, че гласът ѝ винаги да с дрезгав, кожата ѝ — зачервена, устните ѝ — подути, а походката — бавна и страстна, сякаш още ме усеща в себе си. Където и да отиде, трябваше веднага да става ясно, че я чукам често и здраво. Поне при мен веднага се забелязваше. Ставах спокоен и отпуснат, а и в коленете си усещах известна слабост, макар че никога не бих го признал на глас.

— Има ли промяна в плановете ни за уикенда? — попитах.

— Може би трябва да вземам повече витамини — подразни ме Ева, — иначе нищо не се е променило. Очаквам го с нетърпение.

Мъркането ѝ ме възбуди.

— Разбрах, че приятелите ни са планирали да ни разделят през уикенда за ергенското и моминското ни парти.

— О! — Настъпи мълчание. — Май се надявах да са забравили за тези неща.

Ако само можеше да види усмивката ми в този момент.

— Бихме могли да избягаме някъде, където да не могат да ни открият.

— Де да беше така — въздъхна Ева. — Май тези партита са повече за тях, отколкото за нас. Това е последната им възможност да се забавляваме заедно като едно време.

— Това време свърши, когато те срещнах.

Но знаех, че за Ева още не е така. Тя държеше на независимостта си и поддържаше приятелствата си както преди.

— Не мислиш ли, че това е твърде странен обичай? — продължи да разсъждава. — Двама души са готови да се обрекат един на друг до края на живота си, а приятелите им ги водят някъде, напиват ги и ги подстрекават да се държат неприлично за по следен път.

Цялата секси закачливост, с която започна разговорът ни, бе изчезнала. Съпругата ми беше изключително ревнива жена. Знаех го и го приемах, както тя приемаше собственическото ми отношение към нея.

— Ще поговорим отново довечера.

— Добре — съгласи се Ева, но изобщо не звучеше доволна.

Това ми даде известна утеха. Предпочитах да си представям как страда без мен през целия уикенд, вместо как се забавлява до забрава.

— Обичам те, Ева.

Затаи дъх.

— И аз те обичам.

Затворих телефона и се обърнах да взема сакото си от закачалката, но промених решението си. Върнах се обратно до бюрото и позвъних на Кари.

— Какво има? — попита ме вместо поздрав.

— Къде ще водиш жена ми този уикенд?

Бързината, с която отговори, ми подсказа, че е очаквал обаждането ми.

— Не е необходимо да знаеш.

— Изобщо не си прав.

— Няма да ти позволя да я контролираш — отвърна Кари сърдито. — Нито да пращаш горилите си да спират всеки мъж, който се приближи до нея, както направи във Вегас. Ева е голямо момиче. Може да се справя и сама, а освен това заслужава да се позабавлява.

Ето какъв бил проблемът значи.

— Тогава имаше смекчаващи вината обстоятелства, Кари.

— Нима? — Въпросът му беше изпълнен със сарказъм. — Какви например?

— Нейтън Баркър все още беше на този свят, а и ти наскоро беше организирал истинска оргия в хола ви. Не можех да поверя сигурността ѝ в твои ръце.

Настъпи мълчание. Когато заговори отново, гласът му бе значително по-спокоен.

— Кланси ще отговаря за охраната, така че Ева ще е в безопасност.

Поех си дълбоко въздух. Двамата с Кланси се отнасяхме предпазливо един към друг, тъй като той знаеше какво направих, за да не бъде повече Нейтън заплаха за Ева. Но и двамата искахме едно и също: съпругата ми да се чувства щастлива и в безопасност. Можех да му я поверя — знаех, че е добър в работата си, а освен това отговаряше за безопасността на Стантън и Моника.

Щях лично да разговарям с Кланси и да го свържа с Ангъс. Нужен бе план за действие и комуникация при непредвидени обстоятелства. Ако Ева се нуждаеше от мен, трябваше да мога да стигна до нея възможно най-бързо.

Стомахът ми се сви само като си го помислих.

— Ева има нужда от приятелите си и аз искам тя да се забавлява.

— Чудесно — заяви Кари безгрижно. — Тук сме на едно мнение.

— Няма да се намесвам, но запомни, че никой не е по-загрижен за безопасността ѝ от мен. Ева е само част от живота ти. За мен тя е целият ми живот. Не проявявай инат и се свържи с мен, ако стане нужда. Ясно ли е?

— Добре, разбрах.

— Ако това ще те успокои, аз самият ще бъда в Бразилия.

Кари замълча за момент.

— Все още не сме определили точното място, но е много вероятно да отидем в Ибиса.

Изругах наум. Щеше да е нужен половин ден, за да стигна дотам от Рио.

Исках да споря — готов бях веднага да предложа други места, за предпочитане в Южна Америка, но се въздържах. Спомних си коментара на доктор Питърсън, че Ева има нужда от по-широк социален кръг.

— Съобщи ми, когато решите — казах вместо това.

— Добре.

Затворих телефона, грабнах сакото си и го облякох.

Ева и доктор Питърсън определено не биха се съгласили мен, но приятелите и семейството можеха да са най-ужасно нещо на света.

Останалата част от следобеда мина по график. Наближаваше пет, когато Араш влезе в кабинета ми с небрежна стъпка, настани се на най-близкия диван и простря ръце на облегалката.

Привърших разговора си с един от дистрибуторските центрове в Монреал, изправих се и раздвижих схванатите си крака. След работа имах уговорка да се видя с треньора ми, но бях сигурен, че здраво ще ми срита задника. Ева щеше да е много щастлива, ако разбере колко ме е изтощила.

Не че това щеше да ме спре отново да правя секс с нея довечера.

— Надявам се, че имаш основателна причина да се разполагаш в кабинета ми като у дома си — обърнах се сухо към госта си и заобиколих бюрото.

Араш се усмихна предизвикателно.

— Диана Джонсън.

Забавих крачка, името ме изненада.

— Какво за нея?

Араш подсвирна.

— Значи наистина я познаваш?

— Тя е журналистка на свободна практика.

Отидох до бара и извадих две бутилки студена вода. Освен това бях чукал Диана, което се оказа изключително голяма грешка.

— Добре. Сещаш ли се за секси блондинката, на която вързах тенекия снощи?

Погледнах го нетърпеливо.

— Казвай, какво има.

— Тя работи в правния отдел на издателството, което държи авторските права на книгата на Корин. Каза ми, че човекът, който в действителност пише книгата, е Диана Джонсън.

Въздъхнах дълбоко, стиснах бутилките толкова силно, че пукаха от капачките.

— По дяволите!

Жена ми ме беше предупредила за Диана, но аз не я бях послушал.

— Нека да отгатна — продължи напевно Араш. — Познаваш Госпожица Джонсън в библейския смисъл на думата.

Обърнах се към него и го приближих. Подхвърлих му едната бутилка и в пространството между нас се разхвърчаха капчици, които образуваха водна арка. Отворих моята бутилка и отпих жадно.

Ева беше права — необходимо бе да се превърнем в по-добър и по-сплотен екип. И двамата трябваше да се научим да не се доверяваме напълно един на друг и да приемаме безусловно съветите, които си даваме.

Приятелят ми сложи лакти на коленете си и стисна бутилката с две ръце.

— Сега разбирам защо толкова бързаше да наденеш пръстен на ръката на Ева. Искал си да приключиш сделката, преди тя да побегне уплашена.

Араш се шегуваше, но по изражението му разбрах, че е разтревожен. Аз също се безпокоях. Колко такива истории можеше да понесе жена ми?

Дръпнах бутилката от устните си.

— Чудесна новина, с която да приключа деня си — измърморих.

— Каква е новината?

Двамата с Араш се извърнахме и видяхме как Ева влиза с танцова стъпка през отворената врата на кабинета ми. Държеше в ръка единствено смартфона си. Беше облечена в същия спортен екип, който носеше в деня, когато я видях за първи път. Сега опашката ѝ бе по-светла и по-къса, а тялото ѝ — по-слабо и по-мускулесто. Но тя винаги щеше да си остане момичето, което ме остави без дъх.

— Здравей, Ева — поздрави Араш и се изправи.

— Здрасти. — Усмихна му се, докато идваше към мен, повдигна се на пръсти и ме целуна по устните. — Здрасти, шампионе. — Отстъпи назад и се намръщи. — Какво е станало? В неподходящ момент ли идвам?

Обгърнах кръста ѝ с ръка и я придърпах към себе си. Обича да усещам тялото ѝ до своето, това ме успокояваше и тревогата която изпитвах, когато не бяхме заедно, изчезваше.

— Моментът никога не е неподходящ. Идвай при мен всеки път, когато ти се прииска.

В очите ѝ блеснаха пламъчета.

— С Мегуми ще ходим на фитнес заедно, но съм подранила малко, така че реших да се отбия при теб. Исках да видя колко си секси и това да ме мотивира.

Целунах я по челото.

— Не се изтощавай прекалено много — прошепнах. — Аз ще се погрижа за това.

Изправих се и забелязах, че е смръщила вежди.

— Сериозна съм. Какво има?

Араш се прокашля и посочи към вратата:

— Връщам се в кабинета си.

Отговорих на въпроса ѝ, преди той да излезе от офиса ми.

— Диана Джонсън ще пише книгата на Корин.

Ева замря.

— Наистина ли?

— Значи тя знае за Диана? — попита Араш и ни изгледа ококорено.

Жена ми го прикова с поглед.

— А ти знаеш ли за Диана?

Адвокатът вдигна ръце.

— Никога не съм я виждал. Едва днес чух за нея.

Ева се измъкна от прегръдката ми и ме погледна:

— Казах ти.

— Знам.

— Какво си му казала? — попита Араш и пъхна ръце в джобовете си.

Жена ми взе моята бутилка с вода и се отпусна в кожено кресло.

— Че не може да ѝ се има доверие. Чувства се страшно обидена, защото Гидиън я съблякъл гола, а след това я зарязал. Не че я обвинявам. Аз самата бих се почувствала страшно унизена, ако някой ме накара да изложа на показ „стоката" и после нищо не се случи.

Араш седна отново на дивана.

— Да не би да имаш проблеми с либидото, Крос?

— А ти преглеждал ли си наскоро обявите за работа, Мейдани! — отвърнах и седнах на стола срещу него.

— Диана си е играла на чичо доктор с Гидиън и преди този случай — продължи Ева. — И много ѝ е харесало. За което също не мога да я виня. Казах ти, че е страхотен в леглото.

Араш ме погледна, явно му беше много забавно.

— Да, каза ми.

— Направо да ти хвръкне шапката. Особено когато…

— За бога, Ева! — прекъснах я.

Жена ми ме погледна невинно.

— Просто се опитвах да обрисувам по-пълна картина, миличък. И да ти отдам дължимото. Както и да е, горката Диана се разкъсва между неистовата си омраза към Гидиън и желанието си да го изчука така, че свят да му се завие. И тъй като не може да направи второто, се е съсредоточила изцяло върху първото.

Погледнах я:

— Свърши ли?

Ева ми изпрати въздушна целувка и отпи от водата.

Араш се облегна назад.

— Какви неща си ѝ причинил само — обърна се към мен, а после към Ева: — Ти си истинска светица, не знам как го търпиш. И него, и поредицата обидени жени, които се влачат подире му.

— Какво да ти кажа? — нацупи устни жена ми. — Вие, момчета, как разбрахте?

— Имам си човек в издателството.

— О, а аз си помислих, че Диана е казала нещо.

— Няма да го направи. От издателството не искат да се разбере, че Корин не е написала книгата, така че в договора ѝ има клауза за поверителност. В момента преговарят по него.

Ева започна да чопли етикета на бутилката. Телефонът ѝ избръмча, тя го взе и прочете съобщението.

— Тръгвам. Мегуми ме чака.

Изправи се. Ние с Араш също станахме. Миг по-късно Ева беше в прегръдките ми и очакваше целувка. Целунах я и потърках нос в нейния, преди да се отдръпне.

— Извади голям късмет, че се появих — заяви и ми върна бутилката с вода. — Помисли си само в колко още неприятности щеше да се забъркаш, ако беше останал ерген.

— Ти си неприятност, която ми стига за цял живот.

Ева се сбогува с Араш и излезе от кабинета. Наблюдавах я, докато се отдалечаваше, никак не ми беше приятно, че си отива. Махна с ръка на Скот, когато мина покрай бюрото му, и изчезна.

— Има ли сестра? — попита адвокатът ми, когато и двамата се настанихме отново на дивана.

— Не, тя е единствена по рода си.

— Ей, чакайте малко! — извика Ева и се върна на бегом.

Двамата с Араш скочихме отново на крака.

Жена ми дойде при нас.

— Щом още водят преговори, значи нищо не е подписано, нали?

— Точно така — потвърди Араш.

Ева ме погледна.

— Можеш да я накараш да не подписва.

Вдигнах учудено вежди.

— Как си го представяш?

— Предложи ѝ работа.

Вперих поглед в нея, а после казах решително:

— Не.

— Не казвай „не“.

— Не — повторих.

Жена ми се обърна към Араш:

— Нали трудовите ви договори включват понятия като „фирмена тайна“, „кодекс на служителя“, „забрана за конкурентна дейност“?

Адвокатът се замисли за момент.

— Разбирам какво имаш предвид. Да, така е. Но има ограничения в покритието и налагането на тези клаузи.

— Но пак е по-добре от нищо, нали? Дръж приятелите си близо и така нататък — заяви тя и ме погледна с очакване.

— Не ме гледай така, Ева.

— Добре. Беше просто идея. Трябва да вървя. — Махна с ръка и излезе бързо от кабинета.

Стана ми доста неприятно, че не ме целуна за довиждане. Наложи се още веднъж да я гледам как си тръгва… И вторият път беше още по-тежко.

Накара ме да чакам, преди да правя секс с нея. Сега съвсем между другото ми предложи да прелъстя друга жена.

Онази Ева, която познавах и обичах, никога не би направила нито едно от двете.

— Не искаш тази книга да бъде издадена — викнах след нея.

Ева спря до вратата и се обърна. Погледна ме, наклони глава на една страна.

— Не, не искам.

Щом видях изпитателния ѝ поглед, настръхнах. За нея бях отворена книга, ясно ѝ беше, че в момента съм раздразнен.

— Знаеш, че ще очаква да ѝ предложа нещо повече от работа.

— Ще трябва да я омаеш — съгласи се Ева и отново се отдалечи. — Ти си изкусителна хапка, Крос. И много добре знаеш как да примамиш някого отдалеч. Трябва само да направиш така, че тя да подпише договор. После можеш да я изпратиш и в Сибир, стига да ѝ дадеш работа, която отговаря на длъжностната ѝ характеристика.

Нещо в гласа ѝ ме предупреди да застана нащрек, както и начинът, по който ме гледаше. Като укротител на лъвове, който обикаля предпазливо и внимателно около лъва, но през цялото време държи ситуацията под контрол.

Почувствах, че ме провокира, затова се заядох:

— Предлагаш ме като курва, за да получиш това, което искаш.

— Мили боже — измърмори Араш. — Не се дръж като глупак.

Ева присви очи, ясните ѝ сиви ириси станаха буреносни.

— Глупости. Трябва само да я подведеш, не да я чукаш. Искам тази книга да види бял свят точно толкова, колкото ти би желал да слушаш „Златна“ до втръсване. Но ти прие съществуването на проклетата песен, така че и аз ще мога да приема книгата.

— Тогава защо предложи да я взема на работа? — възразих и пристъпих към съпругата си. — Не искам тази ужасна жена на километри от мен, а какво остава да я наема на работа.

— Добре. Просто ти предложих. Още като дойдох, видях, че си разстроен, а аз не обичам да те виждам такъв…

— За бога, аз не се разстройвам!

— Добре — съгласи се отново Ева. — Разбира се, че не беше разстроен. Беше в лошо настроение, така по-добре ли е? Беше мрачен. Унил. Тези думи достатъчно мъжествено ли ти звучат, шампионе?

— Май ще се наложи да те метна на коляното си.

— Само се опитай и ще ти разцепя секси устничките — сряза ме, разпалена. — Мислиш ли, че ми е много приятна мисълта тази разгонена кучка да се върти около теб? Само като си представя как флиртуваш с нея, как я караш да си мисли, че искаш да я чукаш, ми идва да разбия нещо. Включително и физиономията ѝ.

— Добре. — Получил бях това, което ми трябваше.

Когато беше ядосана, Ева не можеше да крие ревността си. В момента изгаряше от ревност, трепереше от гняв. Аз обаче вече бях спокоен.

— А може би отказът на Диана няма да промени нищо — продължи, беше направо бясна. — Издателят може да наеме друг да напише проклетата книга. Да се надяваме, че ще е някой, който не е засегнат лично. От друга страна, бившите ти любовници изпълзяват отвсякъде, така че издателството може пак да извади късмет.

— Стига вече, Ева.

— Никога не бих те предложила като курва само за да спра публикуването на книга. Ти си най-страхотният любовник на света. Бих могла да искам за теб по няколко хилядарки на час минимум.

— По дяволите! — изругах и се хвърлих към нея, но тя ми се изплъзна.

— Стига! — намеси се Араш и застана между нас. — Като твой адвокат съм длъжен да напомня, че ако продължаваш да дразниш жена си, това може да ти струва милиони.

— Той обича да дразни жените — продължи да ме провокира Ева, като подскачаше насам— натам зад гърба на Араш, за да не успея да стигна до нея. — Това го възбужда.

— Махни се от пътя ми, Мейдани! — изръмжах.

— Изцяло твой е, Араш — подвикна жена ми и се опита да се измъкне.

Спуснах се след нея. Хванах я точно когато минаваше през вратата, грабнах я през кръста и я вдигнах от земята. Ева започни да се бори и да недоволства.

Впих зъби в рамото ѝ, тя изпищя и с това привлякохме поне дузина погледи. Дори този на Мегуми, която тъкмо се задаваше иззад ъгъла.

— Целуни ме за довиждане — настоях.

— В момента не би искал да доближавам зъби до теб.

Подхвърлих я нагоре, завъртях я и я обърнах с лице към себе си, така че да мога да я

целуна силно. Не се получи както трябва. Ударихме един в друг носовете си. Но усетих допира на устните и на топлата ѝ кожа, а тъкмо от това имах нужда.

Ева гризна леко долната ми устна. Можеше да ме нарани, да ме захапе до кръв. Но ухапването ѝ и начинът, по който подръпна косата ми с ръце, бяха знак, че не ми е много сърдита.

— Ти си луд — оплака се. — Какво, по дяволите, ти става?

— Не си тръгвай, без да си ме целунала за довиждане.

— Сериозно ли говориш? — попита ме ядосано. — Целунах те.

— Първия път да, но не и втория, нито третия.

— Яж си ушите — прошепна ми. Стисна ме здраво за врата, набра се нагоре и обви кръста ми с крака. — Защо просто не ми каза?

— Няма да те моля.

— Ти никога не се молиш — отвърна Ева и докосна лицето ми. — Ти даваш заповеди.

Направи го и сега.

— На човек всичко му е позволено, когато е шеф — подхвърли Мегуми на Скот, който седеше на бюрото си, забил поглед в монитора.

Асистентът на Гидиън разумно си замълча.

Араш обаче не беше толкова благоразумен.

— Временна невменяемост вследствие на предсватбено нервно напрежение, нали така, Скот? — заяви адвокатът и застана до мен. — Намалени умствени способности. Някакво страшно мозъчно прецакване.

Погледнах го предупредително:

— Млъкни.

— Бъди мил — каза Ева и ме целуна леко. — Ще поговорим за това по-късно.

— В твоя апартамент или в нашия.

Усмихна се, лошото ѝ настроение се беше изпарило.

— В нашия.

Отпусна крака и я оставих на пода.

Сега вече можех да я пусна да си върви. Беше ми все така неприятно, но буцата в стомаха ми беше изчезнала. Ева изглеждаше така, сякаш нищо не се е случило. Избухваше лесно, но бурята отминаваше бързо и след нея оставаха чисти небеса.

— Здравей, Мегуми поздравих и протегнах ръка.

Приятелката на Ева пое ръката ми, лакът на ноктите ѝ проблесна. Мегуми беше привлекателна жена, имаше дълга до врата коса и очи с формата на бадем.

Изглеждаше по-силна от последния път, когато я видях, което ме зарадва — знаех колко много се тревожи Ева за нея. Познавах Мегуми съвсем бегло преди сексуалното нападение, което промени живота ѝ. Съжалявах за случилото се. Сега по погледа в тъмнокафявите ѝ очи се разбираше, че е била наранена, а демонстрацията на излишна самоувереност издаваше уязвимостта ѝ.

От опит знаех, че ѝ предстои да измине дълъг път. И никога вече нямаше да е същата като преди.

Погледнах към Ева. Жена ми също бе изминала дълъг път. Вече не беше онова момиче от преди много години, нито пък младата жена, която срещнах за първи път. Станала бе по-силна. Бях щастлив от това и не бих го променил за нищо на света.

Можех само да се моля един ден тази сила да не я отведе далеч от мен.

Напуснах студиото на Джеймс Чо точно както очаквах — с добре наритан задник. Все пак накрая спасих донякъде достойнството си, като успях да поваля бившия шампион в последния ни спаринг.

Ангъс ме чакаше отвън, застанал до бентлито. Отвори ми вратата и взе спортния сак от ръцете ми, но не се усмихна. На задната седалка Лъки джавкаше, затворен в транспортната си чанта, и надничаше развълнувано иззад преградите ѝ.

Спрях за миг, преди да се кача в колата, и усетих, че Ангъс ме наблюдава.

— Имам информация за теб — заяви мрачно.

Подготвих се да чуя нещо неприятно, тъй като очаквах резултати от издирването на документацията на Хю.

— Ще поговорим, когато стигнем в мезонета.

— В кабинета ти ще е по-удобно.

— Добре — съгласих се и се намръщих.

И в двата случая щяхме да разговаряме насаме. Предложих да проведем разговора вкъщи, за да може Ева да е до мен и да ме подкрепи, когато Ангъс ми съобщи какво е открил. Фактът, че предпочете да говорим в кабинета ми, означаваше само едно. Не искаше Ева да е край нас.

— Какво имаше да ми съобщи, че трябваше да го крием от съпругата ми?

Лъки заблъска вратичката на чантата и заскимтя тихо. Отворих я разсеяно и той веднага се измъкна оттам. Покатери се в скута ми и се надигна на задни лапи, за да оближе лицето ми.

— Добре, стига.

Задържах го в ръце, преди да изпадне в обичайната си еуфория, и отдалечих лице от него, за да не може да ме ближе по устата.

— И аз се радвам да те видя.

Започнах да галя мекото му топло тяло е една ръка и се загледах в града, през който минавахме. Ню Йорк беше съвсем различен нощем: смесица от тъмни улички и проблясващи високи сгради, магазини с крещящи неонови реклами и интимно осветени ресторантчета.

На остров Манхатън с площ от шейсет квадратни километра живееха около два милиона души, така че уединението беше рядко срещано и въображаемо удоволствие тук. Прозорците на апартаментите гледаха един към друг и между тях почти нямаше разстояние. Тъй като те често оставаха незакрити, всеки, който пожелае, можеше да наблюдава живота на хората зад тях. Телескопите бяха често срещана вещ.

Такъв беше животът в Ню Йорк. Всеки живееше в свой собствен свят, гледаше си работата и очакваше останалите да правят същото. Другият вариант беше да започнеш да изпитваш клаустрофобия — антитезата на духа на свободата, залегнал н основите на щата.

Стигнахме до „Кросфайър“ и излязох от колата заедно с Лъки. Ангъс ме последва през въртящата се врата и прекосихме фоайето в мълчание. Мъжете от охраната се изправиха, когато ме видяха, поздравиха ме по име и хвърлиха по един поглед на кутрето, сгушено под мишницата ми. Усмихнах се вътрешно, когато видях отражението си — бях по анцуг и фланелка, а косата ми беше още влажна от душа. Съмнявам се, че страничен човек би повярвал, че съм собственик на сградата.

Асансьорът бързо ни изкачи догоре и само няколко минути след пристигането си влязохме в офиса на „Крос индъстрис“. — Повечето кабинети бяха тъмни и празни, но някои амбициозни служители продължаваха да работят — или може би просто нямаха причина да се приберат вкъщи. Разбирах ги. Съвсем доскоро и аз прекарвах повече време в офиса, отколкото в мезонета.

Влязох в кабинета си, запалих лампите и затъмних стъклената стена. После отидох до меката мебел, настаних се на дивана и оставих Лъки на възглавницата до мен. Едва тогава забелязах, че Ангъс носи протрита кожена папка.

Придърпа кресло до ниската масичка и седна. Погледна ме право в очите.

Буца заседна в гърлото ми, като си помислих, че може да има друга причина. Ангъс изглеждаше прекадено мрачен, срещата ни — твърде официална.

— Няма да се пенсионираш — опитах се да го изпреваря, думите трудно излизаха от устата ми. — Няма да ти го позволя.

Изгледа ме за миг, след това чертите на лицето му омекнаха.

— А, момко, ще ме търпиш още известно време.

Изпитах огромно облекчение, отпуснах се на дивана, сърцето ми биеше силно. Лъки, който винаги бе готов за игра, скочи на гърдите ми.

— Долу! — наредих му, но той пощуря още повече. Притиснах го с една ръка и кимнах на Ангъс да започва.

— Сигурно си спомняш досието, което съставихме, когато се запозна с Ева — започна той.

Името ѝ привлече вниманието ми и аз изправих гръб.

— Разбира се.

Споменът за деня, в който срещнах Ева, нахлу в съзнанието ми. Седях в лимузината до бордюра и чаках всеки момент да потегля от „Кросфайър“. Тя влизаше в сградата. Видях я и усетих привличане. Не можах да устоя, казах на Ангъс да ме изчака и тръгнах след нея да я търся. Гонех жена — нещо, което никога дотогава не бях правил.

Когато ме видя, тя изпусна баджа си. Наведох се да го вдигна и прочетох името ѝ и компанията, за която работи. До края на нощта на бюрото в домашния ми кабинет имаше тънка папка с основните данни за нея — още нещо, което никога преди не бях правил за жена, която ме интересува само сексуално. По някакъв начин вече знаех, че е моя, макар още да не го осъзнавах. Колкото и да се самозаблуждавах, знаех, че тя ще играе важна роля в живота ми.

В следващите няколко дни досието набъбна, в него бяха включени родителите на Ева и Кари, а след това дори бабите и дядовците ѝ.

— Имаме договорка с един адвокат в Остин — продължи Ангъс, — който да ни съобщава за всички необичайни събития, свързани с Харисън и Лиа Трамел.

Родителите на Моника. Нямах нищо против, че напълно са се отчуждили от нея и Ева, когато дъщеря им родила незаконно дете. Така членовете на семейството, с които трябваше да си имам работа, ставаха по-малко. Но не изключвах възможността да променят решението си, когато Ева публично стане моя съпруга.

— Какво са направили?

— Починали са — заяви Ангъс, без да увърта, и отвори папката. — Почти преди месец.

Замислих се.

— Ева не знае нищо. Миналия уикенд си говорихме кого да поканим на сватбата и споменахме и тях. Предполагам, че и Моника не поддържа никаква връзка е тях.

— Написала е некролог, който се е появил в местния вестник.

Ангъс извади фотокопието и го остави на масата.

Взех го и го прегледах бързо. Семейство Трамел бе загинало при инцидент с лодка по време на лятната си почивка. Публикуваната снимка беше отпреди десетилетия — дрехите и прическите подсказваха, че е някъде от седемдесетте години.

Изглеждаха привлекателна двойка, бяха добре облечени и носеха скъпи аксесоари. Озадачи ме обаче цветът на косите им дори на черно-бялата снимка от вестника личеше ясно, че двамата са били тъмнокоси.

Прочетох последното изречение. Харисън и Лиа оставят след себе си дъщеря — Моника, и двама внуци. Вдигнах поглед към Ангъс.

— Двама внуци? Ева не е единствено дете?

Лъки се завъртя, възползва се от това, че не го държа здраво, и скочи на пода.

Ангъс си пое дълбоко въздух.

— Тъкмо затова, а и заради снимката, реших да се поразровя по-дълбоко.

Извади още една снимка и я остави на масата. Погледнах я.

— Кой е това?

— Моника Трамел, която сега се нарича Моника Диек.

Кръвта ми се смрази. Жената на снимката беше брюнетка също като родителите си. И изобщо не приличаше на онази Моника, която познавах. Нито пък на жена ми.

— Нищо не разбирам.

— Все още не знам какво е рожденото име на майката на Ева, но истинската Моника Трамел е имала брат на име Джаксън, който за кратко е бил женен за Лорън Китри.

— Лорън… — Това бе второто име на Ева. — Какво знаем за нея?

— Засега нищо, но няма да оставим нещата така. Разследването продължава.

Прокарах ръка през косата си.

— Възможно ли е да сме объркали едно семейство Трамел с друго?

— Не, момко.

Станах, отидох до бара, извадих две малки чашки и налях по два пръста малцово уиски.

— Сигурен съм, че Стантън внимателно е проверил Моника, преди да се ожени за нея.

— Ти не откри нищо за миналото на Ева, докато тя не ти каза-изтъкна Ангъс.

Прав беше. Изнасилването на Ева, помятането, протоколите от съда, споразумението… всичко беше старателно погребано.

Когато възложих на Араш да състави предбрачния ни договор, той провери финансовото състояние и задълженията ѝ, но това беше всичко. Обичах я. Желаех я.

Никога не бих си помислил да я дискредитирам по какъвто и да е начин.

Стантън също обичаше съпругата си. Нейното лично състояние, натрупано след два изгодни от финансова гледна точка развода, навярно бе единственото, което е проверил. Що се отнася до останалото, предполагам, че и двамата сме действали по един и същи начин. Защо да търсим неприятности, когато изглежда, че няма такива? Мъжете съзнателно си затварят очите заради любовта, тя ги превръща в глупаци.

Заобиколих бара и за малко да се спъна в Лъки, който подскочи срещу мен.

— Бенджамин Кланси е страшно добър. Не би могъл да пропусне такова нещо.

— Но го е пропуснал. — Ангъс пое чашата, която му подадох. — Ако семейство Трамел не бяха починали, и ние нямаше да знаем нищо. Когато проверих произхода ѝ, всичко беше чисто.

— Как, по дяволите, може да е чисто? — попитах и изпих уискито си на един дъх.

— Майката на Ева е използвала името на Моника, рождената ѝ дата и данните за родителите ѝ. Никога обаче не е теглила кредит, а това е най-често срещаният начин, по който се открива кражба на самоличността. Банковата сметка, която използва, е открита преди двайсет и пет години и е бизнес сметка със самостоятелен номер за плащане на данъци.

Когато я е откривала, е трябвало да представи и номера на социалната си осигуровка, но преди появата на интернет светът беше съвсем различно място.

Трудно ми беше да възприема огромния мащаб на измамата. Ако Ангъс се окажеше прав, тогава майката на Ева бе изживяла повече от половината си живот под чуждо име.

— Нямаме никаква следа, момко — заяви Ангъс и остави чашата, без да отпие от нея. — Няма трохички, които да следваме.

— А истинската Моника Трамел?

— Съпругът ѝ управлява всичко. В определен смисъл тя почти не съществува.

Погледнах кутрето, което ме закачаше, като ме буташе с лапичка по крака.

— Ева не знае абсолютно нищо — казах мрачно. — Би ми казала, ако беше наясно.

В момента, в който го изрекох, се запитах как точно би ми го казала. Как бих ѝ го казал

аз, ако бях на нейно място? Можеше ли да пази такава огромна тайна? Дали не е живяла с нея толкова дълго, че накрая я е приела за истина?

— Така е, Гидиън — съгласи се Ангъс тихо и примирено. Той също си задаваше много въпроси. Това му беше работата. — Тя те обича. Не съм виждал друга жена да обича мъж така дълбоко и искрено.

Седнах отново на дивана и усетих тежестта на Лъки, който се покатери след мен.

— Трябва да разберем повече. Всичко. Не мога да съобщя на Ева подобно нещо и да ѝ подавам информацията на части.

— Ще се погрижа — обеща Ангъс.

Глава 9

— Това е… — Примижах срещу подробната скица, която Кари бе оставил пред мен, и поклатих глава. — Хубава е, но не е… Не е точно това, което си представям.

Най-добрият ми приятел, който седеше на пода, в краката ми, въздъхна тежко. Отметна глава назад и ме изгледа от долу нагоре.

— Будалкаш ме. Показвам ти уникална сватбена рокля, създадена специално за теб, а ти с лека ръка я отхвърляш.

— Не искам рокля без презрамки. А и тази хем е дълга, хем е къса.

— Това е шлейф — обясни ми сухо.

— Тогава защо виждам обувките? Те не би трябвало да се виждат.

— Това е само скица, нахвърляна за пет минути. Можеш да му кажеш да направи предната част по-дълга.

Наведох се, взех бутилката с вино, която бяхме отворили по-рано, и долях чашата си. На заден фон звучаха тихо най-големите хитове на „Джърни“[8]. Останалата част от мезонета беше тъмна и тиха, само две настолни лампи осветяваха хола.

— Прекалено е… съвременна — оплаках се. — Прекалено модерна.

— Така е — съгласи се Кари и вдигна глава, за да погледне отново скицата. — И това я прави толкова готина.

— Направена е според последните модни тенденции, Кари. Когато един ден имам деца, ще я гледат и ще се чудят какво съм си мислела. — Отпих от виното и прокарах ръка през гъстата коса на приятеля си. — Искам нещо, което никога няма да излезе от мода. Като тоалетите на Грейс Кели и Джаки Кенеди.

— Деца, значи… — Кари изсумтя и се облегна на ръката ми като котка. — Ако побързаш, може заедно да бутаме количките из парка и да си уреждаме срещи, за да си играят децата.

— Ха! Може би след десетина години.

Този период ми изглеждаше съвсем подходящ. Десет години, през които Гидиън щеше да е само мой. За това време и двамата щяхме да израснем още малко, да изгладим различията помежду си и да намерим пътя си в живота.

С всеки изминал ден нещата ставаха по-добри, но ние все пак си оставахме нестабилна двойка с бурни взаимоотношения. За какво се бяхме скарали по-рано днес в кабинета на Гидиън?… Така и не разбрах. Но той си беше такъв. Неуловим, див и опасен като вълк единак. В един момент ядеше от ръката ми, а в следващия бе готов да я захапе. Е, обикновено след това ме чукаше като звяр, така че… нямах нищо против.

— Да — съгласи се Кари навъсено. — Ще са ти необходими десет години и непорочно зачатие, за да забременееш, ако не започнеш да го чукаш отново.

— Хмм! — изсумтях и го дръпнах за косата. — Не че ти влиза в работата, но снощи направо го побърках.

— Наистина ли? — Захили се и ме погледна през рамо. — Така те искам, момиче.

— И ще го направя отново, когато се прибере вкъщи — подсмихнах се.

— Започвам да ревнувам. Аз не получавам нищо. Нищичко. Кръгла нула. В дланта ми ще остане траен отпечатък от самотната ми питка.

Разсмях се и се облегнах назад в дивана.

— Хубаво е от време на време човек да си почива. Това му дава възможност да види нещата по-ясно.

— Ти едва издържа една седмица — подигра ми се.

— Всъщност бяха десет дни. Десет ужасни, адски, непоносими дни — заявих и отпих от чашата си.

— Така ли? Ужасно. Наистина ужасно.

— Не бих искала да го преживея отново, но се радвам, че успяхме да отстраним секса за известно време. Това ни помогна да се съсредоточим върху обсъждането на проблемите си и просто да се забавляваме. Когато все пак му отпуснахме края беше — облизах устни — все едно избухна бомба.

— Караш ме да се възбуждам.

— Теб какво не те възбужда? — изсумтях.

Изгледа ме от долу нагоре.

— Няма да ме накараш да се срамувам от здравия си сексуален апетит.

— Просто се гордей, че си отделил малко време, за да се огледаш накъде отиваш. Аз се гордея с теб.

— О, благодаря ти, мамче. — Кари облегна глава на коляното ми. — Знаеш ли какво?… Може и да те лъжа в момента.

— Знам, че не е така. Ако се чукаше наляво и надясно, щеше да искаш да го знам, защото бих ти наритала задника, а за теб това е част от забавлението.

Не беше така. Използваше ме, за да накаже сам себе си.

— Когато отидем в Ибиса, ще се забавляваме истински.

— В Ибиса ли? — Трябваше ми малко време, за да се сетя за какво говори. — За моминското ми парти ли?

— Да.

— Испания. От другата страна на земното кълбо. Не очаквах подобно нещо.

Фантастичната усмивка на Кари озари лицето му.

— Този уикенд.

— Не че Гидиън има право на мнение по въпроса, но това никак няма да му хареса.

— Поуспокоих го малко. Тревожи се за сигурността ти, но той самият ще бъде зает в Бразилия.

Надигнах се.

— В Бразилия ли?

— Тази вечер си като папагал, повтаряш всичко.

Обожавах Бразилия. Обичах музиката, времето, страстта у хората. В никоя друга култура по света нямаше такава чувственост като в бразилската.

И само като си помислех, че Гидиън ще бъде там с онази групичка от богати секси мъже, които наричаше свои приятели, за да отпразнуват последните дни от ергенския му живот. Живот, от който той вече се бе отказал…

Най-добрият ми приятел се извърна, за да ме погледне право в лицето.

— Познавам този поглед. Започваш да нервничиш при мисълта, че Гидиън ще е заобиколен от страстни бразилки само по прашки.

— Млъкни, Кари.

— Освен това ще е в компания, която знае как да се забавлява здраво. Особено онзи Мануел. Страхотен играч е.

Спомних си с каква лекота беше направил поредното си завоевание Мануел Алкоа, когато всички заедно бяхме отишли на караоке. Подобно на Арнолдо, Гидиън и Араш, Мануел дори не трябваше да се старае особено. Нужно бе просто да си избере едно от многобройните момичета, които се хвърляха в краката му.

Какво ще прави съпругът ми, когато приятелите му се усамотят с по някоя секси мацка? Ще си седи сам и ще пие кайпириня[9]? Едва ли.

Гидиън нямаше да ми изневери. Нямаше дори да флиртува — не беше в стила му. Не флиртува с мен дори в началото на връзката ни, а аз бях любовта на живота му. Не, само е присъствието си щеше да покори заведението. Щеше да изглежда тъмен, опасен и недосегаем, а в това време безброй страхотни жени щяха да се въртят около него.

Как можеше да не му повлияе това?

Кари се засмя.

— Изглеждаш готова да убиеш някого.

— Внимавай, ти си ми най-близо — предупредих го.

— Не можеш да ме убиеш. Тогава кой ще ти събере багажа и ще сложи в него точно онези дрешки, които ще накарат Гидиън да те ревнува така, както ти ревнуваш в момента?

— Май се прибрах точно навреме.

Двамата с Кари погледнахме към входната врата и видяхме Гидиън да влиза. Преметнал бе сак през рамо и държеше в ръка кучешката транспортна чанта.

Остави багажа си на земята.

— Какво има там? — попита Кари, изправи се и отиде до транспортната чанта.

Аз също станах и се приближих до мъжа си. Изпитвах огромна радост от простото удоволствие да го посрещна вкъщи. Гидиън също тръгна към мен, срещнахме се по средата на стаята и той ме прегърна. Плъзнах ръце под ризата му и погалих топлите твърди мускули на гърба му. Наведе се да ме целуне, а аз отметнах глава назад. Допря устни до моите и ми прошепна „здравей“.

Изправи се и облиза устни.

— Имаш вкус на вино.

— Искаш ли да ти налея?

— Разбира се.

Отидох в кухнята да донеса още една чаша. Чух, че мъжете се поздравиха, а след това Гидиън представи Лъки на Кари. Наоколо се разнесоха щастливо джавкане и силният смях на Кари.

Още не се бях нанесла тук, но вече чувствах мезонета като свой дом.

Кари си беше тръгнал преди цял час, а аз не намирах смелост да задам въпроса, който ме измъчваше.

Седяхме на дивана. Гидиън се беше отпуснал удобно, разкрачен. Прегърнал ме бе с една ръка, а другата бе отпуснал небрежно на бедрото ми. Аз се бях сгушила в него, отпуснала глава на рамото му и вдигнала крака на дивана. Играех си с подгъва на фланелката му. Лъки спеше на килимчето си до незапалената камина и от време на време изскимтяваше. Явно сънуваше някакъв кучешки сън.

През последния половин час Гидиън бе мълчалив, дори замислен, докато аз се опитвах да обсъдя с него достойнствата на сватбената рокля, чиято скица бе взел от масичката.

— Както и да е — приключих темата, — имам чувството, че ще позная моята рокля, когато я видя, но нямам много време. Опитвам се да не изпадам в паника. Просто не искам да се примирявам с нещо приемливо.

Гидиън вдигна ръка от рамото ми и обхвана тила ми. Притисна устни до челото ми.

— И дънки да облечеш, пак ще си най-красивата булка на света, ангелчето ми.

Гушнах се по-близо до него, трогната от думите му. Поех си дълбоко въздух и попитах:

— Къде по-точно в Бразилия ще ходите?

Гидиън прокара пръсти през косата ми.

— В Рио.

— О!

Представих си го мързеливо излегнат на белия пясък на Копакабана, изложил на показ великолепното си загоряло от слънцето тяло, скрил зад тъмни очила блестящите си сини очи…

Красивите жени на плажа не биха могли да разберат дали ги гледа, или не. Това щеше да ги възбуди, да ги направи по-смели.

Вечерта момчетата щяха да се насладят на нощния живот на Ипанема или да се проявят като истински хедонисти и да отидат в Лапа. И навсякъде щяха да ги следват красиви, страстни, оскъдно облечени жени. Неизбежно беше.

— Чух Кари да казва, че ревнуваш — заяви Гидиън и завря нос в косата ми. В гласа му долових нотка самодоволство.

— Затова ли избра да отидете в Бразилия? За да ме караш да страдам?

— Ангелчето ми. — Стисна по-здраво косата ми и нежно дръпна главата ми назад, за да го погледна в очите. — Нямам нищо общо с избора на мястото — заяви и изви устни в секси усмивка. — Но се радвам, че ще страдаш.

— Садист! — казах и се отдръпнах от него.

Но Гидиън не ми позволи да се отдалеча и ме придърпа обратно към себе си.

— След предложението ти да взема Диана на работа започнах да си мисля, че вече се отегчаваш от мен.

— Това е абсурдно.

— Според мен не е — заяви равно Гидиън и ме изгледа внимателно.

Осъзнах, че е поне донякъде сериозен, затова спрях да се дърпам.

— Казах ти, че никак не ми харесва идеята тази жена да работи при теб.

— Не го каза веднага. Посъветва ме да я прелъстя — така, както би ми поръчала да взема бутилка вино на връщане от работа. Когато ти споменах за Рио обаче, изведнъж цялата настръхна и се нацупи.

— Има разлика…

Между съзнателното прелъстяване на жена, която съм чукал преди, и даването на съгласие да отида на ергенско парти, което дори не съм планирал? Разбира се, че има разлика. И е абсолютно нелогично да приемаш първото и да правиш проблеми заради второто.

Погледнах го ядосано.

— Защото първото е бизнес трансакция в контролирана среда. А другото е последна възможност за необвързващ секс в един от най-провокативните градове в света.

— Знаеш, че не е така. — Гласът му прозвуча ниско, равно и спокойно. Опасно.

— Не се тревожа заради теб — обясних. — А заради жените, които ще те пожелаят. И заради приятелите ти, които ще се напият, ще им се дочука и ще поискат и ти да участваш в забавлението.

Лицето му беше безизразно, погледът — хладен.

— И според теб не съм достатъчно силен, за да устоя на натиска на приятелите си?

— Не съм го казала. Не ми слагай думи в устата.

— Само се опитвам да разбера изкривеното ти мислене.

— Виж какво. Дай да се върнем на историята с Диана.

Измъкнах се от хватката му и станах. Застанах пред холната масичка и размахах ръце, за да онагледя думите си.

— Ето как си го представях, преди да ти го предложа. Ти си в кабинета си, облегнал си се на бюрото си по онзи ужасно секси начин. Сакото ти е на закачалката, до теб може да има и чаша уиски с лед, за да придаде по-непринудена атмосфера.

Застанах срещу дивана.

— Диана е седнала на стола възможно най-далече от теб, за да може да вижда цялата картинка. Поглеждаш я бавно от главата до петите, казваш няколко двусмислени фрази за това как ще работите заедно. Тя ги тълкува така, както на нея ѝ харесва, и подписва договора. Това е всичко. Не доближаваш и на няколко метра от нея и през цялото време стоиш прав. Стъклената стена е прозрачна, за да не може тя да предприеме нещо.

— И ти си представи всичко това само за частица от секундата?

— Ами — започнах и почуках с пръст по слепоочието си, — имам спомени, които много ме улесниха.

— Не помня да съм прелъстявал в кабинета си друг освен теб — заяви сухо.

— Виж какво, шампионе — започнах и седнах на холната масичка, — тази мисъл ми мина спонтанно през ума, защото се обезпокоих за теб.

Гидиън видимо омекна.

— Ангелите се втурват на помощ. Разбрах.

— Наистина ли? — попитах, наведох се и сложих длани на коленете му. — Винаги ще изпитвам собственическо чувство към теб. Ти си мой. Иска ми се да го напиша на табелка и да ти я окача.

Гидиън вдигна лявата си ръка и ми показа брачната си халка.

— Знаеш ли колко жени ще обърнат внимание на тази халка когато ти и компанията ти обикаляте заведенията в Рио? — присмях се.

— Ще ѝ обърнат внимание, когато им я покажа.

— И тогава някой от приятелите ти уж случайно ще спомене, че това е ергенско парти, и те ще удвоят усилията си.

— Което с нищо няма да им помогне.

Огледах го.

— Ще бъдеш неустоим в сиви панталони и черна фланела с остро деколте…

— В момента си спомняш онази нощ в клуба.

Очевидно и той си я спомняше. Членът му се втвърди и уголеми така, че надигна неприлично предната част на анцуга му.

Едва не изстенах, когато го видях. Убедих се в нещо, което отдавна подозирах — под мекия памучен анцуг Гидиън не носеше нищо.

— След като си тръгна от офиса ми, не можах да спра да мисля за теб — измърмори. — Не можах да изтрия образа ти от съзнанието си. Обадих ти се на работа и ти с насмешка ми каза, че се прибираш вкъщи, за да си играеш с вибратора, а в това време бях ужасно надървен и само теб чаках.

Започнах да се възбуждам, спомних си всяка подробност. Онази вечер в Ню Йорк Гидиън беше облякъл пуловер с остро деколте, но онова, което си представих, че ще облече в Рио, бе съобразено с тропическия климат и горещите тела, които се притискат едно в друго на бара.

Във въображението си те виждах как лежиш в леглото — продължи, протегна се и разтърка възбудения си член през анцуга. Разкрачила си крака. Извила си гръб. Тялото ти е голо и покрито с пот, а ти вкарваш и изкарваш голям пластмасов член в влажната си цепка. Направо полудях, като си го представях. Никога преди не съм изпитвал такова нещо. Имах чувството, че горя в пещ. Желанието да чукам ме изгаряше като треска.

— Господи, Гидиън!

Вагината ме заболя, усещах гърдите си натежали и болезнени а зърната си — напрегнати и чувствителни.

Гледаше ме полузатворил клепачи.

Излязох, без да имам уредена среща с теб. Възнамерявах да открия някоя, която няма да ми откаже, както ти го направи. Щях да я заведа в хотела, да я хвърля на леглото и да я чукам, докаато лудостта ме напусне. Нямаше значение коя ще е. Щеше да бъде без лице и без име. Нямаше да я гледам, докато членът ми е вътре в нея. Тя просто трябваше да те замести.

Изохках от болка тихо, не можех да понеса мисълта, че би могъл да е с някоя друга по този начин.

— На няколко пъти почти го направих — продължи дрезгаво. — Пиех си питието, докато чаках мацката да спре да флиртува и да ми даде знак, че е готова да си тръгне с мен. Предполагам, чс първия път се отказах, защото прецених, че нищо няма да се получи с нея. Втория път вече знаех, че с нито една жена няма да се получи. С нито една освен теб. Бях бесен. На теб, задето ми отказваше. На тях, защото не можеха да се сравнят с теб. На себе си, че проявявам слабост и не мога да те забравя.

— И с мен беше така — признах. — Намирах недостатъци във всеки мъж, когото срещна. Не беше ти.

— Винаги ще се чувствам по този начин, Ева. За мен няма да има друга освен теб. Винаги.

— Не се безпокоя, че ще ми изневериш — повторих и се изправих.

Свалих потника си, а после и шортите. Последваха ги дантелените ми бикини и сутиенът в телесен цвят. Събличах се бързо, методично. Не се опитвах да го дразня.

Гидиън се беше изтегнал назад и ме наблюдаваше неподвижно. Очакваше да му доставя удоволствие като на секс бог, а той наистина беше такъв.

Тогава го погледнах през чужди очи. Съпругът ми седи по същия начин в препълнен бразилски клуб, безмълвният призив за секс се лее от него на страстни вълни. Това беше в природата му, Гидиън бе изключително ненаситно сексуално същество. Имаше ли жена на този свят, която би могла да устои на предизвикателството му? Още не бях срещала такава.

Отидох до него. Седнах разкрачена в скута му. Прокарах ръце по широките му рамене, усещах топлината на тялото му през памучната фланелка. Гидиън постави ръце на бедрата ми и кожата ми пламна под дланите му.

— Жените, които те видят, ще пожелаят да направят това — прошепнах. — Да те докосват по този начин. Ще си го представят.

Гидиън вдигна поглед към мен и бавно прокара език по долната си устна.

— Аз ще си представям теб. Точно в тази поза.

— Това само ще влоши нещата, защото ще видят колко силно го искаш.

— Колко силно искам теб — поправи ме, обхвана дупето ми с две ръце и ме притисна към възбудения си пенис.

Обгърнах члена му с разтворените устни на вулвата си през плата. Притиснах клитора си до твърдия му пенис, завъртях бедра и изпъшках от удоволствие.

— Виждам ги как си избират най-добрата позиция — продължих задъхано — и те гледат страстно. Прокарват пръсти през цепката между гърдите си, докато ти оценяваш прелестите им. Пристъпват от крак на крак и кръстосват крака, защото искат това…

Взех в ръка огромния му твърд пенис и го погалих. Беше изпълнен с енергия, готов за действие. Само разтворените устни на Гидиън подсказваха, че той започва да губи контрол.

— Мислиш си за мен, така че си възбуден. И ако седиш по този начин, с разтворени крака, те ще могат да видят колко е голям членът ти, ще си кажат, че си готов да чукаш.

Протегнах се, обхванах китката му и поставих лявата му ръка върху ниската облегалка на дивана.

— Изглеждаш точно като сега. Не мърдай. — Поставих другата му ръка в скута. — Държиш в ръката си чаша, в която има два пръста тъмна кашаса[10]. Отпиваш от нея от време на време и облизваш устни.

Наведох се и погалих с език чувствената извивка на устните му. Имаше толкова секси уста. Устните му бяха пълни, но твърди. Често му придаваха суров вид и не издаваха мислите му. Гидиън се усмихваше рядко, но когато го правеше, усмивката му беше или момчешки закачлива, или предизвикателно самоуверена. Бавните му усмивки бяха изпълнени с еротика, а киселите му полуусмивки те навеждаха на мисълта, че той се подиграва както на другите, така и на самия себе си.

— Ще изглеждаш безразличен и недосегаем — продължих. — Потънал в собствените си мисли. Отегчен от кипящата енергия и силната музика. Момчетата идват и си отиват. В скута на Мануел винаги седи по някоя предизвикателна красавица. Всеки път, когато погледнеш, е различна. Изборът му е повече от богат.

Гидиън се усмихна.

— А и той си пада по латино мацки. Напълно одобрява избора ми на съпруги.

— Съпруга — поправих го. — Твоята първа и последна съпруга.

— Моята единствена — съгласи се Гидиън. — Избухлива. С гореща кръв. Моята единствена и постоянна мацка за една нощ. Уж знам точно какво ще стане между нас, а ти най— неочаквано ме изненадваш. Всеки път ме изяждаш жив и все не ти стига.

Стиснах брадичката му и го целунах, като продължавах бавно и спокойно да галя члена му.

— Араш ти носи напитка всеки път, когато реши да се поразходи из заведението. Разказва ти какво е видял, докато е обикалял, и за момент ти изглеждаш заинтригуван, което още повече влудява жените, които те наблюдават. Тази кратка проява на интимност и топлота само ги кара да искат още.

— Ами Арнолдо? — попита Гидиън и ме погледна с тъмни, страстни очи.

— И той е сдържан като теб. Наранен е и страда, защото сърцето му е разбито, но е достъпен. Флиртува и се усмихва, но се усеща, че има нещо у него, което трудно може да се достигне.

Жените, които са твърде уплашени от теб, ще се насочат към Арнолдо. Ще ги накара да

те забравят, въпреки че той самият напълно ще забрави за тях.

По устните на Гидиън се появи едва забележима усмивка.

— И всичко това, докато аз стоя замислен и се пека на бавен огън, защото съм ужасно надървен и усещам липсата ти толкова силно, че изобщо не мога да се забавлявам?

— Така си представям нещата, шампионе — заявих и се отпуснах на твърдите му като камък бедра. — А жените в Рио ще си представят как идват към теб и сядат в скута ти, както съм седнала аз сега. Искат да мушнат ръце под ризата ти ето така…

Надигнах фланелката му и притиснах длани до добре оформените му коремни мускули. Проследих с пръсти извивките на плочките му, докъдето можех да достигна.

— Ще си представят колко е твърдо тялото ти под дрехите, какво ще е усещането да се притиснат до мускулите на гърдите ти.

Всяка моя дума бе съпроводена от действието, което описва. Сърцето ми биеше като лудо, защото усещах тялото му под дланите си. Гидиън беше толкова мускулест и силен — истинска мощна секс машина. Някакъв първичен женски инстинкт ме заставяше моментално да откликвам на това. Да го желая. Гидиън беше самец, с когото си заслужава да се сношаваш, алфа мъжкар в разцвета на силите си. Енергичен. Силен. Изключително опасен. И не се поддаваше на опитомяване.

Раздвижи се, а аз спрях.

— Не мърдай — смъмрих го. — Ти няма да ги докосваш.

— Те изобщо няма да са до мен — възрази, но отново зае позата, в която го бях поставила.

Като султан, боготворен от пламенните момичета в харема.

Вдигнах фланелката му. Измъкнах я през главата и я оставих така, че опънатият плат да държи раменете му назад. Гидиън изви глава, впи устни в зърното ми и започна нежно да смуче чувствителното местенце. Простенах и се опитах да се отдръпна от него, бях прекадено възбудена и не можех да го понеса. Той стисна със зъби твърдото зърно и не ми позволи да мърдам.

Наведох глава и вперих поглед в бузите му — потъваха при всяко засмукване. В горещата си уста Гидиън шибаше зърното ми с език и току преглъщаше. Напрегнах мускулите на вагината си и те затрептяха в съзвучие е ритмичното подръпване.

Протегнах ръка, развързах връзката на анцуга му и дръпнах надолу ластика. Щом освободих огромния му пенис, го хванах и раздвижих върховете на пръстите си по пулсиращите вени, които преминаваха по цялата му дължина. Главичката му беше влажна и аз плъзнах ръка по първите капки семенна течност.

Гидиън отлепи устни от мен, когато поставих члена му до отвора на вагината си.

— Поеми го бавно, ангелчето ми — каза дрезгаво. — Вкарвай го малко по малко. Ще бъда в теб цяла нощ, затова не искам да те нараня.

Тръпки полазиха по кожата ми.

— Те не биха си представили, че могат да те поемат бавно — възразих.

Гидиън се протегна и отметна назад косата, паднала върху лицето ми.

— Сега не мислиш за другите жени, ангелчето ми. Представяш си самата себе си.

Изведнъж осъзнах, че е прав. Жената, която го бе възседнала, не беше някоя дългокрака брюнетка, която го сваля с поглед в представите ми. Бях аз. Аз галех с любов члена му. Аз го бях накарала да седне в тази поза. Аз се бях надвесила над него и използвах всяка възможност да потъркам широката главичка на пениса му между устните на вулвата ми.

Съпругът ми изстена, когато ме почувства. Надигна се леко и настойчиво се опита да проникне в мен. Стисна бедрата ми, дръпна ме надолу и разтвори процепа ми с уголемения от възбуда връх на члена си.

— О, Гидиън!

Притворих очи, когато се отпуснах върху него и поех първия сантиметър от огромния му пенис. Гидиън ме повдигна леко, докато в мен остана само главичката, после отново ме спусна надолу, за да поема по-голяма част от члена му. Напрегнатите му жили се очертаха ясно на врата му.

— Не желаеш да нося табелка. Искаш да си непрекъснато върху мен и да стискаш члена ми с малката си тясна катеричка. Представяш си, че си отгоре, а аз съм се отпуснал назад и съм те оставил да правиш каквото си искаш.

Изпъчи се и показа великолепното си мъжествено тяло.

— Или може би искаш и аз да участвам?

Навлажних сухите си устни и поклатих глава:

— Не, не искам.

Вдигнах се нагоре, след това се отпуснах надолу. Отново и отново. Всеки път го поемах все по-дълбоко, докато накрая настаних дупето си върху бедрата му. Членът му беше плътен и дълъг. Изскимтях тихичко, когато го усетих да пулсира вътре в мен.

А още не го бях поела изцяло.

Наведох глава и го целунах, насладих се на бавното движение на езика му, който Гидиън плъзна по моя.

— Те те гледат, нали така? — измърмори.

— Гледат теб. Когато се надигна, могат да зърнат колко огромен е всъщност членът ти. Искат го, желаят го болезнено, но той е мой. Ти гледаш мен. Не можеш да откъснеш поглед. За теб наоколо не съществува никой друг.

— Но все още не те докосвам, нали? — попита и се усмихна палаво, когато поклатих глава. — Отпивам си небрежно от кашасата, като че ли в момента най-секси мацката на този свят не язди члена ми пред очите на всички. Вече не съм отегчен, но и всъщност никога не съм бил. Просто чаках. Теб. Знаех, че си тук, усещах го с цялото си тяло.

Опрях се на раменете му и започнах да го чукам с ритмични движения. Усещането беше прекрасно. Чувствах движението на члена му вътре в мен. Ниските опасни стонове, които се изтръгваха от гърдите му, подсказваха колко е възбуден Гидиън. Потта, избила по кожата му. Начинът, по който стягаше коремните си мускули, когато се отпуснех върху него и той навлизаше още по-дълбоко в мен. Не можех да му се наситя.

А и как само се включи в играта ми… колко добре ме познавате… колко много ме обичаше…

Гидиън се отдаде на секса заедно с мен, но както винаги не го направи напълно. Беше съсредоточен върху мен, преди самият той да достигне до оргазъм. Разбрал бе, че си фантазирам как правим секс пред други хора, преди аз самата да го осъзная, и сега ми доставяше удоволствие. Винаги държеше да съм в безопасност, никога не рискуваше да ни видят, но създаваше у мен усещането, че това е възможно. Не бих си и помислила да споделя Гидиън с околните по този начин, имах прекадено развито собственическо чувство. А той никога не би позволил някой да ме зърне така — пазеше ме прекалено усърдно.

Но сега се закачахме и си играехме. Истинско чудо е, че двама души, за които първата среща със секса е била свързана с болка и срам, могат да открият такава радост и любов в него.

— Толкова съм твърд вътре в теб — изръмжа Гидиън и усетих как раздвижва члена си във вагината ми. — Музиката е силна, така че никой не може да чуе звуците, които издавам, но ти ги усещаш. Знаеш, че ме подлудяваш. Фактът, че не го показвам, те възбужда точно толкова, колкото и това, че ни гледат.

— Как само се контролираш — изрекох едва и ускорих темпото.

— Защото те контролирам, нищо че съм отдолу заяви мрачно. — Преструваш се, че всичко е в твои ръце, но в действителност не желаеш да е така. Знам тайните ти, Ева. Ще узная всички до една. Не можеш да скриеш нищо от мен.

Допря палец до устните си и бавно и предизвикателно прокара език по него, без да откъсва очи от мен. Протегна ръка и разтърка клитора ми с бързи движения. Извиках и свърших, притисках члена му с мускулите на вагината си и изцедих всяка капка от него.

Изведнъж той се раздвижи, притисна ме към себе си и стана. Намести ме по гръб на дивана, опря крака в пода и вкара в мен члена си до последния сантиметър. После започна да ме чука силно с някаква първична ненаситност. Докато аз се тресях в оргазъм, той бързо достигаше до своя.

Отметна глава назад, изрече името ми и свърши. Изхвърли горещата си семенна течност, изпъшка, но продължи да движи бедра, сякаш не можеше да спре.

Премигнах и бавно се разбудих, взрях се в лунните лъчи по тавана. Под главата ми имаше възглавница, топла завивка покриваше голото ми тяло.

Извърнах глава, за да видя Гидиън, но мястото до мен беше празно, а завивките бяха внимателно сгънати. Седнах и погледнах часовника. Беше почти три сутринта.

Надигнах се, погледнах към банята, а след това към коридора. През полузатворената врата се процеждаше слаба светлина. Станах от леглото и тръгнах към вратата, свалих халата, който висеше на нея. Облякох яркосинята копринена роба и излязох от стаята. Завързах колана си, докато отивах към кабинета на Гидиън.

Именно оттам идваше светлината, която бях видяла в коридора. Премигнах, когато влязох вътре, защото очите ми не бяха привикнали. Огледах се — кучето спеше на постелката си, а замисленият ми съпруг седеше на бюрото си. Беше вперил поглед в колажа с мои снимки, който украсяваше стената, стиснал в ръка чаша с кехлибарена напитка.

Вдигна поглед към мен.

— Какво има? — попитах и прекосих стаята боса. — Не искаш да си в леглото с мен?

— Не. Би трябвало да го избягвам — отвърна меко, — но не е затова. Не можах да заспя.

— Искаш ли да те изморя? — предложих с усмивка. Навярно изглеждах много глупаво, защото мижах с едно око срещу силната светлина.

Съпругът ми остави чашата на бюрото и потупа скута си.

— Ела тук.

Отидох и се сгуших в него, прегърнах го през врата. Притиснах устни в бузата му.

— Нещо те тревожи.

Тревожеше го цяла вечер, но нямах представа какво е.

Допря нос до извивката на ухото ми и прошепна:

— Има ли нещо, което не си ми казала?

Отдръпнах се намръщена и го погледнах внимателно.

— Какво например?

— Каквото и да е. — Пое си дълбоко въздух. — Имаш ли някакви тайни?

Осмислих въпроса му и стомахът ми се сви.

— Подаръкът за рождения ти ден. Но няма да ти кажа какъв е.

На устните му трепна плаха усмивка.

— Както и ти — продължих, очарована от изражението му. — Всички частици от теб, които само аз познавам. Ти си тайна, която ще пазя до последния си дъх.

Наведе глава и за момент косата скри лицето му.

— Ангелчето ми.

— Случило ли се е нещо, Гидиън?

Известно време мълча. Погледна ме.

— Щеше ли да ми кажеш, ако човек, когото познаваш; човек, който ти е много близък,

прави нещо незаконно?

Стомахът ми се стегна на възел.

— Какво си чул? Да ни би някой клюкарски блог да разпространява лъжи?

— Отговори на въпроса ми, Ева — настоя Гидиън напрегнато. Никой не прави нищо незаконно!

— Не те попитах това — каза търпеливо, но твърдо. Припомних си въпроса му.

— Да, щях да ти кажа. Разбира се. Казвам ти всичко.

Отпусна се. Вдигна ръка и докосна лицето ми.

— Можеш да ми довериш всичко, ангелчето ми. Без значение какво е.

— Така и правя — отвърнах и го стиснах за китката. — Не мога да разбера защо говориш така.

— Не искам между нас да има тайни.

Погледнах го.

— Ти си този, който крие тайни. Не ми казваше нищо преди.

— Но в момента работя над това.

— Знам. Затова сега всичко между нас е толкова хубаво. Усмивката се върна на устните му.

— Така е, нали?

— Абсолютно. — Целунах усмихнатите му устни. Повече никакво бягане и никакво криене.

Гидиън ме хвана по-здраво, стана и ме вдигна.

— Какво правиш? — попитах и се притиснах до топлото му тяло.

Запъти се обратно към спалнята.

— Отиваме да ме измориш.

— Леле!

Следващата сутрин мина като предишната — Гидиън стана в обичайния си час, а аз се излежавах гола в леглото като ленивец.

Извърна очи от огледалото и погледна към мен, докато завързваше вратовръзката си в дрешника.

— Какви са плановете ти за днес?

Прозях се и притиснах възглавницата по-плътно до себе си.

— Ще поспя още малко, след като излезеш. Само за около час. Блеър Аш ще се отбие към десет.

— Така ли? — възкликна и ме погледна отново в огледалото. — Защо?

— Ще променя някои неща тук. Ще превърнем стаята за гости в кабинет и ще сложим падащо легло. По този начин хем ще разполагаме с гостна, хем и аз ще имам място, където да работя.

Гидиън приглади вратовръзката си, зае се да закопчава жилетката си и дойде в спалнята.

— Не сме го обсъждали.

— Така е. — Преместих нарочно крака си, така че чаршафът да се плъзне от него. — Не исках да спорим по въпроса.

Преди време се бяхме разбрали да превърнем стаята за гости в моя стая и да я свържем с голямата баня. Така щяхме да оформим голяма спалня с място за него и за мен. Тази подредба разрешаваше проблема с парасомнията на Гидиън, но също така означаваше, че ще спим в отделни стаи.

— Не трябва да спим в едно легло — напомни ми тихо.

— Не съм съгласна — възразих и за да не му дам възможност да спори с мен, бързо продължих: — Опитах се да го преодолея, Гидиън, но никак не съм щастлива, че трябва да се разделяме така нощем.

Съпругът ми мълча известно време, пъхнал ръце в джобовете на панталоните си.

— Не е честно да ме караш да избирам между щастието и безопасността ти.

— Знам. И не те карам да избираш, вече реших. Осъзнавам, че не е справедливо, но някой трябваше да вземе това трудно решение и аз го направих — заявих. Седнах и подпъхнах възглавницата зад гърба си така, че да се облегна на таблата на леглото.

— Взехме решението заедно. След това ти, очевидно, си променила решението си, без да го обсъдиш с мен. И колкото и да ми показваш циците си, въпреки че са прекрасни, няма да успееш да ме разсееш.

Присвих очи.

— Ако исках да те разсея, изобщо нямаше да повдигам въпроса.

— Отмени срещата с дизайнера, Ева — отвърна троснато. — Първо трябва да го обсъдим ние двамата.

— Срещата се състоя вчера. Наложи се да я прекратим, защото дойдоха ченгетата, но Блеър вече работи по проекта. Днес ще ми покаже няколко варианта.

Гидиън извади ръце от джобовете и ги кръстоса пред гърдите си.

— Значи твоето щастие е на първо място, а моето да върви по дяволите?

— Не си щастлив, че ще спиш в едно легло с мен ли?

Един мускул на лицето му трепна.

— Не си играй с мен. Изобщо не се замисляш как бих се почувствал, ако те нараня някак.

Изведнъж безсилието ми се превърна в срам:

— Гидиън…

— Изобщо не помисляш какво би ни причинило това — прекъсна ме ядно. — Оставям те да си правиш експерименти с много неща, Ева, но не и с нещо, което може да разруши връзката ни. Щом искаш да съм до теб, когато заспиваш, ще бъда. Ако желаеш да съм до теб, когато се събуждаш, мога и това да направя. Но в часовете, когато и двамата сме дълбоко заспали, е прекалено опасно да рискуваме всичко заради проклетата ти прищявка.

Преглътнах бучката, заседнала в гърлото ми. Исках да му обясня, че се тревожа да не би отделните спални да ни отдалечат един от друг. Не само физически, но и емоционално.

Болно ми беше, че след като се любим, той трябваше да стане и да си отиде. Това отнемаше от красотата и магията на акта и го превръщаше в нещо друго. А ако вечер оставаше до мен, докато заспя, и се събуждаше по-рано, за да дойде отново при мен сутринта, щеше да страда от недоспиване. Колкото и неуморим да ми изглеждаше понякога, Гидиън все пак беше човек.

Работеше усилено, тренираше здраво и всеки ден трябваше да се справя с огромен стрес. Недоспиването не можеше да се превърне в част от режима му.

Но той се страхуваше за безопасността ми и този страх нямаше да се изпари с един— единствен разговор. Трябваше да извървим този път стъпка по стъпка.

— Добре — отстъпих. — Да се уговорим така: Блеър ще ни остави планове с идеите си и ние с теб ще ги обсъдим. Обещавам, че в това време е него няма да съборим нито една стена на стаята за гости. Мисля, че нещата отидоха твърде далеч, Гидиън.

— Преди не мислеше така.

— Това може да се превърне в непреодолима пречка, а ние не го искаме… Ти не го искаш, нали? Предпочиташ да можем да спим заедно, права ли съм?

Гидиън отпусна ръце, заобиколи леглото и седна на ръба. Взе ръката ми и я вдигна до устните си.

— Да, предпочитам го. Мисълта, че не мога да ти дам нещо толкова просто, ме убива. И като знам, че това те прави нещастна… Съжалявам, ангелчето ми. Не можеш да си представиш колко съжалявам.

Сложих ръка на бузата му.

— Ще се постараем и двамата. Трябваше първо да го обсъдя с теб. Май се държах точно в твой стил: първо действаш, после обясняваш.

Мъжът ми се усмихна мрачно.

— Предавам се. — Целуна ме бързо и силно. — И внимавай с Блеър. Харесва те.

Отпуснах се назад.

— Намира ме за привлекателна — поправих го. — А и си е флиртаджия по природа.

В погледа на Гидиън се появи опасно пламъче.

— Да не би да те сваля?

— Държи се съвсем професионално. Ако прекрачи границата, ще го изгоня, но ми се струва, че флиртува с всичките си клиентки. Сигурно се отразява добре на бизнеса му. — Усмихнах се. — Сви перки, като му казах, че започвам да свиквам с издръжливостта ти и няма нужда да спим в отделно легло.

Гидиън вдигна вежди.

— Не може да бъде.

— Наистина му го казах. Точните ми думи бяха: „Ще спя, като умра. А междувременно, ако съпругът ми иска да го правим по шест пъти на нощ и е достатъчно издръжлив за това, коя съм аз, че да се оплаквам?“

Първия път, когато разговарях с Блеър, не прецених какво би могъл да си помисли, щом разбере, че Гидиън ще се жени за жена, с която не възнамерява да споделя едно легло. Когато дизайнерът започна дискретно да флиртува с мен, осъзнах, че навярно очаква да се поддам на чара му. Едва тогава разбрах в каква неловка ситуация е съпругът ми. Но Гидиън така и не се оплака как би изглеждало това за външен наблюдател. Тревожеше се за мен, а не за репутацията си на прочут плейбой.

С удоволствие поставих Блеър на мястото му.

Пооправих разрошената си коса.

— Аз съм блондинка с големи цици. Една-две усмивки и обикновено каквото и да кажа, ми се разминава.

— Господи! — Гидиън се престори, че въздиша дълбоко, но явно много се забавляваше. — Да не би да се чувстваш длъжна да споделяш подробности от сексуалния ни живот с всеки срещнат?

— Не — отвърнах и му намигнах. — Но е много забавно.

Останах будна, след като Гидиън отиде на работа. Взех телефона и се обадих на треньора си Паркър Смит. Беше рано и тъй като още не бе започнал работа, отговори самият той.

— Здрасти, Паркър. Ева Трамел е. Как си?

— Добре. Ще идваш ли днес? Напоследък не те виждам много често.

Сбърчих нос.

— Знам. Ще дойда днес, затова ти се обаждам. Искам да поработим върху нещо конкретно.

— Добре. Какво си намислила?

— Занимавахме се с поведение в рискови ситуации и в случай на нападение. Но какво да правя, ако съм напълно беззащитна. По време на сън, например?

Паркър се замисли.

— С едно коляно в топките можеш да обезвредиш всеки мъж… Това ще ти даде достатъчно време.

Приложила бях тази хватка на Гидиън преди време, за да го извадя от един изпълнен с насилие кошмар. Бих го направила отново, ако се наложи, но предпочитах да се измъкна от ситуацията, без да го наранявам. Кошмарите и без това му причиняваха толкова голяма болка. Не исках да се събужда с нея.

— Ами ако… нападателят ти е върху теб? Как можеш да забиеш коляното си тогава?

— Ще поработим над това. Ще обмислим различни възможности — каза и замълча. — Всичко наред ли е?

— Всичко е чудесно — успокоих го и след това излъгах: — Видях го в едно телевизионно шоу снощи. Помислих си, че колкото и да си подготвен, не можеш да прецениш рисковата ситуация, докато спиш.

— Няма проблем. Ще съм в залата след няколко часа и ще остана там до затваряне.

— Добре. Благодаря.

Затворих телефона и се отправих към душа. Когато излязох от банята, видях, че имам две пропуснати повиквания от Кари. Набрах номера му.

— Здрасти, какво става?

— Мислех си… Нали спомена нещо за класическа рокля?

Въздъхнах. Всеки път, когато си помислех за сватбената рокля, започвах да се притеснявам. Колкото и да ми се искаше да повярвам, че идеалната дреха ще падне от небето точно преди големия ден, по-реалистично беше да приема, че трябва да направя нещо по въпроса.

Как да не обичам Кари, след като не се отказва от мен въпреки всичко. Познава ме толкова добре, колкото и аз — себе си.

— Какво ще кажеш за една от сватбените рокли на Моника? — предложи. — Нещо старо и така нататък[11]. Двете имате еднакви фигури. Няма да са необходими много поправки.

— Ами… не, Кари. Щеше да е подходящо, ако се беше омъжила за баща ми с една от тези рокли. Но не мога да облека нещо, 10 което го е носила на сватбата с пастрока ми. Няма да изглежда добре.

Кари се засмя.

— Да, права си, но Моника има страхотен вкус.

Прокарах пръсти през мократа си коса.

— При всички случаи се съмнявам, че пази сватбените си рокли. Не би било особено тактично да ги държи в къщата на новия си съпруг.

— Добре, идеята беше глупава. Можем да разгледаме някои винтиндж модели. Едно приятелче знае всички магазини в Манхатън, които продават антикварни дизайнерски тоалети.

Предложението ми се стори удачно.

— Добре, може да стане.

— Понякога съм направо гениален. Днес имам ангажимент с „Грей Айълс“, но довечера съм свободен.

— Аз обаче съм на семейна терапия.

— А, добре. Забавлявай се. Утре тогава? Може да открием и нещо подходящо за Ибиса.

Щом ми напомни за плановете ни за уикенда, внезапно се почувствах притисната от

времето. Не можех да не се безпокоя, въпреки че знаех колко добре ще си прекараме с приятелите ни.

— Утре става. Ще дойда в апартамента.

— Чудесно. Ще съберем и багажа.

Затворих, но задържах телефона си в ръка, натъжена. За първи път, откакто се преместихме в Ню Йорк, имах усещането, че с Кари живеем на две различни места. Вече свиквах да се чувствам у дома в мезонета на Гидиън, докато домът, който делях с най— добрия си приятел, все още си оставаше „апартаментът“.

Получих съобщение, което ми напомни, че Блеър ще дойде след трийсет минути. Изругах наум, хвърлих телефона на леглото и побързах да се приготвя.

— Как сте вие двамата? — попита доктор Питърсън, докато всички се настанявахме на местата си.

Аз и Гидиън седнахме на дивана както обикновено, а доктор Питърсън се настани в креслото си и взе таблета.

— По-добре отвсякога — отговорих.

Съпругът ми замълча, но се протегна, хвана ръката ми и я постави на бедрото си.

— Получих поканата за сватбата ви — заяви с усмивка докторът. — Със съпругата ми с нетърпение очакваме събитието.

Не успях да убедя майка ми да включи дори мъничък червен детайл в поканите, но станаха много хубави. Бяха напечатани върху тънък пергамент и поставени в прозрачни джобчета, както и в бял пощенски плик за изпращане. Вълнувах се силно при мисълта как ще реагират хората, щом ги получат. Чрез тези покани правехме още една крачка напред и оставяхме зад гърба си фасадата на годежа.

— Ние също — облегнах се на Гидън и той ме прегърна.

— Последния път, когато се видяхме — започна доктор Питърсън, — ти току-що беше напуснала работа, Ева. Как приемаш промяната?

— По-лесно, отколкото очаквах. Но съм много заета, което навярно ми помага.

— С какво?

Замислих се, преди да отговоря:

— Да не се чувствам безполезна. В момента съм по-заета. И се занимавам с неща, които са наистина важни за мен.

— Какви, например?

— Сватбата, разбира се. И преместването ми в мезонета, което правя бавно и постепенно. Освен това планирам някои промени там, за които бих искала да поговорим.

— Разбира се. — Доктор Питърсън ме изгледа внимателно. — Хайде първо до си поговорим за това „бавно и постепенно“ пренасяне. Влагаш ли особено значение в него?

— Не, просто не правя всичко изведнъж. Искам да е по-продължителен процес.

— Може би смяташ, че по този начин ще ти е по-лесно да се обвържеш? Преди действаше много решително. Омъжи се тайно. Разделихте се. Напусна работа…

Замислих се над думите му.

— Тази промяна засяга Кари и Гидиън не по-малко, отколкото мен.

— Що се отнася до мен — намеси се Гидън, — колкото по-бързо се премести, толкова по— добре.

Свих рамене:

— Просто постъпвам внимателно.

Доктор Питърсън си записа нещо на таблета.

— На Кари трудно ли му е да свикне с новата ситуация?

— Не знам — признах. — Ако се съди по поведението му, не. Но аз се тревожа. Много лесно се връща към лошите си навици, ако няма подкрепа.

— Ти какво мислиш по въпроса, Гидиън?

— Знаех с какво се захващам, когато се ожених за нея — отвърна равно.

— Това е добре — съгласи се с усмивка доктор Питърсън. — Но не ми казва особено много.

Гидиън зарови ръка в косата ми и започна да си играе с нея.

— Вие самият сте женен мъж, докторе. Сигурно знаете, че съпругът прави някои отстъпки, за да запази мира. За мен Кари е една от тези отстъпки.

Заболя ме, когато го чух, но знаех, че в началото Гидиън нямаше нищо против Кари. После най-добрият ми приятел направи няколко поредни грешни стъпки — една вечер организира групов секс в хола ни, например — и това промени мнението на мъжа ми за него.

Доктор Питърсън погледна към мен.

— Значи ти се опитваш да балансираш нуждите на съпруга си и на най-добрия си приятел. Не е ли стресиращо?

— Не е лесно — опитах се да се измъкна, — но „балансирам“ не е най-точната дума. Бракът ми и Гидиън винаги са на първо място.

На съпруга ми чутото явно му хареса, защото леко, но собственически стисна с ръка косата ми.

— Но — продължих — не искам изведнъж да завладея апартамента на Гидиън, нито пък Кари да се почувства изоставен. Всеки ден пренасям по един малък сак с вещи и мисля, че така промяната става постепенно.

Щом изрекох мислите си на глас, осъзнах колко майчински прозвучаха. И все пак трябваше поне да се опитам да предпазя хората в живота ми, които имаха нужда от това. Особено от болката, която можеха да им причинят моите действия.

— Дотук спомена всеки друг, но не и себе си — посочи доктор Питърсън. — Ти как се чувстваш?

— Вече усещам мезонета почти като свой дом. Единственото, с което не мога да се справя, е кой къде ще спи. Досега споделяхме едно легло, но Гидиън иска да спим отделно, а аз не.

— Заради кошмарите ли? — попита доктор Питърсън и погледна към Гидиън.

— Да-отвърна той.

— Имал ли си кошмари напоследък?

Съпругът ми кимна.

— Не от най-страшните — поясни.

— Какви са най-страшните ти кошмари? При тях прибягваш до физически действия ли?

Гидиън си пое дълбоко въздух:

— Да.

Докторът ме погледна отново.

— Ти съзнаваш риска, нали, Ева? И въпреки това искаш да спиш в едно легло с Гидиън?

— Да, разбира се.

Пулсът ми се ускори, когато си спомних как Гидиън ме беше притиснал към матрака с цялата си злоба. От устата му се лееха грозни думи на болка и яд, както и закани за физическа разправа.

В ужаса на кошмара той не виждаше мен, а Хю — човека, когото бе готов да разкъса с голи ръце.

— Много щастливо женени двойки спят отделно — изтъкна доктор Питърсън. — Причините могат да са най-различни: мъжът хърка, жената дърпа завивките и така нататък. Но те разбират, че спането поотделно се отразява по-добре на брачната им хармония, отколкото спането в едно легло.

Отдръпнах се от мъжа си, исках и двамата да ме разберат правилно.

— Обичам да спя до Гидиън. Понякога се събуждам през нощта и го наблюдавам как спи. Друг път се събуждам и не е нужно дори да отварям очи, просто слушам дишането му. Усещам мириса му, чувствам топлината му. Спя по-добре, когато той е до мен. Знам, че и той спи по-добре.

— Ангелчето ми… — Гидиън погали гърба ми.

Погледнах го и срещнах погледа му. Лицето му изглеждаше безизразно. Невероятно красиво. Очите обаче бяха тъмносини езера, изпълнени с болка. Протегнах се към ръката му.

— Знам, че това те наранява. Съжалявам. Просто и двамата трябва да положим усилия, за да го постигнем. Не искам да се отказваме.

— Това, което описваш, Ева — заяви доктор Питърсън тихо, — се нарича интимност. И е една от истинските радости, които човек намира в брака. Напълно разбираемо е, че копнееш за нея. Донякъде с всички ни е така. Изглежда обаче, че за вас с Гидиън тя е особено важна.

— За мен наистина е — съгласих се.

— Да не би да намекваш, че за мен е различно? — попита Гидиън сдържано.

— Не. — Извърнах лице към него. — Моля те, не заемай отбранителна позиция. Проблемът не е у теб и аз не те обвинявам.

— Знаеш ли колко гадно ме караш да се чувствам? — попита ме укорително.

— Не искам да го приемаш лично. Това е…

— Жена ми иска да ме гледа, докато спя, а аз дори това не мога да ѝ дам — сопна се Гидиън.

— И това ако не е лично.

— Добре, нека го обсъдим — намеси се бързо доктор Питърсън и привлече вниманието ни.

— В основата на този разговор стои копнежът за близост и интимност. Стремежът към интимност е дълбоко залегнал в природата на човешкото същество, но при хората, станали жертва на сексуално насилие като деца, той е особено изострен.

Гидиън все още бе напрегнат, но слушаше внимателно.

— В много случаи — продължи докторът — насилникът полага големи усилия да изолира жертвата, за да прикрие престъплението си и да направи жертвата зависима от него. Често самите жертви се отдръпват от семейството и приятелите си. Животът на всички останали им изглежда толкова обикновен, а тревогите им — толкова незначителни в сравнение с ужасната тайна, която са принудени да крият.

Наместих се отново на дивана и се притиснах до Гидиън така, че да го обгърна с цялото си тяло. Той отново ме прегърна с една ръка, а с другата потърси моята.

Изражението на доктор Питърсън омекна, когато ни видя.

— И двамата се отърсихте от дълбоката си самота, щом се разкрихте един на друг, но когато човек е бил лишен от истинска интимност толкова дълго, в душата му остава белег. Настоятелно ви съветвам да потърсите други начини, с които да постигнете близостта, за която копнее Ева. Създайте си сигнали и ритуали, които са единствено ваши и не представляват заплаха за нито един от двама ви, а ви създават усещането за връзка.

Въздъхнах и кимнах.

— Ще поработим над това — продължи доктор Питърсън. — А що се отнася до кошмарите ти, Гидиън, най-вероятно в процеса на терапията честотата им ще продължи да намалява и няма да са така страшни като преди. Но това е само началото. Направили сме първите стъпки от едно дълго пътешествие.

Отметнах глава и погледнах към Гидиън.

— Ще продължи цял живот — обещах тържествено.

Съпругът ми нежно докосна бузата ми с пръсти. Не изрече думите, но ги видях в погледа му, почувствах ги в ласката му.

Между нас имаше любов. Останалото щеше да дойде с времето.

Глава 10

— Поддържам връзка с Бенджамин Кланси — каза Раул, наведе се и подпря лакти на коленете си. — С госпожа Крос ще тръгнете към летището по едно и също време, така че можете да пътувате заедно, ако искате.

— Разбира ce.

Имах нужда да прекарам малко време насаме с Ева, преди да тръгнем в различни посоки. Работният ден ми се струваше прекалено дълъг, когато жена ми не беше до мен. Цял един уикенд без нея щеше да е истинско мъчение.

— Ще ѝ се обадя и ще ѝ кажа, че ще я вземем от тях. Ще ни трябва лимузината.

Раул беше професионалист до дъното на душата си, така че не реагира на думите ми. По-разумно щеше да е лимузината да вземе приятелите на Ева вместо нас, но нито бентлито, нито мерцедесът осигуряваха уединението, от което се нуждаех.

Седях на дивана в кабинета си, а срещу мен в двете кожени кресла са бяха настанили Раул и Ангъс. Решихме Ангъс да остане тук, а Раул да оглави охраната ми в Бразилия.

Ангъс щеше да замине за Остин, за да види какво може да открие за произхода на Лорън Китри.

Раул кимна в знак, че разбира.

— Ще уредим отделен транспорт за вас и за приятелите ѝ.

— Как ще пътува Ева до Ибиса?

— С частен самолет, нает от Ричард Стантън. Предложих им да отседнат в хотел „Виентос крусадос“ в Ибиса и Кланси се съгласи. Наложи се да се направят известни промени, тъй като в курорта няма свободни места до края на летния сезон, но управителят на хотела успя да уреди всичко. Засилили са охраната и очакват госпожа Крос.

— Добре.

Поуспокоих се, щом разбрах, че Ева ще отседне в един от хотелите на „Крос индъстрис“. Притежавахме и две известни нощни заведения в района — едното в самата Ибиса, другото в Сан Антонио. И без да питам знаех, че Раул е посочил и двете на колегата си. Очаквах Кланси да използва тази информация. Беше умен човек и щеше да оцени подкрепата, осигурена от охраната и персонала ни.

— Както обсъдихме и по-рано — продължи Раул, — ще имаме собствен екип на летището, който ще следва госпожа Крос по време на целия уикенд. Инструктирали сме хората си да се облекат цивилно и да се слеят с околните, да окажат помощ на Кланси и да се намесят само ако стане абсолютно необходимо.

Кимнах. Кланси беше добър, но се налагаше да охранява едновременно и Моника, и Ева, освен това за тях Кари също бе част от семейството, така че бодигардът щеше да наблюдава и него. Трябваше да раздели вниманието си на три, като най-важна за него щеше да е Моника, тъй като бе съпруга на работодателя му. За мен обаче най-важна беше сигурността на Ева. Исках някой да я следи неотлъчно във всеки един момент, когато тя излезе от хотела.

Слава богу, че това събитие беше само веднъж в живота.

Раул се изправи.

— Ще се свържа с Кланси, за да обсъдим как точно ще се придвижите до летището.

— Благодаря ти, Раул.

Ангъс също стана.

— Отивам да оставя Лъки при сестра ти. Праща ми съобщения на всеки час, за да разбере дали съм тръгнал.

Усмихнах се. Айрланд се развълнува много, когато я попитах дали би гледала кучето вместо мен. Реших, че така Лъки ще се чувства по-добре, вместо да го оставим в кучешки хотел, а и ще отвлече вниманието на Айрланд от депресията на майка ми и развода.

Ангъс тръгна, но спря, преди да стигне до вратата.

— Забавлявай се, момко. Ще ти се отрази добре.

— Разбира се.

Излезе и ме остави да довърша работата си за седмицата.

Погледнах колко е часът и набрах номера на жена си.

— Здрасти, шампионе — каза Ева весело и бодро. — Май не можеш да спреш да мислиш за мен?

— Кажи ми, че ти си мислеше за мен.

— Винаги го правя.

Спомних си как изглеждаше миналата вечер, докато лежеше но корем на леглото, вирнала пети нагоре. Наблюдаваше ме как събирам багажа си, подпряла брадичка на ръцете си, и от време на време коментираше избора ми на дрехи. Забеляза, че не взех нито тъмносивите панталони, за които си бе фантазирала, нито черната фланела с остро деколте. Фактът, че съзнателно ги пропуснах, беше единственото, което я накара да се усмихне. Иначе беше мълчалива и потисната.

— Ще пътуваме заедно до летището — съобщих ѝ. — Сами.

— О! — възкликна Ева и изведнъж ме разбра. — Чудесно.

— Надявам се да е повече от чудесно.

— Аааа… — Сниши глас и в него се долови лека дрезгавост, което ми подсказа, че мисли за секс. — Да не си станал фетишист на тема транспортни средства?

Стана ми приятно и забавно, помогна ми да се отърва от стреса, който ми причиняваше мисълта за предстоящите дни. Ева беше съгласна да правим секс навсякъде и често ме прелъстяваше, докато пътуваме. Преди си бях наложил самоограничението да правя секс само в хотела, но тя бе променила целия ми стереотип. Подтикна ме да се любим в кола или в самолет, в дома ми и в офиса.

Никога не можех да ѝ откажа. Не бях в състояние. Всеки път, когато ме пожелаеше, бях готов и с охота се съгласявах.

— Фетишист съм на тема „Ева“ — прошепнах в отговор.

— Добре. — Жена ми си пое въздух. Няма ли да свършва вече уикендът?

Чух, че Кари каза нещо на заден фон, но не разбрах какво.

— Скоро, ангелчето ми. Сега ще те оставя.

— Никога не ме оставяй, Гидиън.

Изрече го с плам и това силно ме развълнува, защото подсказваше колко несигурна се чувства заради предстоящия уикенд. След раздялата, която Ева сама бе наложила, се зарадвах на този факт, защото разбрах, че не очаква с нетърпение новото ни сбогуване, дори поводът да бе приятен.

— Оставям те да продължиш подготовката си — поправих се, — така че да си готова, когато Раул дойде да те вземе.

— Остави го него. Ще бъда готова за теб — измърка Ева и докато затварях телефона, усетих, че съм се възбудил болезнено.

Малко след четири Араш влезе в офиса ми с бавна стъпка. Пъхнал бе ръце в джобовете и си тананикаше нещо под носа. Ухили се и се настани в един от столовете пред бюрото ми.

— Готов ли си за уикенда?

— По-готов не мога да бъда отвърнах, отпуснах се назад и забарабаних с пръсти по страничната облегалка на стола.

— Сигурно ще се зарадваш да разбереш, че оплакването на Ани Лукас ще остане без последствие.

Очаквах го, но все пак ми стана приятно, когато Араш го потвърди.

— Така и трябваше.

— Не разбрах дали ще я обвинят в невярно представяне на инцидента. Но ако се опита да

се свърже c теб, c Ева или с Кари по какъвто и да е начин, трябва веднага да ми съобщите.

Кимнах разсеяно.

— Разбира се.

Араш ме изгледа внимателно.

— Защо си се умислил така?

Усмихнах се кисело.

— Току-що говорих с един от членовете на борда на „Видал Рекърдс“. Кристофър продължава да набира капитал, за да откупи акциите.

Адвокатът ми вдигна учудено вежди.

— Ако успее да го събере, ще излезеш ли от компанията?

— Бих го направил, ако Кристофър беше единственият, за което трябва да се тревожа.

Само бъдещето щеше да покаже дали Айрланд ще реши да се присъедини към семейния

бизнес, но така или иначе, финансовото ѝ състояние зависеше от успеха на компанията, а Кристофър вземаше лоши решения. Отхвърляше всичките ми съвети, както и предложенията ми да го подкрепя. Често отказваше да се вслушва и в съветите на Крие — очевидно смяташе, че част от тях съм му подсказал аз.

— Какво мисли по въпроса бордът?

— Гледат на това като на семейна вражда и искат да намеря бързо и безболезнено решение.

— Възможно ли е? Никога не сте се разбирали с брат ти.

Поклатих глава:

— От това нищо няма да излезе.

Знаех, че Араш няма да разбере. Той самият имаше брат и сестра и семейството му беше много сплотено.

Приятелят ми въздъхна.

— Съжалявам, братле. Никак не е лесно.

В един идеален свят Кристофър щеше да присъства на ергенското ми парти този уикенд. Щяхме да сме близки. Щеше да бъде кум на сватбата ми…

Аз все още не бях поканил никого да изпълни тази роля. Арнолдо бе взел в свои ръце организирането на уикенда, но не знаех дали го е сторил, защото очаква да стои до мен по време на церемонията, или защото е по-инициативен от останалите.

Само преди седмици изобщо не бих се замислил дали да поканя Арнолдо да застане до мен. И отчасти още се надявах това да стане.

Араш също не беше лош избор. С него се виждахме почти всеки ден, за разлика от Арнолдо. И като мой адвокат той знаеше за мен и Ева неща, които никой друг не предполагаше. Можех да му се доверя изцяло, дори адвокатската тайна да не го задължаваше да си мълчи за всичко чуто.

Но никой друг освен жена ми не беше толкова прям с мен като Арнолдо. Отдавна си мислех, че откровените му и понякога язвителни съвети ме предпазват да не стана прекалено циничен и преситен.

Този уикенд щях да направя избор между двамата си най-близки приятели.

Струваше ми се някак… неправилно да стоя пред вратата на апартамента на Ева и да я чакам. Облегнах се на стената на коридора и си помислих колко бързо и драстично се бяха променили отношенията ни и как с цялото си същество ще се боря те никога да не се върнат в изходна позиция. Нямаше как да предположа, че връзката ни ще се развие по този начин. Че между нас няма да има никакви тайни, че ще сме открити и дълбоко влюбени един в друг.

И преди сме имали такива мигове. Някои от нощите, които прекарвахме заедно в съседния апартамент. Уикендите, през които се измъквахме, за да сме само двамата. Но тези моменти съществуваха в нещо като вакуум. Сега ги изживявахме съвсем открито. Щяхме да се чувстваме още по-добре, когато целият свят узнае, че сме женени, и Ева заживее изцяло при мен в мезонета.

Вратата се отвори и жена ми се появи. Изглеждаше прекрасно и много секси в тясна червена рокля и сандали на висок ток. Вдигнала бе слънчевите очила на върха на главата си и буташе куфар на колелца. Съвсем скоро щеше да стяга багаж за медения ни месец. И тогава щяхме да тръгнем заедно като сега, но нямаше да се разделяме до края на пътуването.

— Тук съм — обадих се и се протегнах да взема куфара.

Ева бутна ръката ми и се притисна към мен, тялото ѝ беше топло и меко. Дръпна главата ми надолу и ме целуна бързо и сладко.

— Трябваше да влезеш.

— Ти, аз и легло наблизо? — Прегърнах я през кръста и я насочих към асансьора. — Щях да се възползвам от теб, ако не знаех, че Кари ще започне да блъска по вратата и да мърмори, че ще изпуснете полета.

Докато асансьорът се спускаше към фоайето, Ева се отдръпна от мен, хвана перилото зад гърба си и изложи изкусителните си крака на показ. Флиртуваше съвсем открито, личеше си дори от погледа ѝ. В очите ѝ проблесна закачливо пламъче, когато облиза долната си устна.

— Изглеждаш невероятно секси.

Погледнах бялата фланелка и панталоните в цвят каки, които бях облякъл, преди да си тръгна от работа.

— Обикновено носиш тъмни цветове — добави.

— Там, където отиваме, е прекалено горещо за тъмни дрехи.

— Ти си прекалено горещ.

Повдигна крак и бавно потърка бедра едно в друго.

Стана ми забавно, усещах, че постепенно се възбуждам. Облегнах се назад и продължих да се наслаждавам на шоуто.

Когато стигнахме до фоайето, ѝ направих знак да мине пред мен, после я настигнах с две крачки, за да сложа ръка на кръста ѝ.

Погледна ме през рамо и се усмихна:

— Ще има задръствания.

— По дяволите!

Задръствания. Значи щеше да ни отнеме повече време да стигнем до летището. Точно на това разчитах.

— Звучиш тооолкова разочарован — подразни ме Ева и се усмихна на портиера, който ѝ отвори вратата.

Раул ни чакаше отпред в лимузината. След миг потеглихме, сляхме се с морето от коли, които се опитваха да си пробият път през Манхатън.

Ева седна на страничната седалка, която заемаше цялата дължина на колата, а аз се настаних на другата.

— Искаш ли нещо за пиене? — попита и погледна към барчето пред себе си.

— Ти искаш ли?

— Не съм сигурна — отвърна и нацупи устни. — По-рано исках.

Изчаках я да реши и я огледах. Ева беше моята радост, светлината в живота ми. Щях да направя всичко по силите си, за да бъде безгрижна и доволна до края на дните си. Тежеше ми мисълта, че може да се наложи да я нараня. Вече бе преживяла толкова много.

Ако се окажеше, че Моника изобщо не е това, за което дъщеря ѝ я мисли, как щях да съобщя новината на Ева? Жена ми се разстрои много, когато установи, че майка ѝ я следи чрез мобилния телефон, ръчния часовник и огледалцето, което носеше в чантата си. Фалшивата самоличност бе много по-сериозно предателство.

А какво ли се криеше зад нея?

— Не мога да си намеря рокля — заяви неочаквано Ева и нацупи плътните си устни.

Трябваше ми малко време, за да се откъсна от мислите си и да осъзная какво ми казва.

— За сватбата ли?

Ева кимна. Изглеждаше толкова отчаяна, че ми идваше да я притегля към себе си и да обсипя с целувки красивото ѝ лице.

— Искаш ли да ти помогна, ангелчето ми?

— Не можеш. Младоженецът не трябва да вижда роклята на булката преди големия ден. — Разшири внезапно очи от шок и ужас. — Ти видя роклята, която бях облякла за първата ни сватба!

Така беше. Нали самият аз я бях избрал.

— Когато я видях, тя беше най-обикновена рокля — опитах се да я успокоя. — Не беше сватбена рокля, докато не я облече ти.

— О! — Усмивката отново се върна на лицето ѝ.

Събу сандалите си, дойде при мен и сложи глава в скута ми. Сребристо-златната ѝ коса се разпиля по бедрата ми.

Прокарах пръсти през копринените кичури, поех дълбоко въздух и се насладих на аромата на парфюма ѝ.

— А ти какво ще облечеш? — попита и затвори очи.

— Представяш ли си нещо по-конкретно?

Изви устни в усмивка. Отговорът дойде бавно и замечтано:

— Смокинг. Ти винаги си прекрасен, но в смокинг си особено прекрасен.

Прокарах върха на пръстите си по устните ѝ. Имаше време, когато мразех лицето си.

Мразех красивата си външност, защото привличаше сексуален интерес към мен в период, в който настръхвах при мисълта за секс. В крайна сметка привикнах с вниманието на околните, но едва след като срещнах Ева, започнах да оценявам външния си вид заради самия себе си.

На съпругата ми ѝ доставяше огромно удоволствие да ме гледа. Облечен. Гол. Под душа. Завит в хавлия. Върху нея. Под нея. Май откъсваше поглед от мен само когато спи. А това беше моментът, в който аз изпитвах най-голямо удоволствие да я гледам… Пищното ѝ тяло — голо, покрито единствено с бижутата, които съм ѝ подарил.

— Тогава ще е смокинг.

Отвори очи и видях нежните ѝ сиви ириси, които обожавах.

— Но сватбата ще е на плажа…

— Ще се справя някак.

— Сигурна съм, че ще се справиш.

Ева изви глава и завря нос в члена ми. Топлината на дъха ѝ проникна през панталоните ми и достигна до чувствителната кожа. Възбудих се.

Заиграх се с косата ѝ.

— Какво искаш, ангелчето ми?

— Това — отговори тя и покара пръсти по дължината на възбудения ми пенис.

— Как го искаш?

Облиза бързо устни с език.

— В устата — прошепна и започна да разкопчава копчетата на панталона ми.

Затворих очи за момент и си поех дълбоко въздух. Чух звука от разтварящ се цип и натискът намаля, защото Ева извади члена ми…

Подготвих се за допира до топлата ѝ влажна уста, но напразно. Подскочих, когато ме пое е мощно засмукване, тръпка на ненаситна страст премина по гърба ми. Познавах настроенията ѝ и чувствата, които влагаше в секса. Сега възнамеряваше да действа съвсем бавно, да ми се наслади и да ме накара да полудея.

— Ева… — изпъшках, докато тя ме обработваше нежно и ме смучеше леко. Облизваше главичката ми с бавни движения на езика, наслаждаваше ѝ се.

Отворих очи и я погледнах. Беше напълно облечена и изцяло съсредоточена върху члена в устата си. Гледката ми подейства ужасно еротично, но в същото време изпитах болезнена нежност към жена си.

— Боже, толкова ми е хубаво — казах дрезгаво и обхванах тила ѝ с ръка. — Поеми го по— дълбоко… да, точно така…

Отпуснах глава назад и напрегнах бедра, желанието да ги раздвижа бе твърде силно. Потиснах го, оставих я да вземе онова, от което се нуждае.

— Няма да мога да свърша така — предупредих я, но много добре знаех, че точно това е целта ѝ.

Измърмори нещо в знак на протест, стисна члена ми в ръка и започна да го помпа нежно, но здраво. Предизвикваше ме да ѝ устоя.

— Ще го вкарам в прекрасната ти катеричка, Ева. Спермата ми ще бъде дълбоко в теб, докато се забавляваш през уикенда далеч от мен.

Затворих очи и си я представих в Ибиса — град, известен с бурния си нощен живот. Видях я как танцува с приятелите си сред многолюдната тълпа в дискотеката. Мъжете я желаят, представят си как я чукат. А тя е маркирана от мен по възможно най-примитивния начин. Притежавам я дори да не съм до нея.

Усетих стона ѝ с цялата дължина на члена си.

Отдръпна се, устните ѝ вече се бяха зачервили и набъбнали.

— Не е честно — нацупи се.

Улових ръката ѝ и я допрях до сърцето си, което биеше силно.

— Ще бъдеш тук, ангелчето ми. Винаги.

— Човече, не можеш да работиш точно сега — оплака се Мануел и се настани в шезлонга до мен. — Изпускаш гледката.

Вдигнах поглед от телефона, океанският бриз разроши косата ми. Днес останахме в Бара, точно срещу авеню „Лусио Коста“, където се намираше хотелът ни. Плажът там не бе така популярен като Копакабана, посещаваха го по-малко туристи и тълпите не бяха толкова големи. Навсякъде наоколо имаше жени по бански костюми, много от които се забавляваха във водата. Докато играеха на вълните, гърдите им подскачаха, а почти голите им задници блестяха от плажното масло. Араш и Арнолдо си подхвърляха фризби на белия пясък пред тях.

Навел бях глава, когато усетих, че телефонът вибрира в джоба на шортите ми.

Погледнах към Мануел. Беше се зачервил и лъщеше от пот. Изчезна преди около час и причината за това бе съвсем очевидна. Човек би се досетил каква е дори да не го познава така добре като мен.

— Моята гледка е по-хубава — отвърнах.

— Обърнах телефона и му показах селфито, което Ева ми беше пратила току-що. Жена ми също бе на плажа, излегнала се беше на шезлонг, подобен на моя. Беше по бял бански, а кожата ѝ бе леко загоряла. На врата ѝ проблясваше тънка верижка, минаваше между едрите ѝ гърди и обвиваше стегнатия ѝ кръст. Закрила бе очи зад слънчеви очила, на устните си имаше яркочервен гланц и ми изпращаше въздушна целувка.

„Ще ми се да беше тук…“ — гласеше съобщението ѝ.

На мен също. Броях с нетърпение часовете, които оставаха до качването ни на самолета за вкъщи. Съботата мина доста приятно — в мъгла от алкохол и музика, но неделята се оказа прекалено дълга.

Мануел подсвирна:

— Горещо!

Ухилих се, и аз си казах същото за снимката, която ми беше изпратила Ева.

— Не се ли тревожиш, че нещата ще се променят, след като кажеш заветното „да“? — попита и се отпусна назад, подпъхнал ръце под главата си. — Съпругите не изглеждат по този начин. И не изпращат такива селфита.

Отидох на главното меню и отново му показах телефона си.

Мануел ококори очи, когато видя сватбената снимка, която бях сложил за фон на телефона си.

— Не може да бъде. Кога?

— Преди месец.

Поклати глава.

— Не мога да го разбера. Нямам предвид теб и Ева, а брака. Как не излиза от мода това нещо?

— Щастието никога няма да излезе от мода.

— Нали уж разнообразието е солта на живота? — попита Мануел, изпаднал в някакво псевдофилософско настроение. — Част от удоволствието при чукането е да се опиташ да разбереш какво възбужда жената и да се изненадаш, когато ти покаже нещо ново. Сексът не се ли превръща в рутина, когато го правите непрекъснато? Пипни я тук, близни я там, поддържай ритъма, който ѝ харесва, за да я накараш да свърши… Изплакни и повтори отново.

— Ще разбереш, когато ти дойде времето.

Сви рамене.

— Искаш деца ли? Затова ли е цялата работа?

— На определен етап да. Но не скоро.

Дори не можех да си го представя. Ева щеше да е прекрасна майка, тя обичаше да се грижи за другите. Но ние двамата — родители? Някой ден щях да съм готов и за това. Някой ден много далеч в бъдещето, когато щях да понеса да я споделя с друг.

— В момента искам само нея.

— Господин Крос.

Вдигнах поглед и видях Раул, застанал зад мен и стиснал здраво устни. Обзе ме напрежение, надигнах се от шезлонга и стъпих на пясъка.

— Какво има?

Страхът за Ева заседна като буца в стомаха ми. Само преди минута ми беше изпратила съобщение, но…

— Трябва да видите това — заяви Раул мрачно и ми показа таблета, който носеше.

Изправих се, прибрах телефона в джоба си и отидох до него. Протегнах ръка. Яркото

слънце затъмняваше екрана, затова се наместих така, че да хвърлям сянка върху него. Снимката, която видях, смрази кръвта във вените ми. Прочетох заглавието и стиснах зъби.

ДИВОТО БРАЗИЛСКО ЕРГЕНСКО ПАРТИ НА ГИДИЪН КРОС!

— Какво, по дяволите, е това? — изругах.

Мануел застана до мен и ме тупна по рамото.

— Прилича ми на чудесно прекарване, задник такъв. С две много секси мацки.

Погледнах към Раул.

— Кланси ми го изпрати — обясни той. — Проверих в интернет, разпространява се навсякъде.

Кланси. По дяволите! Ева…

Бутнах таблета в ръцете на Раул и извадих отново телефона си.

— Искам да знам кой е направил тази снимка.

Кой знаеше, че съм в Бразилия? Кой ме беше последвал през нощта във ВИП зоната на този клуб и ме беше снимал?

— Работим върху това.

Изругах тихо и набрах номера на жена си. Докато чаках да дигне, в мен се надигна буря от гняв и нетърпение. Включи се гласовата ѝ поща и затворих. Набрах отново. Обземаше ме тревога.

Най-ужасните ѝ страхове бяха запечатани в ярки цветове на онзи снимка. Трябваше да ѝ обясня, въпреки че не знаех какво да ѝ кажа. Пот изби по челото и дланите ми, но вътре в мен цареше истински мраз.

Отново се включи гласовата ѝ поща.

Дявол да го вземе!

Затворих и набрах отново.

Глава 11

— Май имаш нужда от още едно питие — заяви Шона и остави две чаши ребухито[12] на масичката между двата шезлонга.

— Леле! — засмях се леко замаяна. Смесицата от сухо шери и безалкохолна напитка беше коварна. А и не беше особено разумно да се опитвам да прогоня махмурлука с още алкохол. — Ще трябва да се подложа на детоксикация след този уикенд.

Приятелката ми се захили и се изтегна до мен. Обсипаната ѝ с лунички кожа бе все още бледа и леко зачервена след двата дни, прекарани на слънце. Вдигнала бе червената си коса нагоре в небрежна секси прическа и бе леко прегракнала, тъй като цяла вечер се бяхме заливали от смях. Облякла бе светлосин бански, с който събираше много одобрителни погледи. Шона беше ярко цветно петно — винаги усмихната и с леко неприлично чувство за хумор.

В това отношение много приличаше на брат си, когото познавах и обичах, защото бе годеник на бившия ми шеф Марк.

Мегуми дойде от другата ми страна, носеше две чаши. Погледна към празния шезлонг, където досега се бе излежавала майка ми.

— Къде е Моника?

— Влезе във водата да се поразхлади.

Потърсих я с поглед, но не я видях. Трудно можеше да я пропусне човек в светлолилавия ѝ бански, затова предположих, че се е отдалечила.

— Ще се върне.

Не се отделяше от нас през цялото време, забавляваше се наравно с всички. Не беше в стила ѝ да пие прекалено много и да стои до късно през нощта, но явно се забавляваше. Определено предизвикваше суматоха около себе си. Мъже на всякаква възраст тръгваха по петите ѝ. Майка ми умееше да кокетничи и излъчваше такава чувственост, че никой не можеше да ѝ устои. Ще ми се и аз да бях като нея.

Виж го само! — обади се Шона и насочи вниманието ми към Кари, който се забавляваше във водата. — Всички мацки са се залепили за него.

— О, да.

Плажът бе така претъпкан с хора, че пясъкът трудно се виждаше. Десетки глави и рамене се мяркаха сред морските вълни, по групичката около Кари се забелязваше съвсем ясно. Той се усмихваше непрекъснато и се наслаждаваше на хорското внимание като котка на слънце. С пригладена назад мокра коса красивото му лице бе съвсем открито въпреки авиаторските очила, които Кари носеше, за да се предпази от яркото слънце.

Забеляза, че го наблюдавам, и ми махна с ръка. Изпратих му въздушна целувка, за да създам още по-голяма суматоха около него.

— Вие двамата никога ли не сте били заедно? — попита Шона. — Понякога искало ли ти се е да го направите?

Поклатих глава. Сега Кари беше прекрасен — здрав и мускулест, олицетворение на идеалния мъж. Но когато се запознах с него, беше мършав и с празен поглед, винаги носеше качулка, дори в горещото лято на Сан Диего. Обличаше дрехи с дълги ръкави, за да прикрива белезите от разрезите, а качулката нахлупваше ниско над съвсем късо подстриганата си коса.

По време на сеансите за групова терапия винаги седеше извън кръга, до стената, опрял стола си само на задните му крака. Рядко коментираше нещо, а когато го правеше, използваше черен хумор, който граничеше със сарказъм. Изказванията на Кари разкриваха циничния му поглед към живота.

Веднъж се доближих до него, не можех повече да пренебрегвам дълбоката вътрешна болка, която излъчваше. „Не ми губи времето, като се правиш на любезна — каза ми с равен тон, в красивите му зелени очи нямаше никаква светлина. — Ако искаш да пояздиш онази ми работа, просто кажи. Никога не отказвам чукане.“

Знаех, че казва самата истина. Доктор Травис имаше множество объркани пациенти, повечето от които използваха секса или като средство за успокояване, или като начин да накажат самите себе си. Кари беше на разположение на всички и много от тях се възползваха от него.

„Не, благодаря — срязах го, отвратена от сексуалната му агресия. — Прекалено си кльощав за мен. По-добре изяж някой бургер, глупако.“

После съжалих, че го заговорих. Започна нахално да ме преследва и да подхвърля тъпи сексуални намеци, които ме отвращаваха. В началото се държах недружелюбно. След като това не помогна, реших да го убия с любезност. Най-накрая разбра, че нямам намерение да спя с него.

Междувременно започна да понапълнява. Остави косата си да порасне. Спря да бъде сексуална играчка за всеки, който го пожелае, и стана по-придирчив в избора си.

Забелязах, че е изключително красив, но не изпитвах физическо привличане към него. Прекалено много приличаше на мен и бях винаги нащрек край него.

— Първо станахме приятели — отговорих на Шона. — След това той се превърна в мой брат.

— Обожавам го — намеси се Мегуми и продължи да нанася слънцезащитен крем върху краката си. — Каза ми, че в момента нещата между него и Трей не вървят. Жалко. Двамата толкова си подхождат.

Кимнах и отново спрях поглед на най-добрия си приятел. Кари хвана една жена през кръста, вдигна я и я хвърли във вълните. Тя се изправи със смях, пръскаше вода наоколо, напълно запленена от него.

— Никак не е оригинално да кажа, че всичко ще се подреди, ако така им е било писано, но нищо друго не се сещам.

Все още не се бях обадила на Трей. Както и на майката на Гидиън — Елизабет. Трябваше да се свържа и с Айрланд. И с Крис. Тъй като сигурно щях да се чувствам изтощена от часовата разлика и изпития алкохол, си отбелязах наум да не забравя да проведа всички тези разговори, докато се възстановявам в мезонета. Трябваше да се обадя и на баща ми, тъй като бях отложила обичайния ни съботен разговор.

— Никак не ми се прибира вкъщи — каза Мегуми, протегна се и въздъхна, без да изпуска от ръка чашата си. — Тези два дни минаха толкова бързо. Не мога да повярвам, че си тръгваме само след няколко часа.

— И аз можех спокойно да остана още седмица, ако Гидиън не ми липсваше толкова много.

— Ева, мила…

Извърнах глава в посоката, от която се чу гласът на майка ми. Беше застанала зад шезлонга ми и носеше плажна рокля.

— Време ли е да тръгваме вече?

Моника поклати глава. Забелязах, че кърши ръце, което не вещаеше нищо добро.

— Можеш ли да дойдеш за малко с мен в хотела? — попита. — Трябва да поговорим за нещо.

Видях, че Кланси стои зад нея, стиснал здраво зъби. Пулсът ми се ускори. Изправих се, грабнах шала, с който бях дошла на плажа, и го завързах около кръста си.

— Ние да идваме ли? — попита Шона и се надигна.

— Останете тук с Кари — отвърна майка ми и се усмихна ободрително.

Винаги се изумявах как успява да се държи толкова спокойно и невъзмутимо, когато нещо очевидно я тревожеше. Лицето ми бе твърде изразително, за да крия успешно реакциите си, но само очите и ръцете издаваха емоциите на майка ми. Тя дори казваше често, че смехът причинява бръчки. И тъй като носеше тъмни очила, прикриваше добре изражението си.

Аз и Кланси я последвахме мълчаливо до хотела. Влязохме иъв фоайето и като че ли всички работещи там се бяха наговорили да ни поздравят с усмивка или с махване на ръка. Всички знаеха коя съм. Все пак бяхме отседнали в един от хотелските комплекси на Гидиън. Наименованието му „Виентос крусадос“ означаваше кръстопът на ветровете — „Кросуиндс“.

С Гидиън се бяхме оженили в друг „Кросуиндс“. Досега не знаех, че това е световна верига.

Качихме се в асансьора и Кланси вкара карта в един отвор — предпазна мярка, която осигуряваше ограничен достъп до етажа, на който бяха стаите ни. Тъй като в кабината имаше и други хора освен нас, се наложи да изчакам, преди да получа отговор на въпросите си.

Стомахът ми се стягаше, мислите ми подскачаха във всички посоки. Да не би нещо да се бе случило с Гидиън? Или с баща ми? Сетих се, че съм оставила телефона си на масичката до питието, и мислено се наругах за това. Ако можех да изпратя съобщение на Гидиън, щях да имам усещането, че върша нещо полезно, а не откачам. Асансьорът спря още три пъти, преди кабината да се изпразни и ние да продължим към етажа си.

— Какво става? — попитах и се изправих лице в лице с мама и Кланси.

Моника свали черните си очила, но ръцете ѝ трепереха.

— Заражда се нов скандал — заяви. — Най-вече в интернет.

Което означаваше, че е извън всякакъв контрол. Или поне щеше да стане.

— Мамо, кажи ми какво става.

Пое си дълбоко въздух.

— Публикувани са някои снимки… — започна тя и погледна към Кланси за помощ.

— На какво?

Помислих си, че ще повърна. Може би някой бе успял да се добере до снимките, които Нейтън ми беше направил. Или кадри от секс записа с Брет?

— От тази сутрин в интернет се разпространяват снимки от прекарването на Гидиън Крос в Бразилия — отговори ми Кланси.

Говореше с равен, безизразен тон, но в позата му имаше нещо прекалено сковано. Проявата на такова напрежение бе необичайна за него.

Имах чувството, че някой ме е ударил с юмрук в стомаха. Не казах нищо повече. Нямаше смисъл да казвам каквото и да било, преди да видя снимките.

Влязохме направо в апартамента ни — просторно помещение с няколко спални и голям хол в центъра. Камериерките бяха отворили вратите към балкона, който заобикаляше апартамента отвсякъде, и тънките пердета се вееха на морския бриз, измъкнали се от връзките, които трябваше да ги придържат. Апартаментът ме очарова напълно още щом го видях за първи път, от него струяха топлината и колоритът на Испания.

Сега не забелязвах нищо край себе си.

Краката ми трепереха, докато отивах към дивана, едва изчаках Кланси да въведе паролата си в таблета и да ми го подаде. Майка ми седна до мен и мълчаливо ме подкрепяше.

Сведох поглед и си поех дълбоко въздух. Имах чувството, че някой е стиснал гръдния ми кош в менгеме. Онова, което видях, ме накара да обезумея… сякаш някой бе пропълзял в съзнанието ми и бе откраднал оттам един от образите, които си представях.

Вперих поглед в Гидиън — толкова тъмен и прекрасен, облечен изцяло в черно. Косата отчасти закриваше лицето му, но нямаше съмнение, че това е съпругът ми. Надявах се да не е така, опитвах се да открия нещо, което да покаже, че този мъж е измамник. Но познавах тялото на Гидиън не по-зле от своето собствено. Знаех как се движи. Как изглежда, когато се е отпуснал. Когато прелъстява.

Откъснах поглед от образа на любимия ми човек, застанал в центъра на неприличната сцена. Не издържах повече.

Диван с формата на латинската буква V. Черни кадифени авеси. Половин дузина бутилки със скъп алкохол на ниската мисичка.

Частно ВИП сепаре.

Слаба брюнетка се беше изтегнала на купчина възглавници. Презрамката на обсипания и с пайети потник бе дръпната настрана. Гидиън отчасти покриваше тялото ѝ със своето. Засмукал бе с устни зърното на гърдата ѝ.

Втора дългокрака брюнетка. Притисната до гърба му. Прехвърлила бедро върху неговото. Стоеше разкрачена. Устните ѝ образуваха голямо О, очевидно изпитваше удоволствие. Гидиън бе протегнал ръка зад гърба си. Пръстите му бяха под късата ѝ поличка.

Макар да не се виждаше, беше ясно, че ги е вкарал в нея. Знаех го. Остър, назъбен нож се заби в сърцето ми.

Образът се размаза, когато премигнах, за да отстраня сълзите от очите си, усетих как опариха лицето ми, щом се спуснаха надолу. С едно движение махнах снимката от екрана. Тогава видях името си и прочетох грозните предположения на автора какво бих си помислила, като видя какви сексуални подвизи извършва годеникът ми, докато се прощава с ергенството.

Оставих таблета на ниската масичка и се опитах да дишам дълбоко. Майка ми седна по— близо до мен, сложи ръка на рамото ми и ме прегърна. Телефонът в стаята иззвъня силно, стресни ме и още повече опъна нервите ми.

— Шшшт… — прошепна мама и ме погали по косата. — Тук съм, милинка. Тук, до теб.

Кланси отиде до телефона, вдигна слушалката и каза делово:

— Да — след това тонът му стана леден: — Виждам, че се забавляваш.

„Гидиън.“

Погледнах към Кланси и усетих колко много гняв струи от него. Срещна погледа ми.

— Да, тук е.

Отдръпнах се от майка си и някак си успях да се изправя. Потиснах гаденето, отидох до Кланси и протегнах ръка. Подаде ми безжичната слушалка и се отдръпна.

Преглътнах риданието си:

— Здравей.

Настъпи мълчание. Дишането на Гидиън се ускори. Казах само една дума, но той веднага разбра, че знам.

— Ангелчето ми…

Изведнъж се почувствах много зле. Изтичах в банята, хвърлих телефона на земята и едва успях да вдигна капака на тоалетната, преди съдържанието на стомаха ми да се излее със силни, разтърсващи спазми.

Майка ми изтича след мен, но аз поклатих глава.

— Махни се — едва успях да прошепна, свлякох се на пода и облегнах гръб на стената.

— Ева…

— Остави ме за минутка, мамо. Моля те… само за минутка.

Тя ме погледна, кимна и затвори вратата зад гърба си.

От слушалката на пода чувах, че Гидиън крещи. Протегнах се, стиснах я в ръка, примъкнах я до себе си и я доближих до ухото си.

— Ева, за бога, вземи телефона!

— Престани да крещиш — казах му, главата ми пулсираше.

— Господи… — Гидиън едва си пое въздух. — Не ти е добре. По дяволите! Толкова съм далече… — После повиши глас: — Раул!

— Къде си, мама му стара? Искам веднага да подготвят проклетия самолет! Свържи се по телефона…

— Не, недей…

— Това се случи, преди да те срещна — говореше прекалено бързо, дишаше прекалено бързо. — Не знам кога или… Какво? — Някой до него каза нещо. — Синко де Майо ли? За бога! Защо я публикуват сега?

— Гидиън…

— Ева, кълна ти се, че тази проклета снимка не е направена този уикенд. Никога не бих ти причинил подобно нещо. Знаеш го много добре. Знаеш какво означаваш за мен…

— Гидиън, успокой се.

Пулсът ми започна да се нормализира. Гидиън не беше на себе си. Изпаднал бе в паника. Сърцето ми се късаше, докато го слушах. Беше толкова силен, можеше да се справи с всичко, да преживее и да пребори всичко.

Аз бях неговата слабост, макар че единственото, което исках, бе да съм силната му страна.

— Трябва да ми повярваш, Ева. Никога не бих причинил такова нещо и на двама ни. Никога…

— Вярвам ти.

— … не бих се чукал наляво и надясно… Какво?

Затворих очи и отпуснах глава на стената. Стомахът ми започна да се успокоява.

— Вярвам ти.

Чух как Гидиън въздъхна дълбоко и тежко в слушалката.

— Боже мой!

Мълчание.

Знаех колко много означава за него безусловното ми доверие. За всичко. За абсолютно всичко. Все още не можеше да го приеме за напълно възможно, въпреки че копнееше за доверието ми по-силно, отколкото за любовта ми. За него вярата ми в него беше любов.

Обяснението му беше просто, някои биха казали прекалено просто, но тъй като го познавах толкова добре, знаех, че това е единственото обяснение, което има смисъл.

— Обичам те. — Гласът му прозвуча нежно, уморено. — Толкова много те обичам, Ева. Когато не си вдигна телефона…

— И аз те обичам.

— Съжалявам. — Издаде тих звук, изпълнен с болка и съжаление. — Наистина съжалявам, че видя това. Толкова съм отвратителен. Прецаках всичко.

— Ти си виждал и по-лоши неща.

Гидиън ме бе видял как целувам Брет Клайн пред очите му Изгледал бе поне част от видеото, на което бях с Брет. В сравнение е това тази снимка беше нищожна.

— Ужасно ми е неприятно, че ти си там, а аз тук.

— На мен също.

Исках да получа утеха в прегръдката му. Но още повече исках да го утеша аз. Да му покажа още веднъж, че няма да отида никъде, че няма никаква причина да се страхува.

— Повече никога няма да правим така.

— Няма, ще се ожениш само два пъти, и то все за мен. Повече никакви ергенски партита.

Гидиън се засмя.

— Не това исках да кажа.

— Знам.

— Кажи на Кланси да те докара вкъщи още сега. Ние си събираме багажа и тръгваме към летището.

Поклатих глава, въпреки че той не можеше да ме види.

— Вземи си свободен ден утре.

— Утре ли…? Да. Ти не си добре…

— Не, добре съм. Идвам при теб. В Рио.

— Какво? Не. Не искам да съм тук. Трябва да се прибера вкъщи и да оправя тази гадост.

— Щетата вече е нанесена, Гидиън. Каквото и да направиш, нищо няма да се промени — заявих и се надигнах от пода. — Можеш да издириш виновника по-късно. Няма да позволя това да развали спомените ни от уикенда.

— Няма…

— Щом искат твои снимки от Бразилия, тогава и аз ще бъда на тях.

Разбра какво имам предвид.

— Добре. Ще те чакам.

*  *  *

— Може да е обработена на фотошоп — заяви Мегуми.

— Или да са снимали друг мъж, който много прилича на него — додаде Шона и се наведе над таблета на Мегуми, за да види снимката по-отблизо. — Не се вижда много добре, Ева.

— Не. — Поклатих глава. — Определено е Гидиън. Кари, който седеше до мен в лимузината, взе ръката ми и преплете пръсти с моите. Майка ми се беше настанила на мястото зад шофьора и разглеждаше мостри на платове. Кръстосала бе елегантно крака и нервно потропваше по пода.

Погледите на Мегуми и на Шона бяха изпълнени със съчувствие.

Съжалението, което изпитваха към мен, нараняваше гордостта ми. Допуснах грешката да погледна в социалните мрежи. Останах озадачена от това колко са жестоки хората.

Някои вмятаха, че съм достойна за презрение. Или съм толкова глупава, че не осъзнавам, че се омъжвам за човек, който ще ми даде фамилията си, но тялото и вниманието му ще принадлежат на онази, която той пожелае. Според други бях златотърсачка, готоова да преглътне всяко унижение заради парите. Или жена, която може да служи за пример на всички останали жени… ако обърне гръб на Гидиън и си намери друг.

— Снимката е стара — повторих за кой ли път.

Всъщност месец май не беше чак толкова отдавна, но не беше необходимо никой да знае точно кога е правена снимката. Важното бе, че е било преди Гидиън и аз да се срещнем.

Беше се променил толкова много от онзи момент. Заради мен. Заради нас. А и аз вече не бях същата жена, която той срещна в онзи съдбовен юнски ден.

— Много е стара — заяви Шона решително. — Определено.

Мегуми кимна, но още не беше напълно убедена.

— Защо му е да лъже? — попитах директно. — Няма да е трудно да се разбере в кое заведение е направена. Трябва да е някой от клубовете на Гидиън и съм готова да се обзаложа, че е в Манхатън. Не може той да си е останал в Ню Йорк, а в същия ден паспортът му да е подпечатан в Бразилия.

Нужни ми бяха няколко часа, за да осъзная това, и колкото и да е странно, бях доволна, че е така. Нямах нужда от доказателства, че съпругът ми казва истината. Но ако можехме по някакъв начин да докажем, че снимката е направена в определен клуб, тогава лесно можехме да променим общественото мнение.

— Точно така. — Мегуми се усмихна широко. — Освен това той е луд по теб, Ева. Не би се забъркал в подобно нещо.

Кимнах в знак на съгласие, а след това промених темата на разговор. Щяхме да пристигнем на летището скоро и не исках, като се разделим, да си мислим за тази глупава клюка вместо за прекрасното пътешествие, което изживяхме през уикенда.

— Благодаря ви, че дойдохте. Прекарах си чудесно.

С удоволствие бих ги взела е мен в Рио, но никой от тях нямаше входна виза за страната. Освен това в понеделник всички трябваше да са на работа. Затова се налагаше да се разделим. Момичетата щяха да се приберат вкъщи, придружени от хората на Кланси, а Кари, мама и Кланси щяха да летят с мен до Бразилия със самолета, осигурен от Гидиън.

Пътуването щеше да е съвсем кратко. Щяхме да пристигнем в понеделник сутринта и да си тръгнем същата нощ. Ако изобщо успеехме да поспим, щеше да е в самолета. Сигурна бях, че когато си тръгнем, Гидиън ще напусне Бразилия с усмивка. Не исках да съжалява, когато си спомня за този уикенд. Имаше достатъчно лоши спомени. От сега нататък исках да натрупва само добри.

— Ние трябва да ти благодарим — усмихна се Шона. — Не бих пропуснала това преживяване за нищо на света.

— Така си е — обади се Мегуми. — Такова пътешествие човек прави веднъж в живота.

Шона затвори очи и отпусна глава назад.

— Поздрави Арнолдо от мен.

Знаех, че Шона и Арнолдо поддържат приятелски отношения от онази вечер, когато отидохме заедно на концерт на „Сикс-Найнтс“. Мисля, че двамата се чувстваха в безопасност един с друг. Шона чакаше приятеля си Дъг да се върне от Сицилия, къ-дето посещаваше ексклузивен курс за главни готвачи. Арнолдо се възстановяваше от любовна мъка, но обичаше компанията на противоположния пол и му беше приятно да контактува с жена, която не очаква нищо от него.

Най-добрият ми приятел бе в подобна ситуация. Трей му писваше, а и Кари не търсеше безразборен секс, което беше страхотно. Обикновено използваше секса като средство да забрави страданието си. Вместо това през целия уикенд не се отдели от Мегуми, която гледаше като сърна, осветена от фаровете на преминаваща кола, когато я доближеше някой мъж. Кири беше нейната защитна стена, двамата се смееха и много сс забавляваха заедно.

Не само Гидиън бе извървял дълъг път.

Що се отнася до мен, аз умирах от нетърпение да бъда отново със съпруга си. Когато беше под стрес, сънуваше кошмари, затова извадих телефона си и му написах „Сънувай ме“.

Усмихнах се — отговорът, който получих, беше съвсем в негов стил. „Лети бързо.“

Веднага разбрах, че отново е във форма.

— Леле! — Погледнах през прозореца на самолета, докато той сс придвижваше по пистата, преди да спре на частно летище в околностите на Рио. — На това му се казва гледка.

На пистата стояха Гидиън, Арнолдо, Мануел и Араш. Всички бяха небрежно облечени — с панталони под коляното и фланелки. Всички бяха тъмнокоси и високи. Красиви мъжкари. Загорели от слънцето.

Стояха в една редица като екзотични, неприлично скъпи спортни коли. Мощни, секси, опасно бързи.

Нямах никакви съмнения относно верността на съпруга ми, по дори да имах, щях да забравя за тях още щом го видя. Приятелите му бяха отпуснали спокойно ръце, „двигателите“ им бяха охладени след дълга, усилена експлоатация. По всичко личеше, че са се наслаждавали на Рио… и на бразилките. Гидиън обаче беше напрегнат.

Наблюдателен. „Двигателят“ му работеше равномерно, в готовност да ускори от нула до сто километра в час за един миг. Никой не беше подложил на тест издръжливостта на моя мъж.

Дойдох тук с намерение да го успокоя, да създам стратегия, да си възвърна част от накърнената гордост. Вместо това щях да се превърна в пилота, който ще изразходва горивото му.

Да, моля!

Самолетът ни леко се раздруса, когато подвижната стълба се допря до него. Кланси излезе пръв. Мама го последва. Аз бях след нея, спрях на най-горното стъпало, за да направя снимка с телефона си. Скоро кадърът, запечатал образите на Гидиън и приятелите му, щеше да даде друга тема за разговор на интернет потребителите.

Първа направих крачка към Гидиън, след което и той се раздвижи — разтвори ръце, докато се приближаваше към мен. Не виждах очите му, само собственото си отражение в очилата му, но усещах с какво напрежение ме гледа. Коленете ми омекнаха, наложи се да се хвана за парапета, за да не загубя равновесие.

Гидиън се ръкува с Кланси. Изтърпя кратката прегръдка на мама и дори успя да я прегърне на свой ред. През цялото време обаче не откъсна поглед от мен и не забави крачка за повече от секунда-две.

Заради него бях обула секси червени обувки с висок ток. Носех впити бели шорти, които едва покриваха дупето ми, а коланът им падаше доста под пъпа. Комбинирала ги бях с топ от червена дантела с тънки презрамки. На гърба беше завързан с червена сатенена панделка като корсет. Вдигнала бях косата си на небрежен кок. Гидиън го разроши още повече, като ме хвана, докато бях на последното стъпало, и зарови пръсти в косата ми.

Впи устни в моите, сякаш не бе забелязал червения ми гланц. Прегърна ме силно през кръста и ме вдигна. Обгърнах го с тяло и сключих крака на дупето му, надигнах се нагоре и плъзнах език дълбоко в устата му. Гидиън ме прихвана по-добре, за да ме задържи. Започна да мачка дупето ми по онзи настоятелен и собственически начин, който толкова обичах.

— Страшно възбуждащо — чух гласа на Кари някъде зад гърба си.

Мануел изсвири пронизително.

Изобщо не ме интересуваше що за гледка сме.

Мускулестото тяло на Гидиън беше прекрасно, вкусът му — опияняващ. Не можех да се съсредоточа. Исках да се притискам и търкам в него. Исках го гол и потен. И целият да мирише на мен. От лицето и ръцете до члена.

Не само съпругът ми обичаше да маркира територията си.

— Ева Лорън! — скара се майка ми. — Ела на себе си.

Думите ѝ моментално охладиха страстта ни. Отпуснах крака и оставих Гидиън да ме пусне леко на земята, докато стъпих здраво. Отдръпнах се неохотно от него, като за миг вдигнах тъмните му очила, за да прочета какво е изписано в очите му. Ярост… похот…

Изтрих с пръсти следите от гланца, останали по Гидиън. Устните му бяха подпухнали от страстната ни целувка, чувствените им очертания изглеждаха по-меки.

Той обхвана лицето ми в ръце и прокара пръсти по устните ми. Наведе главата ми назад и ме целуна по върха на носа. Сега беше нежен, бясната радост от пристигането ми се бе укротила, защото ме бе докоснал.

— Ева — Арнолдо се приближи до нас и на красивото му лице се появи лека усмивка, — много се радвам, че те виждам.

Обърнах се да го поздравя. Бях нервна, защото исках да станем приятели. Исках да ми прости, задето бях наранила Гидиън. Исках…

Целуна ме право по устните. Толкова се изненадах, че не можах да реагирам.

— Марш оттук! — викна му Гидиън.

— Да не съм куче? — не му остана длъжен Арнолдо и ме погледна развеселен. — Досега гаснеше по теб. Вече можеш да го освободиш от мъките.

Безпокойството ми отмина. Отношението му към мен беше по-топло, отколкото при последните ни срещи. Държеше се така, както при първата ни среща.

— И аз искрено се радвам да те видя, Арнолдо.

След това се доближи Араш. Когато вдигна ръце, за да докосне лицето ми, Гидиън бързо застана между нас:

— Не си го и помисляй! — предупреди го.

— Не е честно.

Изпратих му въздушна целувка.

Мануел постъпи по-коварно. Приближи се откъм гърба ми и ме вдигна от земята, след което залепи устни на бузата ми.

— Добро утро, красавице!

— Здравей, Мануел — засмях се. — Забавлявахте ли се?

— Иска ли питане? — отвърна той, остави ме на земята и ми намигна.

Гидиън вече изглеждаше доста по-спокоен. Ръкува се с Кари и го попита набързо как сме прекарали в Ибиса.

Приятелите му се запознаха с майка ми, която веднага вкара чара си в действие и получи очаквания резултат — всички бяха запленени от нея.

Гидиън ме хвана за ръка.

— Носиш ли си паспорта?

— Да.

— Добре. Да вървим.

Докато подтичвах леко, за да не изоставам от него, погледнах през рамо към групата зад нас. Всички тръгнаха в друга посока.

— Те имаха своя уикенд с нас — отговори Гидиън на мълчаливия ми въпрос. — Днешният ден е само наш.

Уредихме набързо митническите формалности, след което отново излязохме на пистата, където ни очакваше хеликоптер.

Перките му започнаха да се въртят, още докато приближавахме към него. Неочаквано се появи Раул и отвори задната врата. Гидиън ми помогна да се кача и веднага ме последва. Протегнах се към предпазния колан, но мъжът ми бутна ръцете ми настрани, закопча ме бързо и се настани в мястото си. Подаде ми слушалките и си сложи своите.

— Да вървим — каза на пилота.

Започнахме да се издигаме във въздуха, преди Гидиън да закопчае колана си.

Останала бях без дъх, когато стигнахме до хотела, все още бях силно впечатлена от гледките в Рио. Градът се бе разпрострял под нас с плажовете си, с разхвърляните си тук— там небостъргачи, с хълмовете, покрити с разноцветни фавели[13]. Улиците под нас бяха претъпкани с коли, трафикът беше особено тежък дори в сравнение със задръстванията, на които бях свикнала в Манхатън. Прочутата статуя на Христос Спасител блестеше на хълма Корковадо вдясно от мен, когато заобиколихме планината Шугърлоуф и се насочихме към Бара да Тижука.

Ако бяхме тръгнали с кола от летището към хотела, щяха да си ни необходими часове да стигнем. Вместо това цялото пътувине ни отне само няколко минути. Тъкмо влизахме в апартамента на Гидиън, когато, уморена от часовата разлика, осъзнах, че в рамките на три дни съм била в три различни държави.

„Виентос крусадос Бара“ беше луксозен хотел като всички останали от веригата „Кросуиндс“, които бях виждала, но традиционната му бразилска атмосфера го правеше уникален. Апартаментът на Гидиън беше с размерите на онзи, в който бях отседнала в Ибиса, а гледката беше не по-малко впечатляваща.

Когато излязох на балкона, за да се възхитя на плажа, забелязах безкрайна редица от павилиони, в които се продаваха кокосови орехи, както и хора с бронзови тела, налягали по пясъка. Наоколо се носеше ритъмът на самба — земна, секси и жизнерадостна. Снимах пейзажа и качих снимката в акаунта си в инстаграм заедно с онази, която бях направила на момчетата па летището.

Изгледът оттук… #Рио де Жанейро

Тагнах всички и установих, че Арнолдо е качил снимка, на която с Гидиън се целуваме страстно на пистата. Беше страхотна: интимна и секси. Арнолдо имаше няколкостотин хиляди последователи и под фотоса вече имаше десетки коментари и лайкове.

Скъпи приятели се наслаждават на #Рио де Жанейро

и един на друг.

Телефонът на Гидиън иззвъня, той се извини и излезе. Чух го да говори от другата стая и го последвах. Не си казахме нищо, след като тръгнахме от летището — пазехме думите си за по-задушевен разговор. А може би просто нямахме нужда от думи. Светът нека си приказва и да разпространява лъжи. Ние двамата знаехме какво имаме. Не беше необходимо то да бъде дефинирано, оправдавано или изразявано по какъвто и да е начин.

Открих го в кабинета. Стоеше пред бюро с формата на латинската буква U, цялото покрито със снимки и бележки, някои от които бяха изпопадали на пода. Наоколо цареше пълен хаос, толкова различен от строгия ред, който съпругът ми обичайно поддържаше. Трябваше ми малко време, за да осъзная, че кадрите от „лудото му ергенско парти“ са от

клуб, чийто интериор напълно съответства на обстановката, която бях видяла на снимката на Гидиън от Синко де Майо.

Стори ми се малко зловещо, че и двамата сме достигнали до една и съща идея. Но от друга страна това беше забележително.

Обърнах се и понечих да си тръгна.

— Ева. Чакай.

Погледнах го.

— По-добре утре сутринта — каза на човека, с когото говореше. — Изпрати ми съобщение, когато получиш потвърждение.

Гидиън затвори телефона, изключи звука и го остави на бюрото заедно със слънчевите си очила.

— Искам да видиш тези снимки.

Поклатих глава:

— Не е необходимо да ми доказваш абсолютно нищо.

Впери поглед в мен. Сега, след като беше свалил очилата си, видях, че под очите му има дълбоки сенки.

— Не си спал снощи. — Не беше въпрос. Трябваше да се досетя по-рано.

— Ще оправя всичко.

— Няма нищо за оправяне.

— Чух те по телефона — каза сдържано.

Облегнах се на рамката на вратата. Знам как се беше почувствал, когато целунах Брет — идваше му да убие някого. Двамата се бяха сбили като истински зверове. Аз обаче нямах възможността да вляза в жестока физическа разправа. Тялото ми се бе освободило от ревността по единствения възможен начин.

— Направи това, което смяташ за необходимо — прошепнах, — но знай, че аз не се нуждая от нищо. Добре съм. Ти и аз — ние, сме добре.

Гидиън си пое дълбоко въздух. След това издиша. Протегна ръка и свали фланелката си през глава. Изрита сандалите си, докато разкопчаваше панталоните. Под тях не носеше нищо.

Наблюдавах го как пристъпва гол към мен, забелязах слънчевия загар и възбудения му член. Беше невероятно твърд, топките му висяха тежко. Докато приближаваше към мен, всеки мускул по тялото му се очертаваше. Мощните му бедра, плочките на коремните му мускули, големите му бицепси.

Останах неподвижна, едва дишах, почти не мигах. Удивлявах се, че мога да го поема. Беше около трийсет сантиметра по-висок от мен и почти петдесет килограма по-тежък. Освен това беше силен. Толкова силен.

Когато правехме любов, се възбуждах от това, че лежа под него и усещам огромната му сила, съсредоточена единствено над задачата да ми достави удоволствие и той самият да получи наслада.

Гидиън стигна до мен и ме взе в прегръдките си. Наведе глава и ме целуна дълбоко и страстно. Наслаждаваше ми се, без да бърза. Ближеше ме бавно, докосваше ме нежно. Разбрах, че е разкопчал горнището ми, едва когато то се свлече от мен. Пъхна палци под колана на шортите ми и ги прокара напред-назад по чувствителната кожа, после спря да ме целува, клекна и ми помогна да ги събуя. Изстенах, исках още.

— Да оставим обувките — прошепна и се изправи.

Очите му бяха така блестящосини, напомняха ми за водите на океана, в който се къпахме голи, когато се оженихме.

Обвих ръце около раменете му, той ме вдигна и ме занесе в спалнята.

— И няколко от онези малки кръгли пухкави хлебчета със сирене — казах на Гидиън, който преведе думите ми на португалски и добави хлебчетата към поръчката за румсървис.

Лежах по корем на леглото с лице към отворената плъзгаща се врата на балкона и подритвах с крака — все още бях обута с онези секси обувки. Но по себе си нямах нищо друго. Кръстосах ръце и подпрях брадичка. Беше ми приятно да усещам океанския бриз по кожата си, охлаждаше потта, покрила всеки сантиметър от тялото ми. Махагоновите перки на вентилатора над леглото, които бяха с формата на палмови листа, се въртяха мързеливо над мен.

Вдишах дълбоко и усетих миризмата на Гидиън и на секс.

Съпругът ми затвори телефона и матракът потъна, когато той се доближи до мен, докосна дупето ми с устни и се придвижи нагоре по гръбнака, докато стигна до рамото ми. Изтегна се до мен и подпря главата си с ръка. С другата ме погали по гърба.

Обърнах се и го погледнах.

— Колко езика знаеш?

— По-малко от много и повече от малко.

— Хмм… — Извих гръб под пръстите му.

Целуна отново рамото ми.

— Радвам се, че си тук — прошепна. — Радвам се, че останах.

— От време на време и на мен ми хрумват добри идеи.

— На мен също.

Сладострастното пламъче в погледа му ми подсказа точно какво има предвид.

Не беше спал цяла нощ, а после в продължение на два часа ме чука изключително бавно. Свърши три пъти, първия път — толкова силно, че направо изръмжа. Силно. Звукът сигурно се беше чул навън през отворения прозорец. Стигнах до оргазъм само като го чух. И сега бе готов да започне отново. Винаги беше готов. Каква късметлийка съм.

Завъртях се на една страна и се обърнах към него.

— Да не би да са необходими две жени, за да те изтощят?

Лицето му помръкна на мига.

— Не искам да говоря за това.

Докоснах го с ръка.

— Хайде, стига, миличък, само се пошегувах. Глупаво.

Гидиън легна по гръб, взе една възглавница и я сложи между нас. После извърна глава към мен, между веждите му се беше врязала бръчка.

— Преди съществуваше една… празнота. Вътре в мен — изрече тихо. — Тия нарече празно пространство. Каза, че ще го запълниш. И наистина го направи.

Слушах го и чаках. Сега той говореше. Споделяше. Беше му трудно и неприятно. Но любовта му към мен надделяваше.

— Чаках те — продължи Гидиън и отметна косата от бузата ми. — И десет жени не биха могли да направят това, което стори ти. Но… боже мой… — Прокара ръце през косата си. — Беше ми по-лесно да не мисля за това, когато имах с какво да се разсея.

— Аз мога да го направя — измърках, исках отново да бъде щастлив и весел. — Мога да те накарам да не мислиш за нищо.

— Онази празнота вече я няма. Ти си там.

Наведох се над него и го целунах.

— Освен това съм тук, до теб.

Гидиън се раздвижи, застана на колене, повдигна ме и ме постави върху възглавницата, така че дупето ми щръкна.

— Така те искам.

Погледнах го през рамо.

— Нали помниш, че от румсървис ще дойдат всеки момент?

— Казаха след четирийсет и пет минути до един час.

— Ти си шефът. Няма да се бавят толкова много.

Намести се между краката ми.

— Казах им да са готови след час.

Засмях се. Мислех, че обядът ще ни даде почивка. Очевидно почивката бе само по време на телефонния разговор.

Хвана дупето ми с две ръце и го стисна.

— Боже мой, имаш най-прекрасния задник. Той е идеалната възглавница за това…

Задържа бедрата ми и проникна в мен. Плъзна се бавно и дълбоко. От гърдите му се откъсна силен мъжествен стон и след миг усетих, че съм свила пръстите на краката си в обувките.

— Мили боже — простенах и отпуснах чело на леглото. — Толкова си твърд.

Притисна устни до рамото ми. Завъртя бедра и ме погали отвътре, навлезе толкова дълбоко, че да ми причини съвсем лека болка.

— Възбуждаш ме — каза грубо. — Не мога да спра. Не искам.

— Недей.

Извих гръб и започнах да се движа в неговия бавен, равномерен ритъм. Днес беше в такова настроение. Да бъде нежен. Да ми доставя удоволствие. Да прави любов с мен.

— Не спирай.

Обгърна ме с ръце и притисна длани в матрака. Зарови нос в мен.

— Да сключим сделка, ангелчето ми. Ще се уморя, когато и ти го направиш.

— Уф! — Вперих поглед в собственото си отражение в огледалото и пристъпих от крак на крак. — Идеята да облечеш бански, след като си се освинил, не е никак добра.

Започнах да подръпвам горнището на изумруденозеления бански костюм, който Гидиън ми беше купил от магазина в лобито на хотела, а после се опитах да наместя и долнището.

Гидиън се появи иззад гърба ми. Изглеждаше страхотно сладък и секси в черните си шорти. Прегърна ме, както стоеше зад мен, и повдигна тежките ми гърди с длани.

— Изглеждаш невероятно. Мога да сваля това от теб със зъби.

— Направи го.

Защо трябваше да ходим на плаж? Нали прекарахме целия уикенд на слънце.

— Все още ли искаш да се появят наши снимки оттук?

Погледите ни се срещнаха в огледалото.

— Ако не, нямам нищо против да те хвърля на леглото и ди правя с теб каквото си поискам.

Прехапах долната си устна и се поколебах

Гидиън ме придърпа към себе си. Бях събула високите токчета и той можеше спокойно да подпре брадичка на главата ми,

— Не можеш ли да решиш? Добре, ще отидем на плажа сами колкото по-късно да не съжаляваш, че не сме го направили. Зи трийсет минути… или един час… После ще се качим обратно тук и ще останем, докато дойде време да си тръгваме.

Разтопих се. Винаги мислеше за мен и за желанията ми.

— Толкова много те обичам.

Сърцето ми замря, когато видях изражението на лицето му.

— Вярваш ми — прошепна Гидиън. — Винаги.

Извих глава и притиснах буза до гърдите му.

— Винаги.

— Каква хубава снимка — прошепна майка ми. Говореше тихо, защото всички мъже спяха.

Светлините в кабината на самолета бяха приглушени, а мъжете се бяха отпуснали в

креслата.

— Ще ми се само задните ти части да не бяха толкова на показ.

Засмях се, вперила поглед в таблета в ръката ѝ. „Виентос круспдос Бара“ разполагаше с фотографи на щат, които отразяваха множеството събития, конгреси и сватби, които се провеждаха па това красиво място. Гидиън беше уредил един от тях да ни снима на плажа, но отдалече, така че да не усещам присъствието му.

На предишните ни снимки от Уестпорт Гидиън ме бе притиснал под себе си, а вълните се разбиваха в краката ни. На новите снимки двамата бяхме на слънце, той се беше излегнал по гръб, а аз лежах върху него. Кръстосала бях ръце върху коремните му мускули и бях подпряла брадичка на тях. Разговаряхме, гледах го в лицето, той също ме гледаше и прокарваше ръка през косата ми. Да, прашките на банския ми разкриваха цялото ми дупе, но най-много биеше на очи, че Гидиън е съсредоточил цялото си внимание върху мен и двамата се чувстваме добре и спокойни заедно.

Мама ме погледна. В очите ѝ имаше тъга, която не разбирах.

Надявах се вие двамата да изживеете живота си спокойно, като нормални хора. Но светът няма да ви остави на мира.

Снимката се разпространи скорострелно в интернет малко след като я публикува един сайт. Появиха се какви ли не спекулации. Как можех да бъда с Гидиън в Рио и да нямам нищо против, че е изчукал две други жени? Толкова извратен ли беше сексуалният ни живот? Или може би мъжът на снимката в клуба не беше Гидиън Крос?

Преди да заспи, Гидиън ми каза, че екипът му за връзки с обществеността работи денонощно — отговаря на телефонни обаждания и се грижи за профилите му в социалните мрежи. От днес хората му потвърждаваха официално, че съм била с него в Рио. Каза, че за останалото ще се погрижи лично, когато се прибере у дома, макар че отговаряше уклончиво на въпросите ми какво точно възнамерява да направи.

— Много си потаен — упрекнах го, без да му се сърдя.

— Засега да — съгласи се и ми се усмихна.

Сложих ръка върху ръката на мама.

— Всичко ще е наред. Хората няма вечно да се интересуват от нас. Пък и след сватбата ще заминем за цял месец. Това е ужасно дълъг период, в който няма да има никакви новини за нас. Медиите ще си намерят някого другиго, с когото да се занимават.

— Надявам се — въздъхна майка ми. — Омъжваш се в събота. Направо не мога да повярвам. Толкова много неща трябва да се свършат.

Събота. Само след няколко дни. Мислех си, че с Гидиън не можем да се чувстваме по— женени от сега, но щеше да е хубаво да изречем брачните клетви в присъствието на семействата си.

— Искаш ли да дойдеш в мезонета утре? — предложих ѝ. Много бих искала да ти го покажа, а и ще можем да обсъдим всичко, което все още не сме уточнили. Ще обядваме и ще си поприказваме.

Лицето ѝ светна.

— Прекрасна идея! За мен ще е истинско удоволствие, Ева.

Наведох се към нея и я целунах по бузата.

— За мен също.

— Няма ли да подремнеш поне малко? — попитах учудено, докато Гидиън търсеше нещо в дрешника само по боксерки.

Беше изсушил косата си след душа, който взе веднага щом се прибрахме. Аз седях на леглото, бях изтощена и изцедена, въпреки че спах в самолета.

— Днес денят ще е къс — обяви Гидиън и извади тъмносин костюм. — Ще се прибера рано.

— Ще се разболееш, ако продължаваш да не си доспиваш. Не искам да си болен по време на сватбата или на медения ни месец.

Извади от чекмеджето синята вратовръзка, която толкова обичах.

— Няма да се разболея.

Погледнах часовника на нощното шкафче.

— Няма дори седем! Никога не отиваш на работа толкова рано.

— Имам да свърша някои неща — отвърна и бързо закопча ризата си. — Спри да ми опяваш.

— Не ти опявам.

Погледна ме учудено:

— Не ти ли стигна това вчера?

— О, господи! Откъде вадиш такова самочувствие?

Гидиън седна и започна да обува чорапите си.

— Не се безпокой, ангелчето ми, ще получиш още, когато се прибера.

— Идва ми да хвърля нещо по теб.

Гидиън се облече за нула време, но външният му вид беше безупречен. Този факт само развали настроението ми още повече.

— Престани да се мръщиш — скара ми се, след което се наведе и ме целуна по главата.

— На мен ми трябва цяла вечност, за да изглеждам така добре като теб, а ти не полагаш никакви усилия — оплаках се. — А освен това си сложил любимата ми вратовръзка.

Тя подчертаваше цвета на очите му, така че човек не можеше да забележи друго освен Гидиън и красивото му лице.

Усмихна се.

— Знам. Искаш ли, като се прибера вкъщи, да те изчукам, без да я свалям?

Представих си го и веднага спрях да се мръщя. Какво ли щеше да е чувството, ако той просто свалеше ципа на панталона си и ме изчукаше напълно облечен в някой от деловите си костюми? Страшно секси. В много отношения.

— Потим се прекалено много — отвърнах и се нацупих. — Ще я развалим.

— Имам цяла дузина такива — заяви Гидиън и се изправи. — Днес ще си останеш вкъщи, нали?

— Чакай малко! Имаш още десетина вратовръзки като тази?

— Тя ти е любимата — отвърна простичко, като че ли това обясняваше всичко… което май си беше самата истина. — Вкъщи си, нали така? — повтори.

— Мама ще дойде след няколко часа, а и имам да проведа няколко телефонни разговора.

Запъти се към вратата.

— Подремни още малко, сърдито ангелче. Сънувай ме.

— Да, добре — измърморих, прегърнах възглавницата и затворих очи.

Сънувах го. Иска ли питане.

— Повечето от поканените са отговорили, че с удоволствие ще присъстват на сватбата — каза мама. Прокара пръст по тъчпада на лаптопа си, за да ми покаже списъка, от който направо ми се събраха очите. — Не очаквах толкова много гости, след като им съобщихме в последния момент.

— Това е добре, нали?

Честно казано, нямах представа дали е така. Дори не помнех имената на всички гости, които щяха да присъстват на приема. Знаех само, че той ще се състои в събота вечерта в един от хотелите на Гидиън в града.

Иначе никога нямаше да успеем да намерим свободна зала, Скот си замълча по въпроса, но аз останах с впечатление, че нечия друга сватба е била отложена в последния момент. А само колко стаи бяхме запазили, за да съберем родата ми по бащина линия… Не се бях замислила за всичко това, когато реших събитието да се състои на рождения ден на Гидиън.

— Чудесно е. — Мама ми се усмихна, но беше видимо напрегната.

Подложена бе на огромен стрес и това ме притесняваше.

— Всичко ще бъде прекрасно, мамо. Направо великолепно, и ще бъдем толкова щастливи, че изобщо няма да ни пука, ако нещо не е съвсем както трябва. — При тези думи тя се

намръщи и аз побързах да продължа: — Но това, разбира се, няма да стане. Персоналът ще се погрижи всичко да е наред. Все пак това е голям ден за шефа им.

— Да — съгласи се мама и кимна поуспокоена. — Права си. Ще искат всичко да е идеално.

— И така ще бъде.

Не можеше да е другояче. Двамата с Гидиън вече бяхме женени, но никога не бяхме празнували рождения муден заедно. Очаквах го с нетърпение.

Телефонът ми изпищя, получила бях съобщение. Прочетох го и се намръщих, след това се протегнах към дистанционното за телевизора.

— Какво има? — попита мама.

— Не знам. Гидиън ми пише да включа телевизора.

Стомахът ми се сви, тревогата измести приятното очакване, което изпитвах допреди малко. Какво още щеше да се стовари ми главите ни?

Включих на канала, който Гидиън ми бе посочил, и разпознах декора на популярно токшоу. За моя най-голяма изненада мъжът ми седеше на една маса заедно с пет жени водещи. Чуха се аплодисменти, подвиквания и подсвирквания. Каквото ѝ да си мислеха за способността му да бъде верен, жените не можеха да му устоят. Чарът и сексапилът му бяха милион пъти помощни, когато човек се запознае с него лично.

— Господи! — прошепна майка ми. — Какво прави той?

Увеличих звука.

Както можеше да се очаква, след като го поздравиха за годежа ни, водещите се насочиха директно към темата за Рио и прословутата снимка на тройката в клуба. Разбира се, всички дебело подчертаха, че снимката не може да бъде показана, за-щото е твърде неприлична. Но насочваха зрителите към сайта ни шоуто, чийто адрес бе изписан в долната част на екрана.

— Много ловко от тяхна страна — ядоса се мама. — Той защо продължава да обръща внимание на тази история?

— Шшшт! Има някакъв план.

Поне се надявах да е така.

Гидиън държеше в две ръце чаша за кафе с логото на шоуто и изглеждаше замислен, докато водещите се надпреварваха да говорят, преди да му дадат думата.

— Дали изобщо е необходимо да има ергенски и момински партита в наше време? — попита една от тях.

— Това е един от въпросите, които бих могъл да разясня — намеси се Гидиън, преди останалите да са подхванали обсъждането на темата. — Тъй като с Ева се оженихме миналия месец, аз вече не съм ерген и това не би могло да е ергенско парти.

Зад него, на огромната видеостена, логото на шоуто изчезна и вместо него се появи снимката, на която двамата с Гидиън се целуваме, след като сме изрекли клетвите си.

Ахнах заедно с публиката в залата.

— Леле! — измърморих. — Издаде ни.

Затруднявах се да проследя забързания разговор, който последва това разкритие. Бях като вцепенена и не разбирах смисъла па думите. Гидиън много държеше на личното си пространство.

Никога не даваше интервюта, които се отнасят до личния му живот, говореше само за дейността на „Крос индъстрис“.

Снимката на видеостената се смени. Появиха се фотографии, направени в същия клуб, в който дългокраките брюнетки се бяха покатерили върху Гидиън. Когато той погледна към публиката и изрази предположението си, че някои от присъстващите може да познават мястото, от аудиторията се дочуха няколко гласа, които отговориха положително.

— Очевидно — продължи Гидиън и отново насочи вниманието си към водещите, — не бих могъл да бъда в Ню Йорк и в Бразилия по едно и също време. Снимката, която се разпространяваше в интернет, е била обработена така, че логото на клуба е изтрито. Както виждате, то е избродирано на завесите на ВИП сепаретата. С подходящия софтуер и няколко клика на мишката логото е изчезнало.

— Но момичетата са били там — изтъкна една от водещите — и това, което се е случило с тях, е съвсем реално.

— Вярно е. Имах свой живот и преди да срещна съпругата си — отговори Гидиън с равен тон, без да се извинява. — За съжаление, не мога да го променя.

— Жена ви също е имала свой живот, преди да ви срещне. Тя е същата Ева, която се споменава в песента на „Сикс-Найнтс“ — заяви водещата и леко присви очи — „Златна“.

Явно четеше информацията от аутокю.

— Да, тя е — потвърди Гидиън. Тонът му бе съвсем безизразен. Изглеждаше необезпокоен.

Макар да знаех, че при тези шоута нищо не е така спонтанно, както изглежда, все пак ми се струваше нереално да гледам как личният ни живот е изложен на показ и вдига рейтинга на сутрешно предаване.

Появи се нова снимка — аз и Брет на Таймс скуеър по время на промоцията на клипа на „Златна“ — и се чу част от песента.

— Какво мислите за това?

Гидиън ги дари с една от редките си усмивки.

— Ако бях композитор, и аз бих написал песен за нея.

На екрана се появи снимка, на която двамата с Гидиън бяхме в Бразилия. Веднага след това показаха кадъра от Уестпорт и поредица други снимки, на които минавахме по червения килим, за да присъстваме на различни благотворителни събития. На всички тях Гидиън бе вперил поглед в мен.

— О, колко го бива в това! — казах почти на себе си.

Мама бързо затвори лаптопа си.

— Виж колко е искрен, но в същото време е самоуверен и гледа отвисоко, точно както се очаква от легендарния Гидиън Крос. Освен това им е дал цял куп снимки, които да използват.

Изборът му беше добър — да говори в токшоу, водено само от жени, и да дискутира с тях теми, чувствителни за женската аудитория. Те нямаше да му простят така наречената изневяра, нито щяха да заобиколят скандала внимателно. Разговорът с тях щеше да разясни всичко далеч по-добре, отколкото ако водещият беше мъж.

— Предстои да излезе книга за вас, нали така? Написана от бившата ви годеница?

На екрана се появи снимка на Гидиън и Корин по време на промоцията на водка

„Кингсман“. От аудиторията се надигна шепот. Стиснах зъби. Както винаги Корин изглеждаше невероятно красива и прекрасно допълваше тъмната красота на Гидиън.

Предпочетох да мисля, че хората от шоуто сами са намерили тази снимка.

— Всъщност книгата ще бъде написана от друг — отговори той. Писател в сянка. Човек, който преследва свои лични цели.

— Не го знаех. И кой е този човек?

Водещата погледна към аудиторията и набързо обясни практиката на издателствата да наемат някого, който да напише книга от името на друг човек.

— Нямам право да разкрия името му.

Водещата продължи да настоява:

— Но вие го познавате? Или може би нея? И този човек не ви харесва?

— Така е. Отговорът ми е „да“ и на двата въпроса.

— Да не би да е някоя бивша приятелка? Или бизнес партньор?

В този момент се намеси една от водещите, която досега предимно слушаше:

— Да се върнем на Корин… Гидиън, защо не ни разкажете каква е истинската история с нея?

Съпругът ми остави чашата, от която току-що бе отпил.

— С госпожа Жиро бяхме гаджета в колежа. Известно време бяхме сгодени, но дори тогава връзката ни не вървеше особено добре. Бяхме прекадено млади, а и честно казано, не знаехме какво точно искаме.

— Това ли е всичко?

— В това да си млад и объркан няма нищо интересно, нито много пикантно, нали така? Останахме приятели и след като тя се омъжи. Съжалявам, че изпитва комерсиална нужда да се възползва точно от този период в живота ни, и то сега, когато съм женен. Убеден съм, че това е също толкова неприятно за Жан-Франсоа, колкото и за мен.

— Имате предвид съпруга ѝ, нали така? Жан-Франсоа Жиро. Познавате ли го?

На екрана се появиха Корин и Жан-Франсоа във вечерни тоалети. Бяха привлекателна двойка, макар че сравнението между двамата мъже не беше в полза на французина. Не можеше да се сравнява с Гидиън, но пък кой ли би могъл?

Съпругът ми кимна.

— Имаме съвместен бизнес.

— Разговаряли ли сте с него за това?

— Не. Обикновено не обсъждам такива неща. — По устните му отново заигра лека усмивка.

— Аз съм младоженец. Занимават ме други неща.

Плеснах с ръце.

— Точно така! Това беше моя идея. Аз му казах да напомня често на хората, че е женен и че се познава със съпруга на Корин.

Освен това спомена и за ролята на Диана. Добре се справяхме заедно.

— Ти знаеше ли какво планира Гидиън? — попита мама, звучеше ужасена.

Погледнах я и се намръщих, щом видях колко е пребледняла, Това ме разтревожи, особено като знаех колко тен бе събрала през последните два уикенда.

— Не, нямах представа. Преди време разговаряхме за Жиро. Ти добре ли си?

Майка ми притисна пръсти до слепоочията си.

— Боли ме глава.

— Веднага щом свърши предаването ще ти намеря нещо против главоболие.

Погледнах към екрана, но шоуто прекъсна за реклами. Изтичах до шкафчето с лекарства

в банята и се върнах с подрънкващо шишенце хапчета. С изненада видях, че майка ми си събира нещата.

— Тръгваш ли си? Нали щяхме да обядваме?

— Уморена съм, Ева. Ще се прибера вкъщи да си легна.

— Можеш да подремнеш тук, в стаята за гости.

Предположих, че идеята ще ѝ допадне. Та нали Гидиън бе обзавел гостната точно като спалнята ми в апартамента. Безсмислен, но тактичен опит да създаде в дома си кътче, където да се чувствам сигурна в началото на връзката ни, когато още не знаех дали трябва да се боря за нас, или просто да избягам.

Мама поклати глава и преметна чантата с лаптопа си през рамо.

— Ще се оправя. Обсъдихме най-важните неща. Ще ти се обадя по-късно.

Допря буза до моята, изпрати ми въздушна целувка и си тръгна.

Отпуснах се на дивана, оставих хапчетата на масичката и догледах интервюто на Гидиън.

Глава 12

— Господин Крос — Скот стана от стола зад бюрото си, — тук ли ще сте днес?

Поклатих глава, отворих вратата на кабинета си и направих знак на Ангъс да влезе преди мен.

— Трябва само да свърша нещо. Утре ще съм в офиса. Изчистил бях програмата си, като разпределих днешните срещи и съвещания в останалите дни от седмицата. Не възнамерявах да идвам в „Кросфайър“, но информацията, която Ангъс бе отишъл да събере, беше абсолютно поверителна и не исках да рискуваме да я обсъждаме другаде.

Трябваха ми няколко секунди, за да затворя вратата и да затъмня стъклата, след което последвах Ангъс до къта с меката мебел и се отпуснах в едно от креслата.

— Чух, че си бил доста зает през последните няколко дни, момко — заяви той и се усмихна кисело.

— Скука няма — въздъхнах дълбоко и се опитах да преборя умората. — Кажи ми, че имаш новини.

Ангъс се наведе.

— Да, понаучих някои неща. Открих свидетелство за брак е фиктивно месторождение и смъртен акт на Джаксън Трамел, където Лорън Китри фигурира като негова съпруга. Починал е по-малко от година след сватбата им.

Съсредоточих се върху най-важната част от информацията.

— Значи Лорън е излъгала къде е родена?

Ангъс кимна.

— Не е никак трудно.

— Но защо? — Погледнах го внимателно и видях, че е стиснал зъби от напрежение. — Има ли още нещо?

Записано е, че причината за смъртта на Джаксън е неизвестна-отговори тихо. — Открили са куршум в дясното му слепоочие.

Застинах на място.

— Не са могли да определят дали става въпрос за убийство или самоубийство?

— Точно така. Не са могли да докажат със сигурност нито едното, нито другото.

Още въпроси без отговор, но най-важният беше дали Лорън изобщо ни интересува. Може би си губехме напразно времето.

— По дяволите! — изругах и прокарах ръка по лицето си. — Искам само една снимка, нищо повече.

— Минало е много време, Гидиън. Четвърт век. Може би някой от родния ѝ град ще си спомни за нея, но не знаем откъде е всъщност.

Отпуснах ръка и го погледнах. Познавах всеки нюанс на гласа му и знаех какво означава.

— Мислиш, че някой се е погрижил да разчисти всички следи?

— Възможно е. Но е възможно също полицейският рапорт за смъртта на Джаксън да се е загубил някъде през годините.

— Не вярваш в това.

Потвърди предположението ми, като поклати глава.

Взех със себе си едно момиче, което да се представи за служителка на Националната агенция по приходите и да потърси Лорън Китри Трамел. Разпита Моника Диек и тя ѝ каза, че не е виждала бившата си снаха от много години и доколкото знае, Лорън отдавна е починала.

Поклатих глава, опитах са да проумея чутото, но нищо не разбирах.

Моника беше уплашена, момко. Когато чу името на Лорън, пребледня като призрак.

Станах и закрачих напред-назад из кабинета.

— Какво, по дяволите, означава това? Все така далеч сме от истината.

— Има още един човек, който може да ни даде отговорите.

Спрях изведнъж.

— Майката на Ева.

Ангъс кимна.

— Можеш да я попиташ.

— Боже! — Вперих поглед в него. — Единственото, което искам, е да знам, че жена ми е в безопасност. Че тази история не представлява заплаха за нея.

Чертите на Ангъс омекнаха.

— Това, което знаем за майката на Ева, е, че за нея винаги най-важна е била сигурността на дъщеря ѝ. Не мога да си представя, че би изложила Ева на какъвто и да е риск.

— Безпокоя се точно заради прекаления ѝ стремеж да я защитава. Един господ знае откога следи всяко движение на Ева. Предполагах, че го прави заради Нейтън Баркър. Но е възможно той да е бил само част от причината. Може би има и още нещо.

— С Раул вече работим по нов протокол за действие.

Прокарах ръка през косата си. Освен че се грижеха за безопасността ни, Ангъс и Раул се опитваха да решат проблема е Ани и да намерят записките, които брат ѝ си беше водил. В същото време полагаха усилия да идентифицират фотографа, направил снимката в клуба, и да разрешат загадката около майката на Ева. Работеха на границата на възможностите си, въпреки че имаха на разположение помощен екип.

Хората от охраната ми бяха свикнали да отговарят само за моята безопасност. Когато Ева стана част от живота ми, отговорностите им се удвоиха. Ангъс и Раул бяха свикнали да дежурят на смени, но сега и двамата работеха почти по двайсет и четири часа на денонощие. Дадох им разрешение да наемат толкова помощен персонал, колкото им е необходим, но това, от което всички имахме нужда, беше още един специалист по охрана, може би дори двама. Професионалисти, чиято единствена задача да е сигурността на Ева и на които бих могъл да се доверя напълно, както вярвах на досегашния си екип.

Трябваше да отделя време и да се погрижа за това. Исках, когато с Ева се върнем от медения си месец, всичко да е наред.

— Благодаря ти, Ангъс — казах и въздъхнах дълбоко. — Да вървим в мезонета. Сега искам да бъда с Ева. Ще реша какво да правим по-нататък, но първо трябва да поспя.

— Защо не ми каза?

Погледнах към Ева, докато се събличах.

— Реших, че изненадата ще ти хареса.

— Да, но все пак… Въпреки всичко беше страхотно.

Личеше си, че е доволна от интервюто.

Държанието ѝ беше добър знак. Говореше бързо и подскачаше из апартамента. Като се замисля, поведението ѝ не беше много по-различно от това на Лъки, който се втурваше под леглото, изтърколваше се обратно и през цялото време джавкаше щастливо.

Излязох от дрешника само по боксерки, отидох до леглото и се тръшнах на него. Боже, колко бях изморен. Прекалено уморен дори да пусна ръка на красивата си съпруга, която изглеждаше прекрасно в гащеризон без презрамки. И все пак бях готов да откликна, ако ми направи предложение.

Ева седеше на своя край на леглото. Наведе се да помогне на Лъки, който се опитваше да се изкатери горе, но все не успяваше. Миг по-късно кутрето вече беше на гърдите ми и скимтеше от негодувание, защото не му позволявах до олигави цялото ми лице.

— Добре, разбрах. Аз също те харесвам, но не идвам да ти ближа муцуната.

Кучето изджавка в отговор. Ева се засмя и отпусна глава на възглавницата си.

Изведнъж ми мина през ума, че ето това е то. Да си у дома. Никога преди не съм го изпитвал. Никъде не съм се чувствал наистина у дома си, откакто баща ми почина. Но сега чувството се беше завърнало, и то по-хубаво от всякога.

Гушнах Лъки до корема си и се обърнах към жена си:

— Как прекара с майка си?

— Мисля, че добре. Почти сме готови за събота.

— Мислиш?

Ева сви рамене.

— Заболя я главата, докато гледахме интервюто. Стори ми се, че почти изпадна в паника.

Погледнах я внимателно.

— Защо?

— Защото ти говори за личния ни живот по телевизията. Не знам. Понякога не я разбирам.

Спомних си, че Ева ми беше разказала за разговора си с Моника относно книгата на Корин и за възможността да използваме медиите в своя полза. Майка ѝ я беше предупредила да не го прави, беше ѝ казала да не излага личния ни живот на показ. Тогава се съгласих с Моника и като оставим настрана днешното интервю, все още бях съгласен с нея. Но сега, при малкото, което знаех за самоличността ѝ, ми изглеждаше твърде вероятно майката на Ева да се тревожи за собственото си лично пространство. Едно беше от време на време да споменават името ти в местните клюкарски вестници и съвсем друго — да привлечеш към себе си вниманието на целия свят.

Ева беше пълно копие на майка си в лице, а до голяма степен имаше и нейните маниери. Освен това носеше фамилията Трамел, което беше много странна грешка. Далеч по-добро прикритие щеше да ѝ даде фамилното име на Виктор. Може би някой издирваше Моника.

И ако знаеше поне толкова, колкото аз, след споменаването на Ева по националната телевизия нямаше да му е никак трудно да открие местонахождението ѝ.

Сърцето ми заби учестено. В опасност ли беше съпругата ми? Нямах представа от какво точно се укрива Моника.

— О! — подскочи изведнъж Ева. — Не ти казах… Имам рокля!

— Боже! За малко да ми докараш инфаркт.

Лъки се възползва от изненадата ми, хвърли се върху мен изневиделица и започна да ме ближе като луд.

— Извинявай. — Ева взе кутрето и ме спаси от него, като седна до мен, скръстила крака, и го сложи в скута си. — Днес се обадих на татко. Баба ми го е попитала дали бих искала да облека нейната сватбена рокля. Изпрати ми я на снимка, но дрехата е държана в шкаф толкова дълго, че не можах много да разбера какво представлява. Затова татко сканира една снимка от сватбата на баба, на която тя е с роклята, и се оказа, че е идеална. Точно това, което без да знам, съм искала през цялото време!

Потърках гърдите си и се усмихнах криво. Очароваше ме, че е толкова ентусиазирана да се омъжи отново за мен.

— Радвам се, ангелчето ми.

В очите ѝ проблясваше вълнение.

— Прабаба ми я ушила за баба с помощта на сестрите си. Роклята е истинска семейна реликва, не е ли страхотно?

— Наистина е страхотно.

— Нали? И двете сме почти еднакви на ръст. Наследила съм дупето и циците си от нея, така че роклята може изобщо да не се нуждае от поправки.

— Обичам дупето и циците ти.

— Секс маниак — каза Ева и поклати глава. — Мисля, че ще е хубаво роднините по бащина линия да ме видят с тази рокля. Притеснявах се да не би да се чувстват не на място, но благодарение на роклята те ще участват в събитието по много значим начин. Не мислиш ли?

— Напълно съм съгласен — заявих и ѝ направих знак да се приближи. — Ела тук.

Погледна ме.

— Познавам този поглед.

— Така ли?

— Все още ли си мислиш за дупето и циците ми?

— Винаги си мисля за тях. Но засега ми стига и една целувка.

— Хмм. — Наведе се над мен и ми поднесе устните си.

Хванах я за тила и взех това, от което се нуждаех.

*  *  *

— Впечатляващо е, синко.

Гледам нагоре към „Кросфайър“, застанал на улицата, но щом чувам гласа на баща си, извръщам глава.

— Татко.

Облечен е като мен — в тъмен костюм от три части. Вратовръзката му е тъмночервена също като кърпичката, втъкната в горното му джобче. Двамата сме еднакво високи и за момент това ме стряска. Защо съм толкова изненадан? Отговорът се върти някъде в подсъзнанието ми, но не мога да го достигна.

Прегръща ме.

— Ти изгради цяла империя. Гордея се с теб.

Поемам си дълбоко въздух. Досега не съзнавах колко много съм искал да чуя тези думи.

— Благодаря ти.

Татко се раздвижва и се обръща слице към мен.

— И си женен. Поздравления.

— Трябва да дойдеш с мен в мезонета, за да те запозная с жена си.

Притеснен съм. Не искам да ми откаже. Толкова много неща искам да му кажа и все нямаме време. Само по няколко откраднати минути за откъслечни разговори на общи теми. Но тъй като Ева ще е там, ще събера смелост да му кажа това, което отдавна искам.

— Ще я харесаш много. Тя е невероятна.

Татко се усмихва.

— Освен това е красива. Бих искал да имам внук. И внучка.

— Леле! — разсмивам се. — Хайде да не бързаме чак толкова.

— Животът минава бързо, синко. Докато се усетиш, вече е свършил. Не го пропилявай.

Преглъщам буцата в гърлото си.

— Ти можеше да имаш още време.

Не това искам да кажа. Искам да го попитам защо се отказа, защо ни напусна. Но се страхувам от отговора.

— Дори да имах цялото време на света, пак не бих могъл да построя нещо такова.

Поглежда отново към „Кросфайър“. Когато човек стои на улицата, му се струва, че сградата се издига до безкрайност зрителна илюзия, създадена от пирамидата на върха.

— Необходими са много усилия, за да запазиш това неща цяло. Същото eue брака. В крайна сметка ще трябва да предпочетеш едното пред другото.

Замислям се над това. Дали е вярно? Поклащам глава.

— Заедно ще го пазим да не се разруши.

Тупва ме по рамото и земята под краката ми започва да трепери. Отначало съвсем

слабо, после по-силно, докато накрая край нас започнат да се сипят стъкла. Гледам сужас км далечната кула на върха избухва, сградата започва да се руши и прозорците се пръскат под натиска.

*  *  *

Събудих се задъхан, дишах тежко, протегнах ръце да избутам тежестта от гърдите си и усетих топла козина. Премигнах и установих, че Лъки се е покатерил върху мен и е започнал тихичко да скимти.

— Господи! — Седнах в леглото и отметнах косата си.

Ева спеше до мен, свита на топка, с ръце, мушнати под брадичката. През прозореца до нея видях, че слънцето се снишава. Един бърз поглед към часовника ми каза, че е малко след пет следобед. Навил бях алармата за пет и петнайсет, затова се протегнах към смартфона си и я изключих.

Лъки промуши глава под ръката ми. Вдигнах го и го задържах на нивото на очите си.

— Пак го направи.

Събуди ме от кошмара. Как, по дяволите, можех да знам дали го прави съзнателно, или не? Във всеки случай му бях благодарен. Погалих го набързо и се измъкнах от леглото.

— Ставаш ли? — попита Ева.

— Трябва да отида при доктор Питърсън.

— А, да, съвсем забравих.

Поколебах се дали да не пропусна часа си, но съвсем скоро двамата с Ева щяхме да заминем на меден месец и дълго време нямаше да се виждам с добрия доктор. Прецених, че ще изтърпя сеанса. Оставих Лъки на пода и се запътих към банята.

— Хей — извика Ева иззад гърба ми, — поканих Крие на вечеря довечера.

За момент забавих крачка, после застинах на място. Обърнах се към нея.

— Не ме гледай така. — Седеше в леглото и търкаше очи. — Чувства се самотен, Гидиън. Сам е, без семейството си. Не му е лесно. Реших, че мога да приготвя нещо простичко за вечеря, и после ще гледаме някой филм. Ще го накараме, доколкото е възможно, да забрави за развода за известно време.

Въздъхнах. Такава си беше жена ми. Винаги искаше да защити и страдащите и нещастните. Как да ѝ се сърдя, след като тъкмо неща като това я правеха жената, в която се влюбих?

— Добре.

Усмихна се. Заслужаваше си да приема всичко само за да зърна усмивката ѝ.

— Току-що догледах интервюто ти — заяви доктор Питърсън и се настани в креслото си. — Жена ми спомена за него и успях да го открия в интернет. Много добре се справи. С удоволствие го изгледах.

Повдигнах панталоните си и се настаних на дивана.

— Беше необходимото зло, но съм съгласен, че мина добре.

— Как е Ева?

— Сигурно ме питате как реагира, когато видя онази снимка?

Доктор Питърсън се усмихна.

— Мога да си представя как е реагирала. Как се чувства сега?

— Добре е. — Още бях потресен от това колко ѝ беше призляло. — И двамата сме добре. Което не променяше факта, че побеснявах от гняв всеки път, щом си помислех за станалото. Снимката беше направена преди месеци. Защо му е трябвало на някого да я задържи и да я публикува точно сега? Щеше да е сензация още през май.

Единственият отговор, който ми хрумваше, беше, че е искал да нарани Ева. Може би дори да всее раздор между нас. Искал е да унижи както нея, така и мен.

Някой щеше да си плати за стореното. Когато приключех с него, щеше да види ада отблизо. Щеше да страда така, както бяхме страдали ние с Ева.

— И двамата с Ева казвате, че всичко е наред. Какво означава това?

Изпънах рамене, опитвах се да се отърва от напрежението.

— Връзката ни е… стабилна. Сигурна, както никога преди.

Доктор Питърсън остави таблета на страничната облегалка на креслото и ме погледна в очите.

— Дай ми пример.

— Снимката е добър пример. Преди връзката ни беше такава, че появата на подобна снимка можеше да разруши всичко.

— Този път беше различно.

— Съвсем различно. С Ева разговаряхме за ергенското ми парти в Рио още преди да замина за там. Тя ревнуваше. Винаги е била ревнива, но това не ми пречи. Всъщност дори ми харесва. Но не ми харесва, че се самоизмъчва така.

— Основната причина за ревността е чувството за несигурност.

— Тогава нека го кажем по друг начин. Тя обича да пази територията си. Няма да докосна друга жена до края на живота си и тя много добре го знае. Но има богато въображение. И на онази снимка видя тъкмо това, от което се страхува най-много.

Доктор Питърсън ме остави да говоря, но за момент замълчах. Трябваше да изхвърля образа — и гнева, който той пораждаше — от съзнанието си, за да мога да продължа.

— Ева беше на хиляди километри от мен, когато това проклето нещо се появи в интернет, а аз нямах абсолютно никакво доказателство, за да се защитя. Можех да ѝ дам само думата си и тя ми повярва. Без въпроси. Без съмнения. Обясних ѝ, доколкото можах, и тя прие думите ми за истина.

— Това те е изненадало.

— Да… — Замълчах за миг. — Сега, като го обсъждаме, всъщност изобщо не се изненадах.

— Наистина ли?

— Беше труден момент и за двама ни, но не разруши отношенията ни. Като че ли знаехме точно какво да направим, за да се помирим. И бяхме сигурни, че ще го сторим. Без съмнение.

Доктор Питърсън се усмихна мило.

— Говориш много откровено. И по време на интервюто, и сега.

Свих рамене.

— Не е ли странно какво би направил човек, изправен пред опасността да изгуби жената, без която не може да живее?

— Преди беше ядосан, че ти е поставила ултиматум. Негодуваше срещу това. Все още ли е така?

— Не — отговорих без колебание, макар че никога нямаше да забравя как се чувствах, когато се разделихме по нейно желание. — Щом иска да говоря, говоря. Няма значение какво ѝ казвам, в какво настроение съм и какъв ужас изпитва, когато го чуе… Справя се. И ме обича още повече.

Засмях се на глас, стреснат от внезапно обзелата ме радост.

Доктор Питърсън вдигна учудено вежди, по устните му се появи едва забележима усмивка.

— Досега не съм те чувал да се смееш така.

Поклатих глава объркано.

— Не свиквайте с това.

— О, не съм сигурен. Повече разговори. Повече смях. Нали знаеш, че двете неща са свързани?

— Зависи кой говори.

Погледът му беше топъл и състрадателен.

— Ти си спрял да говориш, когато майка ти е спряла да те слуша.

Усмивката ми изчезна.

— Казват, че делата говорят по-силно от думите — продължи докторът, — но все пак не можем без думи. Изпитваме нужда и да говорим, и да ни чуват.

Вперих поглед в него, пулсът ми се ускори без видима причина.

— Жена ти те слуша, Гидиън. И ти вярва — заяви и се наведе. — Аз те слушам и ти вярвам. Затова ти отново започна да говориш и получаваш различна реакция от тази, за която си се подготвил. Отваря нови хоризонти, нали така?

— Искате да кажете, че аз се отварям.

Докторът кимна.

— Така е. Отваряш се за възможността да бъдеш обичан и приеман. А това е един съвсем нов свят.

Протегнах ръка и разтърках врата си.

— Какво се очаква да направя от тук нататък?

— Да се смееш повече, е добро начало. — Доктор Питърсън се отпусна в креслото, усмихна се и взе отново таблета си. — Ще измислим и останалото.

Влязох във фоайето и през входната врата на мезонета чух едновременно гласа на Нина Симон[14] и джавкането на Лъки.

Чувствах се добре. Кутрето лаеше и драскаше с лапи като лудо. Усмихнах се, без да се усетя, отворих вратата, клекнах и стиснах малкото куче, което веднага се хвърли към мен.

— Чу ме, че идвам ли?

Изправих се, притиснах го до гърдите си и го оставих да ме ближе по бузите, докато го чешех по гърба.

Влязох в хола и видях как вторият ми баща се надига от пода, където бе седял допреди миг. Поздрави ме с топла усмивка и още по-топъл поглед, после изражението му се промени и се превърна в нещо заучено и… не така топло.

— Здравей — поздрави ме и пристъпи към мен.

Носеше дънки и фланелка, но беше събул обувките си, така че бе по бели чорапи с червен кант около пръстите. Никога не бях виждал чупливата му сивкава коса толкова дълга, личеше си, че от няколко дни не се е бръснал.

Не помръднах от мястото си, умът ми блокира. За момент Крис ме бе погледнал точно като доктор Питърсън. Или Ангъс.

Както баща ми ме гледаше в сънищата ми.

Не можах да отвърна на погледа му, затова оставих Лъки на пода и си поех дълбоко въздух. Когато се изправих, видях, че Крис ми е подал ръка.

Усетих познатата тръпка на неудобство, погледнах встрани и видях Ева да стои на вратата на кухнята. Погледите ни се срещнаха, нейният беше нежен и мил, изпълнен с любов.

Крис изглеждаше коренно променен. Приятелският му поздрав ми напомни какви бяха отношенията ни преди години. Имаше време, когато той не се държеше така официално с мен. Гледаше ме с обич. Спря, когато му казах да не го прави повече. Той не ми беше баща. Никога нямаше да бъде. Знаех, че съм само бреме, което върви заедно с любовта към майка ми. Не исках да се преструва, че му пука за мен.

Изглежда обаче, през цялото време се е преструвал, че не му пука.

Поех ръката му, прегърнах го набързо и го потупах твърдо, но нежно по рамото, преди да го пусна. Той ме задържа. Застинах на място и бързо погледнах към Ева.

Тя се престори, че ми налива питие, след което се оттегли, за да го направи наистина.

Крие ме пусна, отстъпи назад и се прокашля. Очите му блестяха от влага зад златните рамки на очилата.

— Неофициално облекло във вторник? — отбеляза пресипнало и изгледа дънките и фланелката ми. — Работиш прекалено много. Особено щом вкъщи те чакат сладко кутре и красива съпруга.

„Жена ти те слуша, Гидиън. И ти вярва. Аз те слушам и ти вярвам.“

Вторият ми баща също ми вярваше. И плащаше скъпо за това. Виждах болката, с която живее, познавах я от времето, когато аз самият я изпитвах. За мен раздялата с Ева беше почти като смърт, а връзката ни все пак беше отскоро. Крие беше женен за майка ми над две десетилетия.

— Имах час при терапевта си — обясних.

Тези обикновени думи ми прозвучаха като чужди, като нещо, което един психически нестабилен човек би споделил не съвсем уместно.

Крие преглътна трудно.

— Посещаваш терапевт. Това е добре, Гидиън. Радвам се да го чуя.

Ева се появи с чаша вино в ръка. Подаде ми я и повдигна брадичка в очакване на целувка. Целунах я и за един дълъг сладък момент задържах устни до нейните.

— Гладен ли си? — попита ме, когато я пуснах.

— Умирам от глад.

— Хайде тогава.

Изгледах я, докато влизаше с нас в кухнята. Възхитих се на начина, по който панталоните с дължина под коляното обгръщаха дупето ѝ. Ходеше боса, а русата ѝ коса се поклащаше свободно около раменете. Беше прекрасна, по лицето ѝ нямаше никакъв грим освен малко гланц на устните.

Подредила бе вечерята на кухненския остров. Настани мен и Крис на високите столове от едната страна, а тя остана права срещу нас. Беше спокойна и непринудена точно като атмосферата, която създаваше около себе си.

От три високи свещи се носеше аромат на цитруси и подправки. Вечерята включваше пържола на грил и салата с горгонзола, червен лук, червени и жълти чушки, овкусена със силен винегрет. Хрупкавият хляб, намазан с чесново масло, беше подреден в кошничка, покрита със салфетка, а декантерът с червено вино ни очакваше да напълним чашите си без столчета.

Наблюдавах я как се поклаща в такт с музиката, докато се хранеше и си приказваше с Крис за Аутър Банкс и къщата ни на плажа. Спомних си за миг как изглеждаше мезонетът, преди Ева да започне да се пренася. Живеех в него, но не можех да го нарека свой дом. Сигурно когато съм купувал жилището, на подсъзнателно ниво съм знаел, че тя ще се появи. То я очакваше — също като мен — да внесе живот в него.

— Сестра ти ще ме придружи на официалната вечеря утре вечер, Гидиън — каза Крие. — Много се вълнува.

Ева се намръщи:

— Каква вечеря?

Крие вдигна учудено вежди.

— Организирана е в чест на съпруга ти като благодарност за щедростта му.

— Наистина ли? — Ева ококори очи и дори подскочи леко. — Ще държиш ли реч?

Стана ми забавно.

— Да, обикновено се очаква нещо такова.

— Да! — Жена ми започна да подскача и да ръкопляска като мажоретка. — Обожавам да слушам речите ти.

Като никога и аз си помислих, че може да ми хареса, особено като видях какво похотливо пламъче заигра в очите ѝ само при мисълта за тази реч.

— Освен това с нетърпение очаквам да видя Айрланд — добави. — Във вечерно облекло ли ще бъдем?

— Да.

— Още по-добре! Ще си в смокинг и ще държиш реч — възкликна тя и потри ръце.

Крие се засмя:

— Съпругата ти явно е най-големият ти почитател.

— Съмняваш ли се? — намигна му Ева.

Насладих се на вкуса на виното, преди да го преглътна.

— Социалните ни ангажименти трябва да се появяват на календара на смартфона ти, ангелчето ми.

Усмивката на жена ми изчезна и тя се намръщи.

— Мисля, че не е така.

— Ще погледна.

Крие се намести на стола, вдигна чашата си и въздъхна:

— Беше прекрасно, Ева. Благодаря ти.

Тя махна с ръка пренебрежително.

— Просто салата. Радвам се, че ти хареса.

Преместих поглед от нея към втория си баща. Поколебах се дали да кажа нещо, почувствах се неудобно. Всичко си беше чудесно и така. Промяната можеше само да навреди.

— Трябва да се събираме по-често — изплъзна се от устата ми, преди да се усетя.

Крие ме погледна изненадано, след което сведе поглед към чашата си. Прокашля се.

— Много бих се радвал, Гидиън — отвърна и ми хвърли бърз поглед. — Ще ми е приятно да се виждаме всеки път, когато пожелаеш.

Кимнах. Станах от стола, взех чинията му и я занесох до умивалника заедно с моята.

Ева се приближи до мен и ми подаде своята. Погледите ни се срещнаха и тя се усмихна. После се обърна към Крис:

— Да отворим още една бутилка вино.

— Изпреварваме графика с две седмици. Ако не се случи нещо непредвидено, ще свършим съвсем скоро.

— Отлично. — Изправих се и подадох ръка на ръководителя на проекта. — Справяш се чудесно, Лео.

По-ранното откриване на най-новия курорт от веригата „Кросуиндс“ щеше да ни донесе безброй предимства. Можех дори да съчетая задължителната финална проверка с малко време за почивка с жена ми.

— Благодаря, господин Крос.

Събра материалите си и стана. Лео Айнер беше едър мъж с оредяваща руса коса и широка усмивка. Работеше много, придържаше се стриктно към графика и гледаше дори да го изпревари, когато е възможно.

— Впрочем трябва да ви поздравя. Чух, че наскоро сте се оженили.

— Така е. Благодаря ти.

Изпратих го до вратата на офиса и погледнах часовника си, когато си тръгна. Ева щеше да дойде в „Кросфайър“ около дванайсет, за да обядва с Марк и годеника му Стивън. Исках да я видя — така или иначе, щеше да е наблизо. Щеше ми се да чуя мнението ѝ по един въпрос, който обмислях цял ден.

— Господин Крос… — Скот стоеше на вратата и ме пресрещна, докато се връщах обратно към бюрото си. — Диана Джонсън ви чака на рецепцията от половин час. Какво да кажа на Черил?

Помислих си за Ева.

— Кажи ѝ да покани госпожица Джонсън при мен.

Докато чаках, изпратих на съпругата си съобщение: „Отдели ми малко време, преди да си тръгнеш от „Кросфайър“. Трябва да те попитам нещо.“

„Лична среща? — написа ми в отговор. — Пак ли си мислиш за дупето и циците ми?“

„Винаги“ — отвърнах.

Така ме завари Диана да се усмихвам срещу телефона. Вдигнах поглед и я видях да влиза, усмивката веднага изчезна от лицето ми. Носеше бял костюм с панталон, а на врата ѝ имаше масивно златно бижу, очевидно се бе постарала да изглежда добре. Тъмната ѝ коса се спускаше на вълни около лицето и стигаше до раменете, а гримът ѝ бе твърде драматичен.

Приближи се до бюрото ми.

— Госпожице Джонсън, не разполагам с много време. — Оставих телефона настрани и се настаних в стола си, преди тя да седне.

Диана сви устни. Хвърли чантата си на най-близкия стол, но остана права.

— Обеща ми ексклузивни права за сватбените ти снимки!

— Така е.

И след като си спомних какво бях получил в замяна, натиснах копчето и затворих вратата на кабинета.

Тя подпря ръце на бюрото ми и се наведе към мен.

— Дадох ти цялата информация за секс записа на Ева и Брет Клайн. Спазих своята част от уговорката.

— И в същото време си убедила Корин да ти даде необходимата информация, за да напишеш книга за мен.

През погледа ѝ премина някаква сянка.

— Мислиш ли, че блъфирах по време на интервюто? — попитах с равен тон и се облегнах назад. — Че не знаех кой ще е действителният автор на книгата?

— Това няма нишо общо със сделката, която сключихме!

— Така ли?

Отдръпна се от бюрото ми с рязко движение.

— Боже, какво самодоволно копеле си! Пет пари не даваш за никого, освен за себе си.

— И преди си го казвала. Което поставя логичния въпрос „Защо очакваш да спазя обещанието си?“.

— Абсолютна глупост от моя страна. Смятах, че извинението ти беше съвсем искрено.

— Бях напълно искрен. Ужасно съжалявам, че те изчуках. Лицето ѝ почервеня от гняв и смущение.

— Мразя те — изсъска.

— Знам. Имаш пълното право, но ти предлагам да си помислиш добре, преди да пренесеш желанието си за мъст върху съпругата ми — казах и се изправих. — Ще излезеш през тази

врата и аз отново ще забравя, че съществуваш. Вярвай ми, не искаш да мисля за теб, Диана. Посоката на мислите ми няма да ти хареса.

— Можех да направя истинско състояние от онзи секс запис! — заяви с обвинителен тон. — А и щяха да ми платят добър хонорар, за да напиша онази книга. Сватбените ти снимки щяха да са истинска златна мина за мен. А сега какво имам? Отне ми всичко. Длъжник си ми, по дяволите!

Вдигнах вежди.

— Значи от издателството вече не искат ти да пишеш книгата? Интересно.

Диана се изправи, направи видимо усилие да се стегне.

— Корин не знаеше за нас.

— Хайде да се изясним. Няма такова нещо като „нас“. Телефонът ми изпищя. Получих съобщение от Раул, че двамата с Ева са съвсем близо до „Кросфайър“. Отидох до закачалката.

— Искаше да те изчукам и аз го направих — продължих. — Ако си искала мен самия, тогава… Не нося никаква отговорност за прекомерните ти очаквания.

— Не носиш отговорност за абсолютно нищо! Ти просто използваш хората.

— Ти също ме използва. За да получиш секс. Да се опиташ да попълниш банковата си сметка — казах и облякох сакото си. — А що се отнася до обезщетението, което ти дължа за финансовите ти загуби, жена ми предложи да те наема на работа.

Разтвори широко тъмните си очи:

— Будалкаш ме.

— И аз отговорих по същия начин. — Взех телефона си и го пуснах в джоба на сакото. — Но тя говореше съвсем сериозно, затова изготвих предложение. Ако се интересуваш от него, Скот ще те свърже с някого от „Човешки ресурси“.

Отправих се към вратата.

— Можеш да си тръгнеш и сама, няма да те изпращам.

Не беше необходимо да слизам във фоайето. Ева имаше уговорка за обяд и думите, които щяхме да си разменим набързо, нямаше да са толкова важни.

Но исках да я видя. Да я докосна дори само за миг. Да си напомня, че мъжът, който чукаше жени като Диана Джонсън, вече не съществува. Никога вече нямаше да ми се гади от миризмата на секс, нито пък щях да търкам заради нея кожата си почти до израняване под душа.

Тъкмо минавах покрай охраната във фоайето, когато видях Раул да съпровожда Ева през въртящата се врата, а после отново да се оттегля навън. Жена ми носеше гащеризон с цвят на вино и беше обула сандали с изключително високи токчета и толкова тънки каишки, че не знам как се държаха на краката ѝ. Загорените ѝ рамене бяха голи, като изключим тънките презрамки, на ушите ѝ висяха кръгли златни обеци. Слънчеви очила скриваха отчасти лицето ѝ и привличаха погледа към плътните устни, е които само допреди няколко часа Ева обгръщаше члена ми. Носеше светлобежова чантичка в ръка и премина по мраморните плочки със съблазнително поклащане на бедра.

Хората обръщаха глава след нея. Някои задържаха по-дълго поглед, за да се възхитят на задните ѝ части.

Какво ли биха си помислили, ако знаеха, че тя още носи следи от спермата ми дълбоко в себе си? Че зърната на гърдите ѝ са болезнено чувствителни от смучене, че плътните устни на перфектната ѝ вулва още са подпухнали от триене в члена ми?

Аз знаех всичко това и си мислех: „Моя. Само моя.“

Ева сякаш усети горещия ми мълчалив призив, извърна рязко глава и видя, че идвам към

нея. Разтвори устни. Видях надигането и спускането на гърдите ѝ, когато си пое рязко въздух.

„И аз изпитвам същото, ангелчето ми. Всеки път е като удар в стомаха.“

— Шампионе.

Хванах тънката ѝ китка с две ръце, притеглих я към себе си и я целунах по челото. Вдишах аромата на парфюма ѝ.

— Ангелчето ми.

— Каква приятна изненада — прошепна и се облегна на мен. — Излизаш ли?

— Не, исках само да те видя.

Отдръпна се, в очите ѝ проблесна удоволствие.

— Май здравата си хлътнал по мен.

— Това чувство е силно заразно. Прихванах го от теб.

— Така ли?

Смехът ѝ ме заля като гореща вълна, изпълнена с любов.

— Ето го и най-важния човек — каза Стивън Елисън и спря до нас. — Поздравления и на двама ви.

— Здравей, Стивън. — Ева се извърна и прегърна едрия червенокос мъж.

Той ѝ отвърна със силна прегръдка и дори я повдигна леко от пода.

— Май бракът ти се отразява добре — каза ѝ. Пусна я и се ръкува с мен: — На теб също.

— Наистина се чувствам добре — отвърнах.

Стивън се засмя.

— Умирам от нетърпение. Марк ме накара да чакам с години.

— Не може да ми го натякваш непрекъснато! — обади се Марк, който се бе появил преди секунди. После се ръкува с мен: — Честито, господин Крос.

— Благодаря.

— Ще обядваш ли с нас? — попита Стивън.

— Не, нямам такива планове.

— Но си добре дошъл. Колкото повече, толкова по-весело. Отиваме в „Браянт парк трил“.

Погледнах към Ева. Тя вдигна слънчевите очила на върха на главата си и ме погледна с очакване. Кимна леко, за да ме окуражи.

— Имам много да наваксвам отвърнах.

Беше си самата истина. Закъснявах с два дена от графика си. И тъй като трябваше да свърша всичко необходимо, преди да заминем на меден месец, възнамерявах да хапна нещо на работното си място.

— Ти си шефът — напомни ми Ева. — Можеш да се скатаеш, когато си пожелаеш.

— Не ми влияете добре, госпожо Крос.

Хвана ме под ръка и ме поведе към вратата.

— Но това ти харесва.

Дръпнах се и погледнах към Марк.

— Знам, че сте зает — заяви той, — но ще ни е много приятно, ако дойдете с нас. Искам да поговоря за нещо и с двама ви.

Кимнах в знак на съгласие. Щом излязохме на улицата, горещината и шумът на града ни погълнаха на мига. Раул чакаше на тротоара до лимузината. Погледите ни се срещнаха, преди той да отвори вратата на Ева. Проблесна ярка светлина и привлече вниманието ми. Обектив на фотоапарат надничаше иззад кола, паркирана от другата страна на улицата.

Целунах Ева по слепоочието, преди да се вмъкне в колата. Погледна ме очарована и учудена. Не ѝ обясних нищо. Беше пожелала в медиите да се появят още наши снимки, които да се преборят с предстоящата книга на Корин. Не ми беше никак трудно да демонстрирам чувствата си към нея, без значение дали онова проклето писание щеше да види бял ден.

Пътуването до Браянт парк беше съвсем кратко. След броени минути вече се изкачвахме по стълбите, а аз се върнах назад във времето. Спомних си как с Ева се бяхме скарали точно тук. Видяла беше снимка на мен и Магдалин — жена, която отдавна смятах за семейна приятелка, макар да се носеха слухове, че ми е любовница. А аз бях видял снимка на Ева с Кари — мъж, когото тя обичаше като свой брат, но злите езици говореха, че той е неин любовник и живеят заедно.

И двамата бяхме полудели от ревност, връзката ни беше съвсем нова и обременена от твърде много тайни. Вече бях напълно обсебен от Ева. Светът ми се беше преобърнал в опита ми да намеря място за нея в живота си. Въпреки гнева си тя ме погледна с такава обич и ме обвини, че не мога да разпозная любовта, когато я видя. Но аз я бях видял и разпознал. Ужасила ме бе повече от всичко на този свят. И за първи път в живота си изпитах надежда.

Когато доближихме покрития с бръшлян вход на ресторанта, Ева ме погледна. Осъзнах, че и тя си спомня същото. Идвали бяхме тук и след тази случка, когато Брет Клайн се опита да я спечели отново. Но тогава тя вече бе моя, носеше моите пръстени и си бяхме дали клетва. Бяхме по-силни отпреди, но сега… Сега нищо не можеше да ни раздели. Бяхме здраво вплетени един в друг.

— Обичам те — каза ми, когато последвахме Марк и Стивън през вратата.

Шумът на пълния ресторант ни погълна. Почукването на прибори в порцелан, шумните разговори, едва доловимата музика и суматохата от кухнята, която работеше на пълни обороти.

Усмихнах се:

— Знам.

Настаниха ни веднага и сервитьорът се появи на мига, за да ни попита какво ще пием.

— Защо не поръчаме шампанско? — предложи Стивън.

Марк поклати глава:

— Знаеш, че трябва да се връщам на работа.

Стиснах ръката на жена си под масата.

— Задай същия въпрос, когато започне да работи за мен. Тогава ще празнуваме.

Стивън се ухили:

— Дадено.

Поръчахме си напитки — изворна и газирана вода и безалкохолно — и сервитьорът отиде да изпълни поръчката ни.

— Ето за какво става въпрос — започна Марк и се поизправи на стола. — Една от причините, поради които Ева напусна, беше предложението на „Ланкорп“…

Жена ми го изпревари с лукава усмивка:

— Райън Ландън ти е предложил работа.

Марк ококори широко очи.

— Откъде знаеш?

Жена ми погледна към мен, а после и към него.

— Ти нали няма да приемеш?

— Не. — Марк се отпусна назад и ни погледна внимателно. — От „Ланкорп“ не ми предлагат израстване в професионален план. Няма нищо общо със скока, който ще направя, когато започна работа в „Крос индъстрис“. Но има и друго. Спомних си за напрежението между Ландън и Крос, за което ми беше споменала. Проверих как стоят нещата, след като ти напусна. Тъй като знаех цялата история, тази работа ми се стори твърде нередна. Първо Ландън отказва да работи с нас, а веднага след това се опитва да ме отмъкне.

— Може би иска да работи само с теб, а не с цялата агенция — подхвърли Ева.

Стивън кимна:

— И аз това му казах.

„Не се и съмнявам — помислих си, — защото вярва в партньора си.“ Но Марк явно знаеше истината. Ева ме погледна и сякаш мълчаливо заяви: „Нали ти казах!“ Стиснах ръката ѝ.

— Но вие не го вярвате — възрази Марк, с което доказа, че и двамата сме прави.

— Не — заяви тя, — не вярвам. Ще бъда съвсем честна с теб. Аз подведох семейство Ландън. Казах им, че с Гидиън много държим на теб и с нетърпение очакваме пак да работиш с нас. Исках да видя дали ще налапат въдицата. Реших, че ще ти направя добра услуга, ако ти предложат страхотна оферта. А ако ли не, все едно нищо не се е случило.

Марк се намръщи.

— Но защо си го направила? Не ме ли искаш в „Крос индъстрис“?

— Разбира се, че те искаме — намесих се. — Ева беше съвсем честна с Ландън.

— Просто опипвах почвата — обясни тя. — Поколебах се дали да ти кажа, но не исках да се почувстваш неудобно, ако наистина ти предложат страхотна работа и ти сериозно се замислиш дали да я приемеш.

— И с какво се занимаваш сега? — попита я Стивън.

— Сега ли? — Ева сви рамене. — С Гидиън планираме церемония, на която да подновим клетвите си, а след това ще заминем на дълъг меден месец. Райън Ландън не е проблем, с който ще се справим в близкото бъдеще. Той ще е тук и ще си върши своето. Аз просто няма да го подценявам повече. А Марк ще си има страхотна нова работа в „Крос индъстрис“.

Ева ме погледна и веднага разбрах. Както всички останали битки, така и тази с Ландън вече нямаше да водя сам. Жена ми щеше да е до мен, да прави всичко по силите си и да се бори докрай.

Усмивката на Марк проблесна в очертанията на брадичката му:

— Звучи ми добре.

— Искаш ли пак да си играем на палава секретарка? — прошепна Ева.

Едната ѝ ръка беше в моята, а с другата обхвана бицепса ми, докато влизахме в кабинета ми. Погледнах я, засмях се на закачката и видях топлия смях в очите ѝ.

— Днес по някое време все трябва да свърша малко работа — отвърнах сухо.

Намигна ми и ме пусна, след което послушно се настани в един от столовете пред бюрото ми.

— Какво мога да направя за вас, господин Крос?

Засмях се отново и закачих сакото си на закачалката.

— Какво ще кажеш, да помоля ли Крие да застане до мен по време на сватбената церемония?

Обърнах се точно навреме, за да видя изненаданата ѝ физиономия.

Премигна срещу мен:

— Наистина ли?

— Кажи ми какво мислиш.

Облегна се и кръстоса крака.

— Бих искала първо до разбера какво мислиш ти, после ще ти кажа мнението си.

Седнах на стола до нея и се почувствах по-добре, отколкото иа обичайното си място на бюрото. Ева ми беше партньор, най-добрият ми приятел. Рамо до рамо щяхме да се справим с това, както и с всичко останало.

— След престоя ни в Рио си мислех да поканя Арнолдо. Разбира се, след като го обсъдя е теб.

— Нямам нищо против — заяви тя и усетих, че е съвсем искрена. — Това е решение, което трябва да вземеш сам за себе си.

— Той разбира какво изпитваме един към друг и смята, че ни се отразява добре да сме заедно.

— Радвам се — усмихна се Ева.

— Аз също — заявих и потърках брадичката си. — Но след снощи…

— Коя част от вечерта имаш предвид?

— Вечерята с Крие. Накара ме да се замисля. Нещата са се променили. А и доктор Питърсън ми каза нещо. Аз просто…

Протегна се и стисна ръката ми.

Опитах се да намеря точните думи.

— Искам човекът, който ще стои до мен, докато ти вървиш към олтара, да знае всичките ми тайни. Не искам никакви преструвки. Не и за нещо толкова важно. Когато застанем един срещу друг и отново изречем клетвите си, искам всичко да е… истинско.

— О, Гидиън!

Ева стана от стола и клекна до коляното ми. Очите и блестяха от влага като бурно небе след пролетен дъжд.

— Ти си прекрасен човек — прошепна. — Сам не осъзнаваш колко романтичен си всъщност.

Взех лицето ѝ в ръце и избърсах с палци сълзите, които се стичаха по бузите ѝ.

— Не плачи. Не мога да те гледам как плачеш.

Улови китките ми, изправи се с рязко движение и притисна устни до моите.

— Не мога да повярвам, че съм толкова щастлива — прошепна, без да се отделя от мен. — Понякога ми се струва нереално. Като че ли сънувам и всеки момент ще се събудя и ще установя, че все още съм на пода във фоайето, виждам те за първи път и си представям всичко това, защото така силно те желая.

Сложих я да седне в скута ми, прегърнах я и зарових лице във врата ѝ. Винаги успяваше да изрази с думи онова, което аз не можех.

Прокара ръце през косата ми.

— Крие много ще се зарадва.

Затворих очи и я притиснах към себе си.

— Ти го направи.

Ева правеше всичко възможно.

— Така ли? — Засмя се тихо и се отдръпна назад, за да докосне нежно лицето ми. — Всичко се дължи единствено на теб, шампионе. Аз съм само късметлийката, която седи на първия ред.

Изведнъж ми се стори, че бракът не е достатъчен, за да я запазя за себе си. Ева означаваше толкова много за мен. Запитах се защо не съществува нещо по-обвързващо от лист хартия, който ми дава правото да я наричам своя съпруга. Клетвите са обещание, а аз се нуждаех от гаранция, че тя ще е до мен всеки ден от живота ми. Исках сърцето ми да бие в един ритъм с нейното, а когато му дойде времето, двете да спрат заедно. Да бъдем завинаги вплетени един в друг, за да не ми се наложи да живея без нея дори за миг.

Целуна ме още веднъж. С любов. Сладко. Устните ѝ бяха толкова нежни.

— Обичам те.

Никога нямаше да ми омръзне да чувам тези думи. Щях да се нуждая от тях винаги. Думи, които трябваше да бъдат изречени и чути, както бе казал доктор Питърсън.

— Обичам те.

Още сълзи се отрониха от очите ѝ.

— Боже, виж ме на какво приличам — промълви и ме целуна отново. — А и ти трябва да работиш. Но не оставай до късно в офиса. Искам да се позабавлявам, докато ти помагам да си облечеш смокинга… и да го съблечеш след това.

Оставих я да се изплъзне от ръцете ми и да стане, но не можех да откъсна поглед от нея.

Прекоси стаята и изчезна в банята. Останах на мястото си — не бях сигурен, че ще събера сили да стана. Когато бях край Ева, коленете ми омекваха, а пулсът ми се ускоряваше.

— Гидиън! — Майка ми влетя стремително в кабинета, а Скот се спусна по петите ѝ. — Трябва да говоря е теб.

Станах и кимнах на Скот. Той се оттегли и затвори вратата. Топлината, която бях почувствал заради близостта до Ева, изчезна, а щом се изправих пред майка ми, у мен остана само усещане за празнота и студ.

Носеше тъмни дънки, напълно прилепнали по тялото ѝ, и широка блуза, пъхната в тях. Дългата ѝ черна коса беше опъната назад и вързана на конска опашка, а на лицето ѝ нямаше никакъв грим. Повечето хора биха си казали, че тя е изключително красива жена и изглежда доста млада за годините си. Но аз знаех, че е не по-малко уморена и притеснена от Крие. Не носеше нито грим, нито бижута, което изобщо не беше в неин стил.

— Това се казва изненада — заявих и се настаних на мястото си на бюрото. — Какво те води насам?

— Току-що се разделих с Корин. — Пристъпи решително към бюрото ми и остана права, както бе направила и Диана само преди няколко часа. — Страшно разстроена е от интервюто, което даде вчера. Направо не е на себе си. Трябва да отидеш да я видиш. Да поговориш с нея.

Изгледах я озадачено, изобщо не разбирах начина ѝ на разсъждение.

— Защо ми е да правя подобно нещо?

— За бога! — възкликна и ме погледна така, сякаш напълно съм си изгубил ума. — Трябва да ѝ се извиниш. Каза някои доста обидни неща…

— Казах истината. Нещо, с което книгата, която тя ще издаде, не може да се похвали.

— Не е знаела, че си имал връзка с онази жена… писателката в сянка. Веднага щом е разбрала, Корин е казала на издателя си, че не може да работи с нея повече.

— Изобщо не ме интересува кой ще пише проклетата книга. И друг писател в сянка да намери, това с нищо не променя факта, че Корин навлиза в личното ми пространство и изважда на бял свят неща, които биха могли да наранят съпругата ми.

Майка ми вирна брадичка.

— Дори не ми се говори за съпругата ти, Гидиън. Обидена съм — не, бясна съм, че си се оженил без присъствието на семейството и приятелите си. Това нищо ли не ти говори? Че е трябвало да предприемеш толкова важна стъпка без благословията на хората, които те обичат?

— Да не намекваш, че никой не би одобрил женитбата ми? — попитах и кръстосах ръце. — Това определено не е вярно, но дори да беше, човек не избира с кого да прекара остатъка от живота си, като се съобразява с мнението на болшинството. С Ева се оженихме без присъствието на други хора, защото това беше интимно събитие само за нас двамата и не искахме да го споделяме с никого.

— Но ти сподели новината с целия свят! И то преди да кажеш на семейството си! Не мога да повярвам, че постъпи толкова грубо и нетактично. Трябва да оправиш нещата — настоя разпалено. — Трябва да поемеш отговорност за болката, която причиняваш на хората около себе си. Не съм те възпитала по този начин. Не можеш да си представиш колко съм разочарована.

Мярнах някакво движение зад гърба ѝ и видях, че Ева стои на вратата на банята. По лицето ѝ бе изписан гняв, а ръцете си беше стиснала в юмруци. Поклатих глава отсечено и присвих очи, за да я предупредя да не се намесва. Достатъчно дълго бе водила тази битка вместо мен. Сега беше мой ред. Най-после бях готов.

Натиснах копчето и затъмних стъклата.

— Точно ти нямаш никакво право да ми държиш лекция за това какво означава да причиняваш болка и да разочароваш хората, майко.

Извърна рязко глава, сякаш ѝ бях ударил шамар.

— Не ми говори с такъв тон.

— Знаеше какво ми причиняват. И не направи нищо.

— Няма да говорим отново на тази тема — заяви и разсече с ръка въздуха.

— Да не би да сме я обсъждали изобщо някога? — попитах с горчивина. — Разказах ти всичко, но ти в нито един момент не беше готова да го обсъдиш с мен.

— Не изкарвай мен виновна!

— Изнасилваха ме. — Думите изплющяха и увиснаха във въздуха. Болезнени и остри като бръснач.

Майка ми потръпна и отстъпи назад.

Ева се протегна към касата на вратата, без да гледа, и я сграбчи силно.

Поех си дълбоко въздух, за да си възвърна известен контрол, и почерпих смелост от присъствието на жена ми.

— Изнасилваха ме — повторих с по-спокоен глас. — Всяка седмица в продължение на почти една година. Мъжът, когото покани в дома си, ме опипваше. Насилваше ме. Отново и отново.

— Престани. — Дишаше тежко. — Не говори тези отвратителни, грозни неща.

— Но това се случваше. Всяка седмица. Докато ти беше в някоя от съседните стаи. Той почти се задъхваше от възбуда, когато идваше у нас. Гледаше ме с онзи гнусен блясък в очите. А ти не го виждаше. Отказваше да го видиш.

— Това е лъжа!

Кипна ми. Яростта не ми даваше покой, трябваше да се движа. Но успях да остана на място и да насоча поглед към Ева. Този път тя ми кимна.

— Кое е лъжа, майко? Че ме изнасилваха? Или че ти предпочете да си затвориш очите?

— Престани да го повтаряш! — сряза ме и се изправи. — Заведох те на преглед. Опитах се да открия доказателства…

— Защото думата ми не ти стигаше ли?

— Ти беше много объркано дете! Лъжеше за всичко. За каквото ти дойде наум. За най— очевидните неща.

— Така си създавах усещане за контрол! В живота ми нищо не зависеше от мен, освен думите, които излизаха от устата ми.

— А аз по някакъв магически начин е трябвало да разбера кое е лъжа и кое — истина? — Наведе се напред, готова да атакува. — Двама лекари те прегледаха. Ти дори не допусна единия до себе си…

— Да позволя на още един мъж да ме докосва там? Можеш ли да си представиш какъв ужас изпитвах само при мисълта за това?

— Позволи на доктор Лукас…

— А, да, доктор Лукас. — Усмихнах се студено. — Откъде научи за него, майко? От мъжа, който ме изнасилваше? Или от твоята психоаналитичка, която му беше научен ръководител? Във всеки случай са те насочили право към негов роднина, защото са знаели, че многоуважаемият доктор Лукас ще направи всичко, за да защити репутацията на семейството си.

Майка ми се отдръпна и започна да отстъпва назад, докато накрая се блъсна в стола зад гърба си.

— Той ме упои — продължих. Все още помнех всяка подробност. Убождането от иглата. Студената маса. Срама ми, докато Лукас вкарваше пръсти в част от тялото ми, при мисълта за която треперех от отвращение. — Прегледа ме. А после излъга.

— Как бих могла да знам? — прошепна майка ми. Очите ѝ изглеждаха поразително сини на фона на бледото лице.

— Знаеше. Спомням си изражението ти, когато ми каза, че Хю няма да идва повече и не бива да споменавам за станалото никога. Не смееше да ме погледнеш в очите, но ти личеше, че знаеш.

Погледнах към Ева. Обвила бе ръце около себе си, а по лицето ѝ се стичаха сълзи. Очите ми пареха, но тя плачеше и заради мен.

— Може би си мислела, че Крие ще те напусне? — разсъждавах на глас. — Че новото ти семейство няма да понесе подобно нещо? Години наред смятах, че си му казала — веднъж те чух да споменаваш доктор Лукас пред него, но Крие не е знаел нищо. Кажи ми, каква може да е причината една жена да не сподели подобно нещо със съпруга си?

Майка ми не отговори, само продължи да клати глава, сякаш мълчаливото ѝ отричане даваше отговор на всичките ми въпроси.

Ударих с юмрук по бюрото и всичко върху него се разклати.

— Кажи нещо!

— Грешиш. Напълно грешиш. Всичко е изопачено в главата ти. Ти не… — Отново поклати глава. — Не беше така. Объркан си…

Ева впери гневен поглед в гърба на майка ми. Стисна устни с ненавист. И тогава изведнъж ми дойде наум, че мога да я оставя да носи това бреме вместо мен. Аз трябваше да се отърва от него. Не ми беше необходимо повече. Не го исках.

Направил бях същото за нея по отношение на Нейтън, но по различен начин. Действията, които предприех тогава, прогониха сянката от очите ѝ. Сега тази сянка живееше в мен, както и трябваше да бъде. Преследвала бе Ева достатъчно дълго.

Поех си въздух бавно и дълбоко. Когато отново издишах, гневът и отвращението си отидоха заедно с дъха ми. Стоях така достатъчно дълго, за да проумея замайващата лекота, която почувствах. Изпитвах мъка и дълбоко терзание, което изгаряше гърдите ми. Смирение. И приемане — ужасно и безусловно. Но това ми тежеше много по-малко, отколкото отчаяната надежда, че един ден майка ми ще ме обича достатъчно, за да приеме истината.

Сега тази надежда бе мъртва.

Прокашлях се.

— Да сложим точка. Няма да ходя при Корин. Нито ще се извиня, задето казах истината. Приключих с всичко това.

Майка ми остана неподвижна дълго време.

После се извърна и без да каже и дума, тръгна към вратата. След миг вече я нямаше, беше изчезнала от другата страна на затъмненото стъкло.

Погледнах към Ева. Тя тръгна към мен, а аз към нея. Заобиколих бюрото, за да се срещнем по средата. Прегърна ме толкова силно, че дъхът ми секна.

Но нямах нужда от въздух. Имах нея.

Глава 13

Оправих папийонката на Гидиън и го попитах:

— Сигурен ли си, че си добре?

Хвана ме за китките и ги стисна доста силно.

Познатият властен жест ми се отрази по очаквания начин. Приземи ме. Изостри сетивата ми. Усетих по-осезателно присъствието на Гидиън. Близостта ми до него. Дишането ми се ускори.

— Спри да питаш — отвърна тихо. — Добре съм.

— Когато една жена каже, че е добре, това съвсем не означава, че е така.

— Аз не съм жена.

— Хмм!

По устните му заигра лека усмивка.

— А когато един мъж каже, че е добре, значи наистина е така. Целуна ме бързо и силно по челото и ме пусна. После отиде до чекмеджето, където държеше ръкавелите, и се загледа внимателно в колекцията си.

Изглеждаше висок и слаб в ушити по поръчка панталони и официална бяла риза. Обул бе черни чорапи, но обувките и сакото все още чакаха реда си.

Имаше нещо по-специално в това да го наблюдавам полуоблечен — действаше ми страшно възбуждащо. Тези моменти бяха изцяло мои и на никого другиго, затова ги ценях изключително много.

Спомних си думите на доктор Питърсън. Може би в следващите няколко нощи трябваше да спя далеч от съпруга си. Само за известно време, не завинаги. Все пак той имаше и други безценни качества, които ми принадлежаха и ми даваха сила.

— Някакъв си произволен мъж. А какво ще кажеш за моя мъж! — отвърнах и положих огромни усилия да не мисля колко е секси в този момент.

Притесняваше ме неговата дистанцираност. Свикнала бях Гидиън да съсредоточава вниманието си изцяло върху мен, а сега мислите му бяха другаде. Тревожех се да не са го отвели на някое тъмно, мрачно място, където не би трябвало да стъпва сам.

— Той е единственият, за когото ме е грижа — продължих.

— Ангелчето ми, от месеци повтаряш, че веднъж завинаги трябва да се разбера с майка ми. Ето че го направих. Свърши. Всичко е зад гърба ни.

— Но как се чувстваш? Сигурно си наранен, Гидиън. Моля те, ако те боли, не го крий от мен.

Забарабани с пръсти по вградената тоалетка, все още съсредоточен върху проклетите ръкавели.

— Да, боли ме. Сега доволна ли си? Знаех какво ще стане. Затова го отлагах толкова дълго. Но така е по-добре. Чувствам се… Майната му! Всичко е ясно.

Нацупих устни. И тъй като исках Гидиън да ме гледа, докато обсъждаме темата, развързах копринения си халат. Оставих го да прошумоли и да се плъзне по раменете ми. Обърнах се, за да закача дрехата на вратата на дрешника, и прескочих Лъки, който бе заспал по средата на пода. Извих гръб, докато поставях халата на кукичката, за да може Гидиън добре да огледа дупето ми, което толкова обича.

Беше ми подарил нов тоалет специално за случая, както и очаквах. Страхотна гълъбовосива рокля с мъниста по корсажа и пола от няколко пласта съвсем тънка материя, която се носеше около мен като дим, когато се движа.

И тъй като роклята бе с дълбоко деколте, което от опит знаех, че ще превърне Гидиън в неандерталец, бях избрала доста изрязан сутиен. Всичко това заедно с подходящото долно бельо, опушения грим и блестящите устни ми придаваше много бляскав и секси вид.

Когато се обърнах към него, видях, че съм постигнала целта си — съпругът ми бе застинал на място, вперил поглед в мен.

— Трябва да ми обещаеш нещо, шампионе.

Огледа ме от главата до петите с горещ поглед.

— В този момент съм готов да ти обещая всичко, което пожелаеш.

— Само в този момент ли? — нацупих се.

Гидиън измърмори нещо, приближи се и взе лицето ми в ръце. Най-после беше изцяло тук, с мен. Сто процента.

— И в следващия, и в по-следващия — отвърна и ме погали с поглед. — От какво имаш нужда, ангелчето ми?

Обгърнах с ръце ханша му и го погледнах право в очите.

— От теб. Единствено от теб. Искам да си здрав, щастлив и безумно влюбен в мен.

Издигна елегантните си вежди леко, сякаш твърдението, че може да е щастлив, беше твърде съмнително.

— Толкова си тъжен. Това направо ме убива.

Гидиън въздъхна и видях как напрежението му постепенно изчезва.

— Не знам защо не бях по-добре подготвен. Тя не е в състояние да приеме случилото се. Щом не може да го направи, за да спаси брака си, със сигурност няма да го стори заради мен.

— В нея има нещо сбъркано, Гидиън. Нещо жизненоважно. Изобщо не си и помисляй, че това има нещо общо с теб.

Изкриви устни в кисела усмивка.

— Тя и баща ми… Май не мога да се похваля с най-прекрасната комбинация от гени.

Плъзнах пръсти под колана на панталона му и го придърпах по-близо.

— Чуй ме добре, шампионе. И двамата ти родители са били поставени под голямо напрежение и са се огънали под натиска. Поставили са себе си на първо място. Не са могли да се изправят лице в лице срещу реалността. Но знаеш ли какво? Ти не си наследил нито един от техните недостатъци. Нито един.

— Ева…

— Ти, Гидиън Джефри Крос, си взел най-доброто от родителите си. Сам по себе си никой от тях двамата не струва особено много. Но заедно… наистина са постигнали нещо забележително, когато са създали теб.

Поклати глава и каза:

— Нямам нужда от това, Ева.

— Не те залъгвам с празни приказки. Ти с лекота се изправяш срещу тази мръсна кучка, реалността. Заставаш лице в лице с нея и ѝ даваш да се разбере.

Гидиън се засмя.

— Имаш правото да се чувстваш наранен и ядосан, шампионе. Аз също съм ядосана. Родителите ти не те заслужават. Но това не те омаловажава — напротив, превръща те в нещо много по-значимо. Нямаше да се омъжа за теб, ако не беше добър човек, когото уважавам и на когото се възхищавам. Ти ме вдъхновяваш, не знаеш ли?

Прокара ръка през косата ми и стигна до врата.

— Ангелчето ми.

Допря чело до моето.

Погалих гърба му, усетих твърдите мускули под ризата му.

— Тъгувай, ако е необходимо, но не се затваряй в себе си и не се самообвинявай. Няма да ти го позволя.

— Не, няма да ми позволиш. — Бутна назад главата ми и целуна върха на носа ми. — Благодаря ти.

Не е нужно да ми благодариш за нищо.

— Права беше. Имах нужда да застана срещу нея и да ѝ кажа всичко. Ако не беше ти, никога нямаше да го направя.

— Не е сигурно.

Гидиън ме погледна с такава любов, че ми спря дъха.

— Сигурно е.

Телефонът му извибрира — получил бе съобщение. Преди да го прочете, притисна устни до челото ми и отиде до тоалетката.

— Раул идва насам заедно с Кари.

— Тогава ще побързам да се облека. Ще ми помогнеш ли да се закопчая?

— С най-голямо удоволствие.

Свалих роклята от закачалката и мушнах ръце в обсипаните с мъниста презрамки. Съпругът ми бърза закопча кукичките, които започваха малко над дупето ми. Оглеждах се в голямото огледало и когато корсажът ме пристегна точно така, както очаквах, прехапах долната си устна. Деколтето се спусна надолу и стигна по средата между цепката на гърдите и пъпа ми.

Роклята беше скандално секси — от типа, който много подхожда на жени с малък бюст.

На мен ми стоеше направо неприлично, макар че останалата част от дрехата покриваше всичко с изключение на гърба и ръцете ми. Реших да не слагам никакво бижу, за да не подсилвам и без това поразяващия ефект. Въпреки всичко роклята беше прекрасна, а ние бяхме млади. Можехме да си позволим този риск.

Погледите ни се срещнаха в огледалото. Изгледах го възможно най-невинно и изчаках да разбера доколко е съгласен да изложа на показ прелестите си.

Началото на бурята постави една бръчка, която се вряза между веждите му и скоро се превърна в същинско мръщете. Гидиън подръпна презрамките на роклята откъм гърба.

— Проблем ли има? — попитах.

Присви очи. Протегна ръце, плъзна пръсти в деколтето ми и се опита да намести гърдите ми така, че да се скрият под широките презрамки.

Започнах да си тананикам и се облегнах на него.

Хвана ме за раменете и ме изправи, за да види какво е постигнал.

— На снимката не изглеждаше по този начин.

Нарочно се направих, че не разбирам, и казах:

— Още не съм си обула високите токчета. Като ги сложа, няма да се влачи така по пода.

— Не се притеснявам за подгъва — отвърна сдържано. — Трябва да сложим нещо по средата.

— Защо?

— Много добре знаеш защо.

С бърза крачка стигна до тоалетката и отвори едно чекмедже. Върна се след миг и ми връчи бяла носна кърпа.

— Сложи това нещо там.

Засмях се.

— О, престани да се шегуваш.

Но Гидиън не се шегуваше. Протегна се откъм гърба ми, сгъна парчето плат, натика го в корсажа ми и подпъхна двата края на носната кърпа.

— Не — възразих ядосано. — Това е нелепо.

Той се отдръпна, а аз останаха така още секунда-две, за да му дам възможност да осъзнае колко глупаво изглеждам.

— Забрави. Ще сложа нещо друго.

— Добре — кимна и пъхна ръце в джобовете си.

Измъкнах носната кърпа.

— Нещо като това например — предложи Гидиън.

От ръцете му захвърчаха искри, когато се протегна над мен и закопча блестящо диамантено колие около врата ми. Беше широко поне пет сантиметра, обгръщаше врата ми и блестеше така, сякаш в него гори огън.

— Гидиън… — Докоснах го треперливо с пръсти, докато закопчаваше закопчалката. — Великолепно е!

Прегърна ме през кръста и допря устни до слепоочието ми.

— Ти си великолепна. Колието е просто хубаво.

Извърнах се и вдигнах поглед към него.

— Благодаря ти.

Настръхнах цялата, щом видях усмивката, която проблесна на лицето му.

Усмихнах му се в отговор и казах:

— Помислих си, че говориш сериозно за циците ми.

— Ангелчето ми, приемам циците ти напълно сериозно. Така че тази вечер, когато някой си позволи да ги зяпа, ще разбере, че струваш прекалено скъпо и едва ли може да си позволи да те притежава.

Плеснах го по рамото:

— Млъквай!

Стисна ръката ми и ме дръпна към тоалетката. Бръкна в отвореното чекмедже и извади оттам диамантена гривна. Гледах като зашеметена, докато я слагаше на китката ми. Последва малка кадифена кутийка, която Гидиън отвори, за да ми покаже капковидните диамантени обеци в нея.

— Тях ще си ги сложиш сама.

Погледнах изумено първо обеците, а после и него.

Гидиън само се усмихна.

— Ти си безценна. Само по себе си колието не беше достатъчно красноречиво.

Стоях, вперила поглед в него, и не знаех какво да кажа.

В отговор на мълчанието ми той спря да се усмихва и да се хили закачливо.

— Когато се приберем вкъщи, ще те изчукам. И по теб няма да има нищо освен диаманти.

Потреперих, когато си представих еротичната картина.

Гидиън ме хвана за раменете, обърна ме и ме тупна по задника.

— Изглеждаш страхотно. Откъдето и да те погледне човек. А сега спри да ме разсейваш и ме остави да се приготвя.

Грабнах лъскавите си обувки от рафта и излязох от дрешника, по-заслепена от съпруга си, отколкото от бижутата, които ми бе подарил.

— Изглеждаш така, сякаш струваш цяло състояние. — Кари се измъкна от прегръдката ми и ме огледа от главата до петите. — Всъщност по теб май наистина има бижута за милиони. Еха, толкова бях заслепен от блясъка ти, че не забелязах изскочилите ти цици.

— Гидиън търсеше тъкмо този ефект — отвърнах сухо и се завъртях, за да се развее полата на роклята около краката ми. — Ти, разбира се, изглеждаш страхотно.

Дари ме с една от прословутите си усмивки на лошо момче:

— Знам.

Не се сдържах и се засмях. По мое мнение повечето мъже изглеждаха добре в смокинг. Кари обаче изглеждаше забележително. Изключително елегантно. Приличаше на Рок Хъдсън[15] или Кари Грант[16]. Комбинацията от изключителната му красота и чара му на лошо момче го правеше неустоим. Беше напълнял леко. Не много, но достатъчно, за да се поналее лицето му. Изглеждаше добре и съвсем здрав — нещо, което не му се случваше често.

Гидиън, от друга страна, изглеждаше повече като… Агент 007. Опасно секси. У него имаше нещо фатално и в същото време привлекателно. Влезе в хола и единственото, което успях да направя, бе да вперя очи в него безпомощно. Елегантните движения на изваяното му тяло и непринудената властна походка, която подсказваше колко невероятен е в леглото, приковаваха погледа.

„Мой. Изцяло мой.“

— Оставих Лъки в кошницата му — заяви Гидиън, когато дойде при нас. — Готови ли сме?

Кари кимна решително.

— Да вървим.

Слязохме с асансьора до гаража, където Ангъс ни чакаше с лимузината. Качих се първа и се настаних на дългата седалка, знаех, че Кари ще седне до мен, а Гидиън ще предпочете обичайното си място отзад.

Напоследък прекарвах много малко време с Кари. Беше изключително зает по време на Седмицата на модата, а аз оставах да спя в мезонета, така че нямахме възможност да се виждаме нито вечер, нито сутрин, докато си пием кафето.

Преди да тръгнем, Кари погледна към Гидиън и посочи към бара:

— Имаш ли нещо против?

— Моля, заповядай.

— Някой от вас иска ли нещо?

Замислих се.

— Водка „Кингсман“ и сок от червена боровинка, моля.

Гидиън ми хвърли предупредителен поглед.

— И за мен същото.

Кари наля и ни поднесе чашите, после си взе бира и отпи направо от бутилката.

— И така — започна той, — другата седмица заминавам за Лондон на снимки.

— Наистина ли?! — възкликнах. — Това е чудесно, Кари! Първата ти международна проява.

— Да — усмихна се, без да отделя поглед от бутилката. — Много се вълнувам.

— Леле! Всичко при теб се променя толкова бързо. — Само преди няколко месеца все още живеехме в Сан Диего. — Ще превземеш света и всички модни подиуми!

Успях да се усмихна. Искрено и от цялото си сърце се радвах за най-добрия си приятел. Но можех да си представя как в недалечното бъдеще двамата сме толкова заети и пътуваме така често, че рядко успяваме да се видим. Очите ми се напълниха със сълзи само като си го помислих. Затваряхме една глава от живота си и ми беше малко тъжно, че краят ѝ настъпва, макар да знаех, че най-хубавото все още е пред нас.

Кари вдигна бирената бутилка в мълчалив тост.

— Такъв е планът.

— Как е Татяна?

Усмихна се леко, но погледът му беше тъжен.

— Каза, че излиза с някакъв мъж. Не си губи времето, когато види нещо, което ѝ харесва. Винаги е била такава.

— Ти имаш ли нещо против?

— Да, разбира се — отвърна Кари и започна да отлепя етикета на бутилката. — Някакъв пич се изпразва там, където е бебето ми. Гадно е! — Погледна към Гидиън: — Можеш ли да си го представиш?

— Никой не би искал да си представя подобно нещо — изрече Гидиън с тон, който предвещаваше опасност.

— Нали? Всичко е много объркано. Но не мога да я спра и нямам намерение да се събирам отново с нея, така че… това е положението.

— Божичко! — Протегнах се и хванах ръката му. — Знам, че ти е трудно. Съжалявам.

— Държим се възпитано един с друг — продължи Кари и сви рамене. — Тя не е чак такава кучка, когато прави редовно секс.

— Значи си говорите често?

— Обаждам ѝ се всеки ден, за да съм сигурен, че има всичко, от което се нуждае. Казал съм

й, че съм на разположение за всичко… освен за чукане, разбира се — заяви и въздъхна тежко. — Много е потискащо. Сега, като не правим секс, почти няма какво да си кажем. Говорим си за работа. Поне това ни свързва.

— Каза ли ѝ, че заминаваш за Лондон?

— Не съм, по дяволите — отвърна Кари и стисна ръката ми. — Исках първо да го споделя на най-добрата си приятелка. Ще кажа на Татяна утре.

Поколебах се дали да задам следващия си въпрос, но не можах да се въздържа:

— Ами Трей? Какво става с него?

— Нищо особено. През ден-два му изпращам съобщение или снимка. Глупости разни. Каквито пращам и на теб.

— Значи не му изпращаш снимки на онази си работа? — подразних го.

— Изобщо. Опитвам се да се държа сериозно с него. Според Трей придавам прекалено голямо значение на секса — нещо против което изобщо не възразява, когато сме в леглото, ио както и да е. Изпращам му от време на време по нещо, той ми отговарящ толкова.

Сбърчих нос. Погледнах към Гидиън и видях, че записва нещо в телефона си.

Кари отпи отново от бирата си и преглътна мъчително.

— Това не е връзка. На този етап не е дори приятелство. Трей може дори да се среща е някого другиго и аз да съм напълно излишен.

— Е, каквото и да ти струва това, въздържанието ти се отразява добре.

Кари изсумтя:

— Защото съм качил няколко кила ли? Така става. Ядеш, защото ти липсват ендорфините, които получаваш по време на оргазъм, и не се движиш толкова, защото не правиш креватна гимнастика.

— Кари! — засмях се.

— Погледни себе си, бебчо. Влязла си в страхотна форма благодарение на онзи маратонец Крос, който седи ей там.

Гидиън вдигна поглед от телефона си:

— Свърши ли?

— Точно за това говорех и аз, пич — заяви Кари и ми намигна, — но с доста повече думи.

След като изчакахме опашката от лимузини и слизащите от тях пътници, най-накрая стигнахме до червения килим, опънат пред историческата сграда с тухлена фасада, в която се помещаваше частен клуб. Папараците зад кадифения кордон бяха не по-малко от есенните листа по земята и се бяха наредили от двете страни на пътеката, по която щяхме да преминем.

Наведох се, погледнах през отворените стъклени врати и видях още фотографи, застанали от дясната страна на вратата. Вляво висяха завеси с логото на събитието и на неговите спонсори и пред тях се правеха задължителните снимки.

Щом Ангъс отвори вратата, усетих мигновено напрежение — папараците очакваха да видят кой ще слезе от колата. В мига, в който Гидиън се появи, като че ли настъпи истинска буря. Светкавиците на фотоапаратите проблясваха една след друга в продължение на цяла вечност.

„Господин Крос! Гидиън! Погледнете насам!“

Подаде ми ръка и рубините на брачната му халка уловиха светлината на светкавиците. Задържах полата си с една ръка, приближих се към него и го хванах с другата. Излязох от колата и ми се стори, че ослепявам, но успях да задържа очите си отворени въпреки петънцата, които затанцуваха пред тях. На устните ми се появи заучена усмивка.

Изправих се, Гидиън постави ръка на кръста ми и около нас настъпи същински хаос. Положението се влоши още повече, когато се появи и Кари. Крясъците бяха оглушителни. Забелязах, че Раул е застанал до входа и с остър поглед оглежда тълпата около нас. Вдигна ръка и каза нещо в микрофона на китката си — явно координираше нещо със свой подчинен. Погледна към мен и аз му се усмихнах искрено. Раул кимна отсечено.

Вътре ни посрещнаха двама представители на домакините. Бързо ни насочиха към мястото за задължителните снимки, а след това ни съпроводиха до асансьор, който водеше до балната зала.

Пристъпихме в огромно помещение, изпълнено с хора от елита на Ню Йорк: бляскава компания от властни мъже и жени, които изглеждаха безупречно на щадящата слаба светлина от полилеите и множеството свещници. Наоколо се носеха тежкият аромат на огромните букети, поставени в центъра на всяка маса, и шумът от множество разговори. Атмосферата разведряваше оркестър, който свиреше бързи инструментални парчета.

Гидиън ме поведе през групите хора, събрани около масите за вечеря. Спираше често, защото много от тях идваха да ни поздравят и да ни честитят. Съпругът ми с лекота бе влязъл в ролята на публична личност. Беше изключително красив, напълно спокоен, авторитетен и леко дистанциран.

Аз бях неспокойна и на тръни, но се надявах заучената усмивка да прикрива нервността ми. С Гидиън нямахме добри спомени от подобни събития. Накрая се карахме и всеки си тръгваше поотделно. Сега нещата бяха различни, но все пак…

Плъзна ръка нагоре по голия ми гръб, обхвана врата ми и започна нежно да разтрива напрегнатите мускули. Продължи да разговаря с двамата господа, пресекли пътя ни. Обсъждаха колебанията на цените на борсата, но аз инстинктивно усещах, че вниманието му е насочено към мен. Стоях от дясната му страна, но Гидиън се премести едва забележимо и застана зад мен така, че телата ни да се допират леко.

Кари ми подаде чаша студено шампанско.

— Виждам Моника и Стантън — заяви. — Ще отида да им кажа, че сме тук.

Проследих го с поглед, докато приближаваше към мястото, където майка ми и съпругът ѝ разговаряха с друга двойка. Стантън изглеждаше много хубав и елегантен в смокинг, а майка ми блестеше до него в дълга перленобяла копринена права рокля и се усмихваше ведро.

— Ева!

Обърнах се, когато чух гласа на Айрланд, и отворих широко очи, като я видях да заобикаля съседната маса. За момент забравих за всичко наоколо и се съсредоточих изцяло върху нея. Беше висока и слаба, дългата ѝ черна коса бе умело вдигната на изискан кок. Страничната цепка на елегантната ѝ черна кадифена рокля разкриваше дяволски дълги крака, а корсажът с една презрамка обгръщаше бюста ѝ, който бе абсолютно съразмерен за слабата ѝ фигура.

Айрланд Видал бе изключително красиво момиче, очите ѝ с гъсти мигли имаха съвсем същия яркосин цвят като на майка ѝ и Гидиън. А беше само на седемнайсет години. Останах поразена, като си представих в каква жена ще се превърне съвсем скоро. Не само Кари щеше да превземе света.

Айрланд дойде право при мен и ме прегърна силно.

— Вече сме сестри!

Усмихнах ѝ се и също я прегърнах, като внимавах да не разсипя върху нея шампанското си. Погледнах към Крис, който стоеше до нея, и той също ми се усмихна. Когато се обърнеше към дъщеря си, погледът му се изпълваше с нежност и гордост. Бог да е на помощ на момчетата, които се осмелят да проявят интерес към Айрланд. Щеше да им се наложи първо да се справят с трима трудно преодолими мъже в лицето на Крис, Кристофър и Гидиън.

Айрланд се отдръпна и ме огледа:

— Леле! Това колие е невероятно. А гърдите ти! И аз искам такива.

Засмях се.

— Твоите са си чудесни такива, каквито са. Ти си най-красивата жена в залата.

— Не е вярно, но все пак ти благодаря.

Цялата засия, когато Гидиън се извини на мъжете, с които разговаряше, и се обърна към нея.

— Здрасти, братле!

Гушна го толкова силно, колкото бе притиснала и мен. За миг Гидиън замръзна като статуя, после отговори на прегръдката ѝ. Чертите на лицето му омекнаха така, че сърцето ми прескочи.

След телевизионното интервю на Гидиън бях разговаряла набързо с Айрланд по телефона. Извиних ѝ се, че сме държали сватбата си в тайна, и ѝ обясних причините. Исках с нея да станем още по-близки, но умишлено не предприемах много действия в тази насока. Лесно можех да се превърна в мост между нея и Гидиън, но не исках. Трябваше сами да изградят помежду си връзка, която да не зависи от трети човек.

Скоро Айрланд щеше да постъпи в Колумбийския университет, където бяха учили братята ѝ. Щеше да е близо до нас, така че щяхме да се виждаме по-често. А дотогава щях да насърчавам Гидиън да поддържа наскоро зародилата се помежду им връзка.

— Здравей, Крие! — Отидох при него и го прегърнах. Зарадвах се, когато усетих с какъв ентусиазъм ме прегръща и той.

Беше се променил от последния път, когато дойде на вечеря у нас. Косата му бе наскоро подстригана, а лицето — гладко обръснато.

Кристофър Видал-старши бе хубав мъж е приветлив поглед. У него имаше вродена доброта, която се усещаше в гласа му и в начина, по който гледа хората. Разбрах го още първия път, когато го видях, и оттогава нищо не бе променило първоначалното ми впечатление.

— Гидиън, Ева.

Магдалин Перес дойде при нас, хванала приятеля си под ръка. Беше красива и съблазнителна в тясна изумруденозелена рокля. Зарадвах се, че е преодоляла несподелените си чувства към Гидиън, които създадоха проблеми в началото на връзката ни. Тогава тя се държеше като огорчена озлобена кучка заради мани пулациите на брата на Гидиън. Сега бе щастлива със своя художник. Беше спокойна и добронамерена и постепенно се превръщаше в наша близка приятелка.

Поздравихме се топло. Ръкувах се с Гейдж Флин, докато Гидиън целуваше Магдалин по бузата. Още не познавах Гейдж много добре, но той очевидно бе влюбен до уши в Магдалин. Освен това Гидиън със сигурност го беше проверил, за да се убеди, че е достатъчно добър за жената, която отдавна бе приятелка на семейството му.

Тъкмо приемахме поздравленията им, когато при нас дойдоха майка ми и Стантън, следвани от Мартин и Лейси, които не бяхме виждали от уикенда в Уестпорт. Наблюдавах с усмивка как Кари и Айрланд се смеят на нещо, което само те си знаят.

— Какво красива момиче — каза майка ми, насочила поглед към сестрата на Гидиън, докато отпиваше от шампанското си.

— Нали?

— Кари също изглежда чудесно.

— И аз му го казах.

Мама ме погледна и се усмихна:

— Предложихме му да задържи апартамента, ако желае, или да му помогнем да си намери

нещо по-малко.

— О! — Погледнах към Кари. Тъкмо кимаше на нещо, което Крие му беше казал. — Той какво каза?

— Че сте му предложили самостоятелен апартамент в съседство с мезонета на Гидиън — отвърна майка ми и се приближи към мен. — Вие ще решите кое е най-добро за всички ви, но аз исках да му дам възможност да остане там, където живее сега. Винаги е добре човек да разполага с повече опции.

Въздъхнах и кимнах.

Мама се протегна и хвана ръката ми.

— Виж, вие с Гидиън изграждате публичния си имидж така, както решите, но трябва да имаш предвид, че онези ужасни клюкарски блогове пишат, че с Кари сте любовници.

Изведнъж разбрах за какво е била цялата суматоха, когато се появихме на червения килим. Нали тримата пристигнахме заедно.

— Гидиън отрича някога да ти е изневерявал — продължи тя тихо, — но е известно, че той е, да кажем… склонен към авантюристични сексуални преживявания. Представяш ли си какви слухове ще започнат да се разнасят, ако тримата живеете заедно?

— О, боже!

Можех да си представя. Светът вече бе видял, че съпругът ми няма нищо против да участва в тройка. Не с друг мъж, но все пак. Гидиън бе оставил тези неща в миналото, но хората не го знаеха, а и не биха искали да го повярват — тази история бе твърде пикантна.

— Мила, преди да кажеш, че слуховете не те интересуват, се замисли колко много хора са засегнати. Ако някой, с когото Гидиън би искал да прави бизнес, реши, че той е прекалено неморален, това може да му струва цяло състояние.

В наши дни бе малко вероятно да се случи подобно нещо, но предпочетох да си замълча, вместо да изтъкна, че това, което всъщност я интересува, са парите. При нея под една или друга форма всичко винаги опираше до тях.

— Разбрах — измърморих.

Когато обявеният час за начало на вечерята наближи, всички започнаха да търсят местата си по масите. Разбира се, ние с Гидиън бяхме най-отпред, тъй като той щеше да държи реч. Картичките с имената на Крис и Айрланд бяха също на нашата маса, както и тази на Кари. Майка ми, Стантън, Мартин и Лейси бяха на масата вдясно от нас, а Магдалин и Гейдж седнаха някъде по-назад.

Гидиън дръпна стола, за да ми помогне да седна, и аз понечих да го сторя, но изведнъж спрях. Стреснах се, когато видях двойката, която седеше през няколко маси от нашата. Изправих се и погледнах към Гидиън:

— Семейство Лукас са тук.

Той вдигна глава и ги затърси с поглед. Разбрах точно кога ги е забелязал, защото внезапно стисна зъби.

— Така е. Седни, ангелчето ми.

Седнах, той бутна стола ми и се настани до мен. Извади телефона си и бързо написа съобщение.

Наведох се към него и му прошепнах:

— Не съм ги виждала заедно досега.

Вдигна поглед към мен.

— Не излизат често като двойка.

Телефонът му извибрира — получил бе отговор.

— На Араш ли пишеш?

— Не, на Ангъс.

— За семейство Лукас ли?

— Майната им.

Мушна телефона обратно в джоба си и се наведе към мен. Сложи едната си ръка на облегалката на стола ми, а другата на масата, и ме затвори като в клетка. Допря устни до ухото ми:

— Следващия път, когато присъстваме на подобно събитие, ще те накарам да облечеш къса пола без бельо под нея.

Бях благодарна, че никой не гледа към нас и не може да ни чуе, както и че оркестърът засвири малко по-силно, за да подкани гостите да заемат местата си.

— Ти си секс маниак.

Продължи тихо и съблазнително:

— Ще плъзна ръка между бедрата ти и ще вкарам пръстите си в сладката ти мека катеричка.

— Гидиън! — Погледнах го скандализирана и видях, че се усмихва похотливо и се взира ненаситно в мен.

— По време на цялата вечеря — шепнеше, допрял устни до слепоочието ми — ще те чукам с пръсти съвсем бавно, ангелчето ми. Ще обработвам прекрасната ти стегната катеричка, докато свършиш. Отново и отново…

— Боже мой!

Ниският му груб глас напомняше за грях и секс. Отпуснах се на стола и потреперих само като чух мръсните му приказки.

— Какво ти става?

Целуна ме бързо и силно по бузата и се изправи.

— Беше страшно напрегната. Сега вече не си.

Ако бяхме сами, щях да го ударя. Казах му го.

— Обичаш ме — заяви Гидиън и огледа залата. Келнерите вече започваха да ни носят салатите.

— Дали?

Отново насочи вниманието си към мен:

— Да. До полуда.

Нямаше смисъл да споря. Беше прав.

Тъкмо ни сервираха десерта — парче апетитен шоколадов сладкиш, когато жена в консервативна тъмносиня рокля дойде до масата ни и се приведе към мен и Гидиън.

— Програмата ще започне след петнайсетина минути — съобщи. — Глен ще говори няколко минути, а после ще те поканим на сцената.

Гидиън кимна.

— Няма проблем. Готов съм.

Жената се усмихна и ми се стори, че е леко смутена от близостта до него. Беше на годините на майка му, но всяка жени може да оцени красив мъж без значение от възрастта си.

— Ева — Айрланд се наведе към мен, — искаш ли да си починем малко преди речта на Гидиън?

Разбрах какво има предвид.

— Разбира се.

Гидиън и Крие станаха от масата и дръпнаха столовете ни. Целият ми гланц за устни се бе изтрил по време на вечерята, така че целунах съпруга си по бузата.

— С нетърпение очаквам да те чуя — казах му и се усмихнах нетърпеливо.

Поклати глава:

— Какви неща те възбуждат само.

— Обичаш ме.

— Така е. Ужасно много.

Последвах Айрланд. Поехме между масите и минахме точно покрай семейство Лукас, които ни забелязаха. Изглеждаха много задушевно — доктор Теранс Лукас бе прегърнал жена си. Ани улови погледа ми, усмихна се внезапно и цялата настръхнах.

Вдигнах ръка и прокарах средния си пръст по веждата. Жестът бе едва забележим, но посланието беше съвсем ясно „Майната ти“.

С Айрланд отминахме малко по-нататък, когато тя изведи спря и се закова на място.

Бутнах се в нея.

— Извинявай.

Тя не помръдна, така че я заобиколих, за да видя какво препречва пътя ни.

— Какво става? — попитах.

Обърна се и ме погледна. В очите ѝ блестяха сълзи.

— Рик — отвърна. Гласът ѝ трепереше.

— Кой?

Опитах се да се сетя за кого говори. Изглеждаше наранена. Изгубена. Изведнъж ми просветна:

— Приятелят ти ли?

Айрланд отново погледна напред. Опитах се да проследя погледа ѝ, оглеждах препълнените маси и търсех… някого.

— Къде е? Как изглежда?

— Ей там — посочи с брадичка и видях сълзите по бузите ѝ. — блондинката в червената рокля.

Огледах няколко възможни двойки и съсредоточих вниманието си върху най-младата от тях. Един поглед беше достатъчен, за да разбера що за човек е този Рик. Някога и аз си падах по такива като него. Самоуверени, със сексуален опит, наясно сочно кога какво да кажат. Призля ми леко, като си помислих на колко такива момчета бях позволила да ме използват.

После се ядосах. Рик се усмихваше предизвикателно и секси на момичето, което се беше залепило за него. Определено не бяха само приятели. Похотливите погледи, които си разменяха, казваха достатъчно.

Стиснах Айрланд за лакътя и я поведох напред:

— Продължавай.

Стигнахме до дамската тоалетна. Влязохме вътре и във внезапно настъпилата тишина чух, че плаче. Дръпнах я към огледалата и установих, че за щастие, сме съвсем сами. Подадох ѝ няколко книжни салфетки, които извадих от кутията в ъгъла.

— Каза ми, че трябва да работи тази вечер — изхлипа Айрланд. — Затова приех поканата на татко.

— Това ли е момчето, което не иска да каже на родителите си за връзката ви заради бащата на Гидиън?

Айрланд кимна.

— И те са там, седят на същата маса.

Припомних си разговора, който бяхме провели при представянето на клипа на „Сикс-Найнтс“. Бабата и дядото на Рик бяха загубили част от състоянието си, като го вложили в пирамидата на Джефри Крос. Затова им се струваше много подозрително, че сега Гидиън е един от най-богатите мъже в света, макар че всеки, който си направи труда да провери, щеше да разбере, че той бе изградил империята си само благодарение на собствения си упорит труд и капитал.

Но момчето навярно само си търсеше извинение, за да върти няколко гаджета едновременно. Все пак родителите му бяха тук, а събитието беше в чест на Гидиън. Може би враждебността на близките му беше просто измислица на Рик.

— Каза ми, че се е разделил с нея преди месеци! — продължи да плаче Айрланд.

— С блондинката ли?

Подсмръкна и отново кимна.

— Видяхме се снощи. Не спомена, че ще идва на събитието.

— А ти каза ли му, че ще присъстваш?

— Не. Не говоря с него за Гидиън.

Дали Рик беше просто глупаво хлапе, което се опитва да изчука всяко хубаво момиче, което види? Или се беше забъркал със сестрата на Гидиън, за да му отмъсти по някакъв перверзен начин? Във всеки случай беше гадняр.

— Не плачи за този нещастник, Айрланд. — Подадох ѝ още салфетки. — Не му доставяй това удоволствие.

— Искам да си отида у дома.

Поклатих глава:

— Това изобщо няма да ти помогне. Честно казано, нищо няма да помогне. Ще те боли известно време. Но ако искаш, можеш да му го върнеш. Навярно ще се почувстваш по-добре след това.

Погледна ме, сълзите все още се стичаха по бузите ѝ.

— Какво имаш предвид?

— До теб на масата седи един от най-сексапилните модели в Ню Йорк. Само кажи и Кари ще се превърне в твоето много внимателно и лудо влюбено гадже. — Колкото повече си мислех за тази идея, толкова повече ми харесваше. — Заедно можете уж случайно да се сблъскате с Рик и… „А, ти тук ли си?… Здрасти.“ Представи си как ще реагира, като те види. Но какво би могъл да каже? Той си е с блондинката. И когато се разделиш с него, резултатът ще е равен.

Айрланд започна да трепери.

— Може би трябва просто да поговоря с него…

Магдалин влезе в тоалетната и застина за миг, за да прецени ситуацията.

— Айрланд, какво има?

Сестрата на Гидиън поклати глава:

— Нищо, всичко е наред.

— Добре… — Магдалин погледна към мен. — Няма да любопитствам, но искам да знаеш, че никога не бих казала нищо на братята ти без твое разрешение.

След минута мълчание Айрланд заговори през сълзи:

— Има едно момче, с което излизам от няколко месеца… Сега е тук с друга. С бившето си гадже.

Аз подозирах, че той изобщо не е късал с онова момиче, а излиза едновременно и с нея, и с Айрланд, но от друга страна, имах навика да подхождам прекалено цинично към подобни ситуации.

— О! — На лицето на Магдалин се изписа съчувствие. — Мъжете са такива гадняри понякога. Виж, ако искаш да се измъкнеш, без да те забележи, мога да ти поръчам кола — предложи, отвори чантичката си и извади смартфона. — За моя сметка. Какво ще кажеш?

— Чакай малко — прекъснах я и изложих плана си.

Магдалин вдигна вежди:

— Страхотно! Защо да се ядосваш, щом можеш да му го върнеш?

— Не знам… — Айрланд се погледна в огледалото и изруга, взе още една салфетка и

започна да оправя грима си. — Изглеждам ужасно.

— Изглеждаш милион пъти по-добре от онази повлекана там — уверих я.

Засмя се през сълзи:

— И аз я мразя. Такава кучка е.

— Убедена съм, че се възхищава на рекламите на Кари за „Грей Айълс“ — подхвърли Магдалин. — Аз поне със сигурност.

Тези думи свършиха работа. Айрланд още не бе съвсем готова да се откаже от Рик, но беше твърдо решена да предизвика завистта на русата му придружителка.

Останалото щеше да дойде с времето. С малко късмет.

Все пак има уроци, които ние жените трябва да научим сами то трудния начин.

Върнахме се обратно на масата точно когато един господин — навярно Глен — се изкачи по стълбите на сцената и отиде до катедрата. Клекнах до Кари и сложих ръка върху неговата.

Той сведе поглед към мен.

— Какво има?

Обясних му какво искам да направи и защо.

Ослепителната му усмивка проблесна в полутъмната зала.

— Разбира се, бебчо.

— Ти си най-добрият, Кари.

— Всички така казват.

Вдигнах поглед, изправих се и отидох до стола си, който Гидиън издърпа назад. Сладкишът ми още си беше там и аз го погледнах с нетърпение.

— Опитаха се да ти го вземат — прошепна Гидиън, но аз го защитих.

— О, благодаря ти, миличък. Толкова си добър с мен.

Сложи ръка на бедрото ми под масата и го стисна леко.

Наблюдавах съпруга си, докато хапвах сладкиша. Възхищавах се колко спокоен и отпуснат изглежда, докато Глен обясняваше каква важна работа върши организацията му в града. Всеки път, когато се сетех, че може да ми се наложи да държа реч от името на Гидиън, стомахът ми се бунтуваше. Но в крайна сметка щях да се науча да се справям. Щях да науча всичко необходимо, за да съм от полза както за съпруга си, така и за „Крос индъстрис“.

Имахме време, а аз имах любовта на Гидиън. Останалото щеше да си дойде на мястото.

— За нас е чест да отдадем дължимото на един мъж, който не се нуждае от представяне…

Оставих вилицата и се заслушах, докато Глен възхваляваше многобройните качества на

съпруга ми, щедростта и отдадеността му на каузи в полза на жертвите на сексуално насилие. Крие наблюдаваше Гидиън, сякаш го разбираше по-добре и се гордееше с него. Гледаше го по същия начин, по който гледаше Айрланд.

Залата избухна в аплодисменти, когато мъжът ми се изправи с гъвкаво движение. Аз също станах заедно с Крие, Кари и Айрланд. Всички в залата ни последваха и Гидиън се изкачи на сцената, придружен от нестихващи овации. Преди да тръгне, ме погледна и леко докосна косата ми.

Изпитах особено удоволствие, когато видях как преминава по сцената. Движеше се с равномерна уверена крачка и приковаваше всички погледи. Беше силен и в същото време грациозен. Движеше се така красиво, че бе истинско удоволствие да го гледаш.

Постави върху катедрата плакета, който му бяха дали; загорените му от слънцето ръце контрастираха с белите маншети на ризата. После започна да говори. Произнасяше всяка дума внимателно и ясно, сякаш ѝ отделя специална милувка. В залата не се чуваха други звуци, всички бяха омагьосани от красивата му тъмна осанка и ненадминатото му дар слово.

Всичко свърши прекалено бързо. В момента, в който Гидиън взе плакета, се изправих отново на крака. Ръкоплясках толкова силно, че дланите ме заболяха. След това го насочиха към единия край на сцената, където го очакваха Глен и някакъв фотограф. Гидиън им каза нещо, обърна се към мен и протегна ръка — искаше да отида при него.

Изчака ме до стълбите и ми подаде ръка, за да ми помогне да се кача с високите си токчета.

— Толкова силно те желая в момента — прошепнах му тихо.

Гидиън се засмя:

— Секс маниачка.

След края на вечерята танцувахме още около час.

Трябваше да танцувам по-често със съпруга си. Движеше се толкова умело и предизвикателно на дансинга, колкото и в леглото. Извиваше тялото си силно и грациозно, водеше партньорката си уверено и твърдо.

Гидиън чудесно знаеше как умеем да се движим заедно и се възползваше от това. Не пропускаше възможност да отърка тялото си в моето. Бях страшно възбудена и от страстния му поглед личеше, че той го усеща.

Когато най-после успях да откъсна очи от него, забелязах, че Кари танцува с Айрланд. Първия път, когато го поканих да дойде с мен на уроци по танци, той ми се подигра, но после се съгласи и бързо се превърна в любимец на инструктора ни. Танцът му идваше отвътре и той с лекота водеше Айрланд въпреки нейната неувереност.

Кари се нуждаеше от много пространство, когато танцува, така че двамата с Айрланд скоро привлякоха вниманието на всички присъстващи. Той обаче не откъсваше очи от партньорката си и чудесно играеше ролята на неин пламенен ухажор. Въпреки че още страдаше, Айрланд бе очарована от непрестанното му внимание. Виждах, че често се смее, а бузите ѝ бяха поруменели от усилието.

Изпуснах срещата ѝ с Рик, която очаквах с голямо нетърпение, но станах свидетел на последиците от нея. Момчето танцуваше с гаджето си, но изобщо не можеше да се сравнява с Кари нито по умения, нито по външен вид. Усмивките и похотливите погледи, които доскоро си разменяше с блондинката, секнаха. Двамата честичко поглеждаха към Кари и Айрланд, които очевидно се забавляваха много повече.

Теранс и Ани Лукас също танцуваха, но благоразумно се придържаха към другия край на дансинга.

— Да се прибираме — каза Гидиън, когато песента свърши и спряхме да танцуваме — и да се поизпотиш под тези диаманти.

Усмихнах се.

— С удоволствие.

Върнахме се обратно до масата, той си взе плакета, а аз чантичката.

— Ние също ще тръгваме — заяви Стантън и двамата с мама се присъединиха към нас.

— Ами Кари? — попитах.

— Мартин ще го закара вкъщи — отвърна мама. — Остави ги, нека се забавляват.

Излизането от залата ни отне точно толкова време, колкото и влизането, защото много хора искаха да поговорят с Гидиън или Стантън за първи път тази вечер. Аз само благодарях за изказаните поздравления, но майка ми от време на време казваше по нещо — авторитетно правеше кратък, но смислен коментар по темите, които съпругът ѝ обсъждаше. Завиждах на познанията ѝ и реших, че ще последвам примера ѝ. Трябваше да си поговорим за това при първа възможност.

Положителната страна на забавянето беше, че имаше достатъчно време да докарат колите ни. Когато най-после наближихме изхода, Раул ни каза, че лимузината ни е само на една пряка. Кланси ми се усмихна бързо и съобщи, че колата на мама и Стантън току-що е паркирала пред сградата.

Папараците ни чакаха отвън. Бяха по-малко, отколкото преди, но наброяваха поне дузина.

— Хайде да се видим утре — предложи мама и ме прегърна във фоайето.

— Звучи добре — отдръпнах се. — Може да се отдадем на СПА процедури.

— Чудесна идея — усмихна се широко. — Аз ще уредя всичко.

Прегърнах Стантън на раздяла, Гидиън се ръкува с него. Излязохме и около нас заблестяха светкавиците на фотоапаратите. Градът ни посрещна с шума на късния трафик и приятната топлина на нощта. Влажността вече намаляваше, тъй като лятото отстъпваше пред есента, и с нетърпение очаквах момента, когато щях да мога да прекарвам повече време на открито. Есента в Ню Йорк няма равна на себе си по чар — нещо, на което преди се бях наслаждавала само по време на кратките си посещения.

— Лягай долу!

Едва чух вика, преди Гидиън да ме събори на земята. Разтресе ме силен шум, отскочи от тухлената стена и зазвъня в ушите ми. Оглушително близо… Боже мой! Точно до нас.

Паднахме тежко върху покрития с килим тротоар. Гидиън се изтъркаля върху мен и ме покри с тялото си. Усетих още по-голяма тежест, когато някой се хвърли върху съпруга ми. Последва нов трясък. После още един. И още един…

„Смазана съм. Тежи ми. Дишай. — Белите ми дробове отказваха да работят. Главата ми щеше да се пръсне. — Кислород. Господи.“

Опитах се да се боря. Стисках червения килим. Гидиън ме притисна още по-силно. Гласът му кънтеше в ухото ми, но ужасното бучене в главата ми заглушаваше думите му.

„Въздух. Не мога да дишам…“

Светът потъна в мрак.

Глава 14

— Боже мой! Ева!

Прокарвах като луд ръце по отпуснатото ѝ тяло, търсех дали е ранена. В това време шофьорът натисна здраво педала на газта, лимузината подскочи силно и се залепих за облегалката на колата.

Жена ми лежеше напълно безчувствена в скута ми и не реагираше въпреки отчаяните ми опити да разбера какво ѝ е. По дрехите и кожата ѝ нямаше кръв. Пулсът ѝ беше ускорен. Дишането — нормално.

Изпитах такова облекчение, че ми се зави свят. Взех я в обятията си като дете и я притиснах до себе си.

— Слава богу.

Раул крещеше заповеди в микрофона на китката си. В момента, в който млъкна, го попитах:

— Какво, по дяволите, стана?

— Един от фотографите имаше пистолет и започна да стреля — обясни. — Кланси го залови.

— Някой пострада ли?

— Моника Стантън.

— Какво?

Пулсът ми тъкмо бе започнал да се нормализира, но сега сърцето ми пак заби лудо. Погледнах жена си, която бавно започваше да идва на себе си и потрепваше с клепачи.

— Боже мой! Сериозно ли е?

Раул въздъхна дълбоко.

— Очаквам да ми съобщят. Не изглеждаше никак добре. Вие сграбчихте госпожа Крос, а госпожа Стантън застана на пътя на куршумите.

„Ева.“

Прегърнах жена си силно и прокарах ръка през косата ѝ, докато се движехме с пълна газ през града.

— Какво стана?

Стомахът ми се стегна на възел, щом чух тихия въпрос, който Ева зададе, докато завивахме към гаража. Раул ме погледна мрачно. Само преди минута някой му беше позвънил и той се бе обърнал към мен, за да потвърди най-страшните ми страхове.

Поклати глава и едва чуто произнесе: „Съжалявам.“

Майката на съпругата ми беше мъртва.

Как щях да съобщя на Ева? И как можех да я опазя в безопасност след това, докато разберем какво, по дяволите, става?

Телефонът в джоба на сакото ми непрекъснато звънеше. Обаждания. Съобщения. Трябваше да отговоря на всички, но жена ми беше на първо място.

Минахме покрай охраната в стъклената будка и паркирахме в гаража. Потропвах нервно с крак по пода на колата. Исках да изляза възможно най-бързо. Трябваше да държа съпругата си под ключ.

— Гидиън — промълви Ева и се хвана за сакото ми, — какво стана? Чух изстрели…

— Фалшива тревога — отвърнах и я прегърнах прекалено силно. — Гръмна ауспухът на някаква кола.

— Какво? Наистина ли? — Премигна и присви от болка очи, когато я притиснах до себе си. — Ох!

— Извинявай.

Съборил я бях силно на земята, нямаше как да омекотя удара, без да я изложа на опасност. Реагирах мигновено и инстинктивно на заповедта на Раул.

— Реакцията ми беше пресилена.

— Значи нямаше нищо? — попита ме и се опита да седне. — Стори ми се, че чух няколко изстрела.

— Сигурно е бил трясъкът от няколко фотоапарата. Много хора се стреснаха и изпуснаха оборудването си.

Колата спря, Раул изскочи от нея и протегна ръка, за да помогне на Ева. Жена ми слезе бавно, а аз застанах точно зад гърба ѝ, грабнах я на ръце още щом се изправих.

Отидох до асансьора и изчаках Раул да набере кода. Човек от охраната стоеше зад гърба ни и гледаше в обратната посока.

Сложил бе ръка в джоба на якето си и стискаше пистолет, докато оглеждаше помещението.

Щеше ли да успее да ни опази, ако наоколо се спотайваше втори стрелец?

— Стига, мога да ходя и сама — заяви Ева. Все още бе леко замаяна и беше обгърнала раменете ми с ръце. — А ти трябва да си вдигнеш телефона. Не чуваш ли, че звъни като луд.

— След малко — отвърнах и влязох в асансьора. — Ти припадна. Изкара ми акъла.

— Не можех да дишам.

Целунах я по челото и ѝ се извиних отново. Нямаше да се почувствам в безопасност, преди да влезем в апартамента. Хвърлих поглед на Раул:

— Връщам се след малко.

Занесох жена си направо в спалнята и я оставих на леглото, върху завивките. Лъки започна да лае в къщичката си, опитваше се да излезе.

— Всичко е толкова странно — каза Ева и поклати глава. — Къде ми е чантата? Искам да се обадя на мама. Кланси също ли изпадна в паника?

Стомахът ми се сви. Бях обещал на жена си никога да не я лъжа и знаех, че тази лъжа ще я нарани жестоко. Ще нарани нас. Но… боже мой! Как, по дяволите, да ѝ кажа? И ако го направя, как да я задържа вкъщи? Знаех, че веднага ще поиска да излезе и да види истината с очите си.

Жалното скимтене на Лъки още повече опъваше нервите ми.

— Мисля, че чантата ти остана в колата. — Отметнах косата от челото ѝ. Опитвах се да овладея треперенето, което заплашваше да обхване цялото ми тяло. — Ще наредя някой да слезе и да ти я донесе.

— Добре. Мога ли да използвам твоя телефон?

— Хайде първо да те настаним в леглото. Боли ли те някъде? Наранена ли си?

Хвърлих гневен поглед към Лъки, но той заблъска още по-силно по металната решетка.

Ева натисна с пръст бедрото си и примижа от болка.

— Може би тук.

— Добре. Ще се погрижим за това.

Отидох в банята и извадих телефона си. Имах безброй пропуснати разговори и съобщения. Изключих го, мушнах го в джоба на панталона си и пуснах водата във ваната. Ако някой от по-близките ми хора искаше да се свърже с мен, можеше да се обади на Раул или Ангъс.

Хвърлих шепа соли в горещата вода, макар да знаех, че ваната крие известен риск — много рядко успявах да се удържа и да не последвам Ева в нея. И все пак горещата вана я караше да се отпусне и да се успокои. Предполагах, че жена ми си подремва през деня, за да навакса нощното ни будуване, но от уикенда насам страдаше от недоспиване.

Ако успеех да я успокоя и да я накарам да си легне, може би щеше да се унесе и да заспи. Това щеше да ми даде време да разбера какво точно се е случило и каква е опасността в момента, а и да поговоря с доктор Питърсън…

По дяволите! И с Виктор. Трябваше да се обадя на бащата на Ева. Да го кача на самолет за Ню Йорк възможно най-бързо. Кари. Той също трябваше да е тук. Щом научех всички факти и осигурях нужната подкрепа на Ева, вече можех да ѝ кажа. Нужни ми бяха само няколко часа. Нищо повече.

Опитвах се да не обръщам внимание на сковаващия страх, че Ева няма да ми прости за забавянето.

Когато се върнах в спалнята, видях, че жена ми пуска Лъки от къщичката му. Засмя са на ентусиазма, който кутрето прояви. Този щастлив звук, който толкова много обичах, прониза като нож гърдите ми.

Ева целуна Лъки по главата и ме погледна със светнал поглед.

— Трябва да го занесеш при кучешката тоалетна. Стоял е затворен доста дълго.

— Ще го занеса.

Почеса Лъки по главата и ми го подаде.

— Чувам, че водата тече в банята.

— Вземи си една вана, ще ти дойде добре.

— Искаш да загрея ли? — подкачи ме.

Погледът в очите ѝ… направо ме убиваше. За малко да ѝ кажа, но в гърлото ми бе заседнала буца и думите отказваха да излязат.

Вместо това се обърнах и тръгнах по коридора към втората баня, където бяха тоалетната и изкуствената трева на Лъки. Оставих го там и прокарах пръсти през косата си.

Мисли, по дяволите! Боже, нуждаех се от нещо за пиене.

Да. Питие. Силен алкохол.

Отидох в кухнята и се запитах какво би пила Ева. Може би някакъв дижестив? Домашният телефон. Дявол да го вземе. Отидох да му изключа звука и видях, че някой вече го е направил. Тогава мярнах кафемашината и се сетих отново за напитката.

Нещо топло. Отпускащо. Без кофеин.

Чай. Отидох до килера и започнах да ровя. Разбутах кутиите по рафтовете — търсех кутията с чай, която Ангъс държеше в мезонета. Някакъв билков боклук, който уж действал успокояващо. Открих чая и се заех да го приготвя. Напълних една чаша с гореща вода от чешмата. Пуснах две пликчета чай в нея, добавих порядъчно количество ром и лъжица мед. Разбърках, разлях по плота. Още ром.

Изхвърлих пликчетата в умивалника и се върнах обратно при жена си.

За миг изпаднах в паника, тъй като не я открих в спалнята. После чух, че е в дрешника, и въздъхнах дълбоко от облекчение. Оставих чашата с чай до ваната, спрях водата и отидох при Ева. Заварих я да седи на пейката и да си събува обувките.

— Мисля, че роклята е напълно съсипана — каза ми. Изправи се боса и ми показа скъсаното място от лявата страна на дрехата.

— Ще ти купя друга.

Усмихна се широко:

— Много ме глезиш.

Беше истинско мъчение. Всяка секунда. Всяка лъжа, която изричах. Всяка истина, която премълчавах.

Болеше ме от любовта в очите ѝ. От безпрекословното ѝ доверие. По гърба ми започна да се стича пот. Свалих сакото си с бързо движение и го захвърлих. Дърпах с все сили папийонката и яката на ризата си, докато свалих и двете и най-после можех да дишам.

— Помогни ми да се разкопчая. — Ева се обърна с гръб към мен.

Разкопчах роклята и я смъкнах от раменете ѝ, оставих я да се свлече на пода. После разкопчах сутиена ѝ и тя въздъхна облекчена, защото вече нищо не я стягаше.

Огледах я и изругах мислено, като видях синината, която вече се оформяше на бедрото ѝ, и ръката ѝ, издрана от червения килим.

Прозина се.

— Боже, колко съм уморена.

„Слава богу!“

— Трябва да се наспиш тогава.

Хвърли ми страстен поглед:

— Не съм чак толкова уморена.

Господи! Ако ме изкормеха жив, едва ли щеше да ме боли толкова много. Не можех да я докосна, не можех да правя любов с нея… след като я мамех по този начин.

Преглътнах с усилие.

— Добре. Първо трябва да свърша малко работа. И да ти взема чантата. Приготвил съм ти чай с малко ром. До ваната е. Отпусни се, аз ще дойда при теб веднага щом мога.

— Всичко наред ли е?

Не можех да я лъжа повече, затова ѝ казах нещо, което беше вярно, но нямаше нищо общо със ситуацията:

— Тази седмица ми остана много недовършена работа. Някои неща не търпят отлагане.

— Извинявай. Знам, че аз съм виновна — изрече и ме целуна по бузата. — Обичам те, шампионе.

Грабна един халат от закачалката, облече го и излезе. Стоях в дрешника, обгърнат от аромата ѝ. Върховете на пръстите ми все още пламтяха от допира до Ева, сърцето ми блъскаше от страх и от омраза към мен самия.

Лъки влетя толкова бързо, че се бутна във вратата и отскочи от нея, преди да се блъсне в краката ми. Вдигнах го и го погалих по главата.

Дори той не можеше да ме събуди от този кошмар.

Раул чакаше в домашния ми кабинет и говореше оживено по телефона си. Приближих се до него и затворих вратата след себе си.

Свърши разговора и се изправи.

— Полицията е на местопрестъплението. Задържали са стрелеца.

— Моника?

— Чакат съдебния лекар.

Не можех да си го представя. Отидох до бюрото и се отпуснах тежко на стола. Плъзнах поглед по снимките на Ева на стената.

— Детективите са уведомени, че с госпожа Крос ще си бъдете вкъщи, когато дойде време да вземат показания.

Кимнах и се помолих мислено да изчакат до сутринта, преди да дойдат у дома.

— Изключих телефона в кухнята, когато пристигнахме.

— Забелязах. Благодаря ти.

Някой почука на вратата. Изтръпнах, защото очаквах да се появи Ева. Въздъхнах от облекчение, когато в стаята влезе Ангъс.

— Връщам се там — каза Раул. — Ще ви държа в течение.

— Донеси ми чантата на Ева от колата. И потърси Кари. Доведи го тук.

Раул кимна и излезе.

Ангъс се настани в стола, от който колегата му бе станал току-що.

— Съжалявам, момко.

— Аз също.

— Трябваше да съм там.

— И още един човек, когото обичам, да попадне в обсега ни куршумите? — Станах, бях прекалено напрегнат и не ме свърташе на едно място. — Истински късмет е, че по това време беше в дома на семейство Лукас.

Ангъс ме погледна за момент, после сведе поглед към ръцете си.

Трябваше ми минутка, за да осъзная какво съм казал. И още една, за да се сетя, че никога преди не съм му казвал, че го обичам. Надявах се, че все пак го е знаел.

Пое си дълбоко въздух, вдигна брадичка и ме погледна отново.

— Как е Ева?

— Трябва да проверя. В момента е във ваната.

— Горкото момиче.

— Все още не знае — изрекох и потърках врата си. — Не съм ѝ казал.

— Гидиън — Ангъс бе разтворил широко очи и в тях се четеше палещият ужас, който изпитвах аз, — не можеш…

— Каква би била ползата, ако ѝ кажа? — срязах го. — Засега не знаем нищо. Майка ѝ вече я няма. Не бих я пуснал да се върне там и да види… това. Защо да я измъчвам и да я излагам на риск? Боже мой, можеше тя да е на мястото на Моника! Ако не я държим в безопасност, може да ѝ се случи същото.

Гледаше ме като човек, който бе виждал — а и все още виждаше — твърде много неща.

— Ще проведа няколко телефонни разговора — казах и извадих телефона си. — Трябва да поставя ситуацията под контрол, преди да ѝ кажа. Да се опитам да смекча удара, доколкото е възможно. Преживяла е толкова много… — Не можех да говоря повече, очите ми горяха.

— Какво да направя, за да ти помогна? — попита Ангъс тихо.

Взех се в ръце.

— Трябва ми самолет, който да докара бащата на Ева. Сега ще му се обадя.

— Ще имам грижата — заяви и се изправи.

— Дай ми няколко минути, за да му съобщя новината, и му изпрати съобщение с информация за полета веднага щом я получиш.

— Няма проблем.

— Благодаря ти.

— Гидиън… Трябва да ти кажа, че претърсването на дома на семейство Лукас се оказа успешно. — Бръкна в джоба си и извади флашка с размерите на дребна монета. — Ани държеше това в сейф в спалнята, в кутийка под бижутата си. Сканирала е всички записки.

Погледнах го с празен поглед.

В момента Ани и Хю бяха най-малката ми грижа.

— Всичко е лъжа — продължи. — Не се споменава нищо за случилото се. Но когато имаш време да погледнеш записките, може да ти се стори интересно казаното за Кристофър.

Ангъс остави флашката на бюрото ми и излезе от стаята.

Вперих поглед в нея. Приближих се, отворих чекмеджето и с едно движение я бутнах вътре.

Включих отново телефона си. Видях, че имам есемеси и гласови съобщения от Кари, Магдалин, Кланси, Айрланд, Крис…

Дойдоха ми в повече в този момент, затова отидох на главното меню.

Избрах телефона на доктор Питърсън и му се обадих. Изслушах записа и натиснах бутона за спешни случаи извън работно време. Казах на оператора, че наистина става въпрос за изключително спешен случай и докторът трябва да ми се обади възможно най— скоро.

Говорех за нещо изключително лично, но целият разговор протече хладно и дистанцирано. Този мрачен процес ми се стори обиден за красивата и изпълнена с живот съпруга и майка, която вече не бе между нас. И все пак установих, че много ми се иска, ако е възможно, и следващият разговор, който се налагаше да проведа, да протече също толкова спокойно и безпристрастно.

Позвъних и се отпуснах на стола в очакване някой да вдигне телефона от другата страна. Разговарях с Виктор за последно, когато му се обадих от Рио, за да му разясня обстоятелствата около снимката, на която бях с двете жени в клуба. Той реагира хладно и резервирано. Без да го изразява гласно, ми даде да разбера, че според него не съм достатъчно добър за Ева. Не можех да не се съглася с Виктор. Сега трябваше да му съобщя, че другата жена, на която е държал толкова много, отново му е била отнета. Този път завинаги.

Ева вярваше, че баща ѝ е все още влюбен в майка ѝ. Ако наистина беше така, новината щеше да го съсипе. Още усещах вкуса на жлъчка в гърлото си, както и ледената паника, която скова разума ми в първите мигове след стрелбата. За мен всичко би изгубило смисъл, ако я нямаше Ева.

— Рейъс — каза вместо поздрав Виктор, когато вдигна телефона. Звучеше хладно и напрегнато. На заден фон се носеше шум като от трафик. Далечна музика.

Погледнах часовника си и прецених, че може още да е на смяна.

— Крос се обажда. Трябва да ти кажа нещо. Сам ли си?

— Бих могъл да остана сам. Какво се е случило? — попита ме настоятелно, щом долови мрачния тон в гласа ми. — Да не би да е станало нещо с Ева?

— Не, не с Ева.

„Просто го кажи. Бързо и без заобиколки. Ти самият така би предпочел да ти съобщят, че животът ти е приключил.“

— Моника почина тази нощ. Моите съболезнования.

Настъпи ужасно мълчание.

— Какво каза?

Отпуснах глава на облегалката на стола. Беше ме чул добре, усетих го по гласа му. Но не можеше да повярва.

— Много съжалявам, Виктор. В момента не разполагаме с много информация.

Чух отваряне на автомобилна врата, която след миг се затръшна силно. Чу се пращене от полицейска радиостанция, а след това настъпи зловеща тишина, която продължи ужасно дълго. И все пак знаех, че Виктор е на телефона.

— Случи се преди около час — обясних тихо в опит да наруша тишината. — Тръгвахме си от официална вечеря. Някой откри огън в тълпата.

— Защо?

— Не знам. Но стрелецът е бил заловен. Скоро ще научим подробности.

— Къде е дъщеря ми? — прозвуча по-решително.

— Вкъщи с мен. Няма да я пусна да излезе, докато не се убедя, че е безопасно. В момента ти уреждам полет за насам. Ева ще има нужда от теб.

— Искам да говоря с нея.

— Тя си почива. Ще получиш съобщение с цялата информация за полета веднага щом имаме потвърждение. Изпращам ти един от моите самолети. Ще говориш е Ева утре сутрин, когато пристигнеш.

Виктор въздъхна дълбоко:

— Добре. Ще се приготвя.

— До скоро.

Затворих телефона и си помислих за другия човек, когото Ева приемаше за свой баща.

Не исках и да си помислям какво преживява Стантън в момента, това ме убиваше. Но му съчувствах и дълбоко съжалявах, че каквото и да му предложа сега, ще е напълно безсмислено.

Все пак му написах съобщение: „Моля те, кажи ми, ако мога да помогна по какъвто и да е начин.“

Излязох от кабинета и отидох в голямата баня. Спрях на прага. Всичко ме заболя при вида на Ева, която се бе излегнала със затворени очи в горещата вода. Косата ѝ бе вдигната на небрежен секси кок. Диамантите блестяха на плота. Лъки буташе краката ми с лапи.

— Здрасти — изрече жена ми, без да отваря очи. — Свърши ли си работата?

— Не още. Но сега трябва да се погрижа за теб. — Отидох при нея и видях, че чаят с ром е наполовина изпит. — Допий си чая.

Отвори бавно очи, беше сънена и отпусната.

— Силен е. Замайва ме.

— Добре. Допий го.

Послуша ме. Не от покорство, а защото така ѝ изнасяше.

— Ще дойдеш ли при мен? — попита и облиза устни.

Поклатих глава. Ева се нацупи.

— Тогава излизам оттук.

Надигна се от ваната и струйки вода се спуснаха по поруменелите извивки на тялото ѝ.

Усмихна се съблазнително, много добре знаеше как ми въздейства в този момент.

— Сигурен ли си, че няма да промениш решението си?

Едва успях да преглътна.

— Не мога.

Взех кърпа и я подадох на Ева с тежки стъпки. Обърнах се, гледката ме измъчваше. Извадих от шкафа няколко лекарства и ги оставих на плота.

Жена ми дойде и се облегна на мен.

— Добре ли си? Още ли мислиш за майка си?

— Какво? Не. — Изпъшках и сведох глава. — Когато изгуби съзнание… По дяволите! Никога не съм бил толкова уплашен.

— Гидиън — притисна се до мен и ме прегърна, — добре съм.

Въздъхнах, прегърнах я и бързо я пуснах. Болеше ме да я прегръщам, като знаех какво премълчавам.

— Дай да погледна, за да се убедя.

Лъки седеше, извил глава на една страна, и ме наблюдаваше с любопитство, докато преглеждах ръката на Ева. Почистих зачервеното ожулено място с тампон, напоен с антисептик, и го намазах с успокояващ мехлем. Сложих отгоре марля, за да не се замърси. Намазах обилно с арника синината на бедрото ѝ, като движех леко пръсти по нараненото място, докато гелът попие напълно.

Допирът и вниманието ми я възбуждаха въпреки нежеланието ми. Стиснах очи и се изправих.

— Хайде бързо в леглото, госпожо Крос.

— Ммм… Да, да вървим в леглото. — Протегна ръце към раменете ми и прокара пръсти по развързаните краища на папийонката ми. — Харесва ми, че си разкопчал яката си. Много е секси.

— Ангелчето ми… убиваш ме. — Улових ръцете ѝ. — Имам още малко работа.

— Добре. Ще се държа прилично. Засега.

Хванах я за ръка и я изведох от банята. Запротестира, когато извадих фланелка с надпис „Крос индъстрис“ и я нахлузих през главата ѝ.

— Ами диамантите? — попита.

След тази нощ може би никога повече нямаше да ги сложи. Къде, по дяволите, беше доктор Питърсън? Имах нужда от него, трябваше да ми помогне да кажа на Ева правилните думи по правилния начин, когато моментът настъпи.

Докоснах бузата ѝ с върха на пръстите си — само този допир можех да си позволя.

— Така ще ти е по-удобно.

Завих я в леглото и отметнах косата от бузата ѝ. Щеше да заспи с вярата, че майка ѝ все още е на този свят, а съпругът ѝ никога няма да я излъже.

— Обичам те.

Целунах я по челото, исках тези думи да отекват в съня ѝ.

Беше твърде възможно на сутринта, когато се събуди, вече да не вярва в тях.

Оставих Ева да си почива, затворих вратата на спалнята и отидох в кухнята, за да си налея нещо за пиене. Нещо силно, което влиза лесно и би могло да развърже възела в стомаха ми.

В хола заварих Кари. Седеше на дивана и държеше главата си в ръце. Ангъс говореше тихо по телефона, седнал в далечния край на масата за хранене.

— Искаш ли нещо за пиене? — попитах Кари, когато минах покрай него.

Вдигна глава и видях сълзите му. Беше страшно разстроен.

— Къде е Ева?

— В момента спи. Така е най-добре.

Отидох в кухнята, взех две чаши и бутилка уиски и сипах догоре. Плъзнах едната чаша към Кари, когато той застана до мен.

Изпих питието си на една глътка. Затворих очи и усетих как ме изгаря отвътре.

— Ще останеш в стаята за гости. — Гласът ми бе загрубял от силното питие. — Ева ще има нужда от теб на сутринта.

— И двамата ще имаме нужда един от друг.

Сипах си още едно.

— Виктор пътува насам.

— Дявол да го вземе! — Кари избърса очи. — Стантън остаря направо пред очите ми, човече. Сякаш трийсет години от живота му изтекоха само за миг.

Ръката му трепереше силно, когато вдигна чашата към устните си.

Телефонът иззвъня в джоба ми, извадих го и отговорих, въпреки че номерът беше непознат.

— Крос.

— Гидиън, доктор Питърсън се обажда. Получих съобщението ти.

— Само момент… — Притиснах телефона към гърдите си и погледнах към Кари: — Трябва да проведа този разговор.

Той махна с ръка, вперил поглед в кехлибарената течност в чашата си.

Отидох до спалнята и открехнах вратата. С облекчение видях, че Ева спи дълбоко, а кучето се е сгушило на кълбо до нея. Отдалечих се, влязох в кабинета си и затворих вратата.

— Извинете, трябваше да отида в друга стая, за да мога да говоря спокойно.

— Няма нищо. Какво става, Гидиън?

Отпуснах се в стола зад бюрото си и подпрях глава с ръка.

— Обадих се заради майката на Ева. Тази вечер стана инцидент. Беше убита.

— Моника… — Пое си дълбоко въздух. — Разкажи ми какво точно стана.

Спомних си, че Моника също е… беше… пациент на доктор Питърсън. Съобщих му същото, което казах и на Виктор.

— Трябва да дойдете у нас. Имам нужда от помощта ви. Не знам как да съобщя на Ева.

— Как да…? Съжалявам, Гидиън. Късно е и не разбирам. Предположих, че Ева е била с теб, когато всичко това се е случило.

— Беше точно до мен, но я съборих на земята, за да я предпазя. Изкарах ѝ въздуха. Изгуби съзнание и когато отново дойде на себе си, ѝ казах, че е било фалшива тревога.

— О, Гидиън — въздъхна доктор Питърсън, — не е било никак разумно от твоя страна.

— Взех правилното решение. Ева с нищо не би могла да помогне при тези обстоятелства.

— Не можеш да я предпазиш от всичко, а и лъжата никога не е решение на проблема.

— Мога да я предпазя да не се превърне в мишена! — Скочих на крака. Бях бесен, защото неговата реакция и тази на Ангъс отразяваха най-ужасните ми страхове как Ева ще реагира на решението ми. — Докато не разбера откъде идва заплахата, няма да я пусна да излезе навън, а тя точно това ще иска да направи!

— Ева трябва сама да вземе това решение.

— Би взела грешното решение.

— И въпреки това има правото да стигне съвсем сама до него.

Поклатих глава, макар да знаех, че не може да ме види.

— Безопасността ѝ не подлежи на обсъждане. Тя се тревожи за всички около себе си. Аз поемем отговорността да се тревожа за нея.

— Можеш да ѝ кажеш точно какви са тревогите ти — заяви тихо и успокояващо доктор Питърсън. — Обясни ѝ ги.

— Ева никога няма да постави собствената си безопасност на първо място. Ще поиска да бъде до Стантън.

— Когато е с други хора, които споделят мъката ѝ…

— В момента той стои до трупа на майка ѝ на един градски тротоар! — прекъснах го студено.

Тези думи и образът, който извикваха, бяха отвратителни. Стана ми лошо, стомахът ми се бунтуваше срещу погълнатия алкохол. Но имах нужда някой да осъзнае колко ужасно бе всичко и защо взех такова решение. Да ми даде надежда, че Ева ще разбере подбудите ми.

— Не ми казвайте какво е най-добро за нея — продължих. — Няма да ѝ позволя да отиде там. Тази картина ще я преследва до края на живота ѝ, ако я оставя да види… това.

Доктор Питърсън замълча. След това каза:

— Колкото повече чакаш, толкова по-трудно ще стане и за двама ви.

— Ще ѝ кажа веднага щом се събуди. Вие ще дойдете тук и ще ми помогнете да го направя.

— Гидиън…

— Говорих с баща ѝ в Калифорния. Виктор ще пристигне съвсем скоро. А и Кари е тук. — Крачех напред-назад из кабинета си. — Те имат известно време да осмислят случилото се, така че, когато Ева ги види, ще могат да ѝ окажат подкрепата, от която се нуждае. Вие също ще можете да ѝ помогнете.

— Не разбираш ли, че за Ева най-значимият източник на сила и подкрепа си ти самият, Гидиън? А като криеш от нея нещо толкова важно и постъпваш нечестно спрямо нея, ти разклащаш устоите, на които се крепи целият ѝ свят.

— Мислите ли, че не го съзнавам? — Спрях на място точно пред колажа със снимки на жена ми. — Аз… боже! Ужасявам се от мисълта, че никога няма да ми прости.

Доктор Питърсън замълча и думите ми увиснаха във въздуха, сякаш се подиграваха на безпомощността ми.

Откъснах поглед от снимките на жена си.

— Но пак бих постъпил по същия начин. При тази ситуация, при този риск…

— Добре. Ще трябва да поговориш с Ева за всичко това още щом се събуди. Разкрий ѝ честно чувствата си и се съсредоточи върху тях, а не върху логиката и прагматичността на действията си. Тя може да не се съгласи с теб и да не приеме доводите ти, но ако разбере емоционалните подбуди, които се крият зад действията ти, това ще ти е само от полза.

— Вие разбирате ли ги? — предизвиках го.

— Да, разбирам ги. Бих ти препоръчал да постъпиш по друг начин, но те разбирам. Ще ти дам друг телефонен номер, на който да се свързваш с мен директно.

Грабнах химикалка и го записах.

— Говори с Ева. След това, ако все още искаш, ще дойда при вас. Не мога да ти обещая, че ще се отзова незабавно — поясни, — но ще дойда веднага щом мога.

— Благодаря ви.

Затворих телефона и седнах отново на стола. Не можех да направя нищо повече, освен да чакам. Да чакам Ева да се събуди. Да чакам полицията да дойде. Да чакам хората, които ще дойдат или ще ни се обадят — приятели и роднини, които също като мен нямаше да могат да направят нищо.

Включих компютъра си и изпратих имейл на Скот. Казах му да отмени ангажиментите ми до края на седмицата и да се свърже с жената, която организира сватбата. Навярно бе безсмислено да информира за случилото се когото и да било, след като папараците бяха на местопрестъплението по време на стрелбата. Нямаше да ни оставят да потъгуваме необезпокоявани дори един ден.

Мисълта за всичко онова, което сигурно бяха публикували вече онлайн, ме изпълни с безпомощен гняв. Подробни снимки от местопрестъплението. Теории на конспирацията и безумни хипотези. В следващите месеци светът нямаше да ни остави на мира.

Отпъдих тези мисли.

Заставих се да обмисля какво би облекчило стреса на Ева. Вече бях изградил план да говоря с Виктор. Щяхме до обсъдим идването на роднините му, тъй като се очакваше всички да пристигнат в петък.

Без да се усетя, се оказа, че съм взел в ръка телефона си. Проверих неприетите повиквания и прочетох получените съобщения. Нямаше нищо от майка ми, въпреки че Крие или Айрланд сигурно вече ѝ бяха казали за случилото се. Мълчанието ѝ не ме изненада толкова, колкото съобщението от Кристофър: „Моля те, предай съболезнованията ми на Ева.“

Дълго се взирах в думите, почуквах по екрана всеки път, когато загасне, за да светне отново. Порази ме употребата на думите „моля те“. Най-обикновена проява на любезност, но Кристофър никога не се обръщаше така към мен.

Помислих си за хората, на които се бях обадил вместо Ева. Кари, който ѝ беше като брат. Виктор — баща ѝ. На кого би се обадила жена ми, ако местата ни бяха разменени? Може би на Крие? Но определено не и на брат ми.

Защо? През всичките тези години си задавах този въпрос. Кристофър можеше да означава нещо много повече за мен — връзка с новото семейство, което майка ми бе създала.

Отворих чекмеджето и се загледах в малката флашка, която Ангъс бе взел от дома на семейство Лукас. Дали отговорът не се криеше в нея?

И дори да беше така, дали това щеше да е от значение сега?

Моментът, от който се ужасявах, настъпи по-скоро, отколкото очаквах. Лежах на леглото със затворени очи. Усетих как матракът се размърда, когато Ева се обърна и въздъхна тихо, докато се наместваше в по-удобна поза. Ако я оставех, щеше отново да заспи. Можех да ѝ дам още няколко часа спокойствие.

Но самолетът на Виктор вече бе кацнал в Ню Йорк. Полицаите можеха да пристигнат всеки момент. Реалността щеше да нахлуе в живота на Ева, независимо колко силно исках да я държа настрана. Времето, с което разполагах, за да ѝ съобщя новината, изтичаше.

Седнах в леглото и прокарах ръка през лицето си, усетих дращенето на новопоникнала брада. После докоснах Ева по рамото, опитах се да я събудя съвсем нежно.

— Добро утро — изтърколи се към мен сънена. — Още не си се съблякъл. Цяла нощ ли работи?

Станах и запалих нощната лампа, не можех да ѝ съобщя новината седнал.

— Ева, трябва да поговорим.

Премигна и се подпря на лакът.

— Какво има?

— Наплискай си лицето, докато ти приготвя чаша кафе, чули? И ме изчакай тук, ще ти го донеса в спалнята.

Намръщи се.

— Звучиш много сериозно.

— Така е. А ти трябва да си будна за този разговор.

— Добре. — Отметна завивката и стана от леглото.

Сграбчих Лъки и затворих вратата на спалнята зад гърба си.

Оставих го в банята, преди да приготвя кафе за мен и Ева. Нов ден, все същите обичайни действия. Тези няколко минути, в които продължавах да се преструвам, че нищо не се е променило, всъщност бяха поредната ми лъжа.

Върнах се в спалнята и заварих Ева да обува долнището на пижамата си. Беше вързала косата си на конска опашка, а на фланелката ѝ имаше петно от паста за зъби. Всичко беше съвсем нормално. В този момент я обичах повече от всичко на света.

Взе едната чаша от мен и докато вдишваше аромата на кафето, притвори очи от удоволствие. Направи го по своя си неподражаем начин и гледката предизвика болка в гърдите ми.

Оставих своето кафе настрани, усетил внезапно, че стомахът ми се е стегнал толкова, че не може да поеме нищо.

— Седни в онзи стол, ангелчето ми.

— Започваш да ме плашиш.

— Знам. Съжалявам. — Докоснах бузата ѝ. — Няма да се бавя повече. Седни там и ще ти обясня всичко.

Ева седна на стола до прозорците. Нощното небе бе започнало да става сивкавосиньо. Запалих лампата, дръпнах другия стол и го поставих пред жена си. Взех ръката ѝ в своята и нежно стиснах пръстите ѝ.

Поех си дълбоко въздух.

— Излъгах те. Когато ти разкажа всичко, ще обоснова решението, което взех, но сега…

Ева присви очи:

— Хайде, изплюй камъчето, шампионе.

— Беше права за изстрелите, които чу снощи. Един от фотографите стреля по нас. Улучи майка ти. — Спрях, мъчех се да изрека думите. — Тя си отиде.

Ева впери поглед в мен, очите ѝ бяха големи и тъмни, лицето ѝ внезапно пребледня. Когато остави чашата си с кафе на масата, трепереше силно.

— Какво говориш?

— Застреляха я, Ева. — Стиснах леденостудените ѝ ръце, усещах, че изпада в паника. — Изстрелът беше фатален. Моите съболезнования.

Дишането ѝ се ускори.

— Още не знам подробности. Убиецът е заловен, а Раул ми каза, че детективи Грейвс и Мична са поели случая.

— Те са от отдел „Убийства“ — изрече съвсем равно Ева.

— Да.

Именно те разследваха и смъртта на Нейтън Баркър. Познавах ги по-добре, отколкото ми се искаше.

— Защо му е на някого да убива майка ми?

— Не знам, Ева. Може да е било случайно, да е изпуснал истинската си цел. Бихме могли да се обадим на Грейвс или Мична — нали им пазиш телефоните? Едва ли ще ни кажат нещо, но очаквам да дойдат тук и да ни вземат показания.

— Защо? Аз не знам нищо.

Страхът, с който се борих цяла нощ, ме погълна. Очаквах гняв и сълзи. Неистова експлозия от емоции. Вместо това Ева изглеждаше дезориентирана. Почти безжизнена.

— Ангелчето ми… — Пуснах едната ѝ ръка и помилвах лицето ѝ. — Кари е тук, в стаята за гости. Баща ти ще пристигне съвсем скоро.

— Татко. — Една-единствена сълза се търкулна по бузата ѝ. —Той знае ли?

— Да. Казах му. Кари също знае. И той беше там.

— Трябва да говоря с него. Тя беше като негова майка.

— Ева — седнах на ръба на стола и обхванах раменете ѝ, — сега не е необходимо да се тревожиш за другите.

— Защо не ми каза? — Взря се в мен с празен поглед. — Защо ме излъга?

Понечих да обясня, но се разколебах. Накрая все пак ѝ казах:

— За да те предпазя.

Вдигна поглед към лицето ми, после го отмести встрани.

— Усещах, че се е случило нещо лошо. Сигурно затова не съм никак изненадана. Но когато си тръгнахме… тя беше ли…?

— Била е вече мъртва, Ева. Няма да те лъжа повече. Когато те измъкнах оттам, нямах представа дали някой е бил улучен. За мен най-важното беше да те откарам на безопасно място. След това…

— Няма значение.

Опитах се да си поема въздух, не можех да дишам.

— Нищо не можеше да направиш.

— Сега вече е без значение.

— В момента си в шок, Ева. Погледни ме.

Не го направи. Аз я вдигнах и я сложих в скута си. Тялото ѝ бе ледено. Прегърнах я силно, опитах се да я стопля, но тя продължаваше да трепери.

Станах, отидох до леглото и отметнах завивката. Седнах на ръба и завих и двама ни с одеялото. Покрих Ева от раменете надолу и я залюлях, допрял устни до челото ѝ.

— Толкова съжалявам, ангелчето ми. Не знам какво да сторя. Кажи ми какво да направя.

Нито ми отговори, нито се разплака.

— Спал ли си изобщо? — попита Крис тихо. Може би трябва да си полегнеш за час-два.

Погледнах от мястото си зад бюрото и се стреснах, когато видях втория си баща. Не го

бях чул да влиза. Докато гледах през прозореца, без да виждам нищо, мислите ми бяха отлетели съвсем другаде.

Виктор и Кари бяха в хола с Ева, изглеждаха съсипани от скръб и едва отронваха по някоя дума. Ангъс бе някъде в сградата. С хората от рецепцията се опитваше да удържи тълпата от фотографи и репортери, която се бе насъбрала пред главния вход.

— Говори ли с Ева? — попитах и разтърках зачервените си очи. — Баща ѝ и Кари са пълни развалини, а тя…

Боже мой! Как се чувстваше тя? Нямах никаква представа. Изглеждаше ми някак… дистанцирана. Сякаш не изпитваше и капка от мъката и безсилния гняв на двамата мъже, които дълбоко обичаше.

— Тя е като вцепенена — довърши вместо мен Крие и седна. — В някакъв момент ще осъзнае какво става. Засега се справя по единствения начин, по който може.

— „В някакъв момент“ не означава нищо! Трябва да знам кога… как… какво да направя.

— Затова е нужно да се погрижиш за себе си, Гидиън. — Изгледа ме внимателно и загрижено. — За да бъдеш силен и да я подкрепиш, когато има нужда от теб.

— Ева не ми дава възможност да я успокоя. Твърде заета е да се тревожи за другите.

— Убеден съм, че това я разсейва от собствената ѝ загуба — каза тихо. — Дава ѝ нещо друго, върху което да съсредоточи вниманието си. Вслушай се в съвета ми, сега трябва да се погрижиш за себе си. Очевидно е, че не си мигнал цяла нощ.

Засмях се горчиво.

— Какво ме издаде? Смокингът ли?

— Зачервените очи, наболата брада. Ева има нужда от съпруг, който ще запази спокойствие и ще се справи с всичко. А ти не приличаш на този човек.

— По дяволите! — Изправих се на крака. — Просто ми се струва… неправилно да се държа, сякаш нищо не се е случило.

— Нямах това предвид. Но животът продължава. Ева ще продължи напред с твоя помощ. Така че бъди себе си. В момента ми се струваш толкова нестабилен, колкото са и другите в хола.

Така беше. Фактът, че Ева не се обръща към мен за подкрепа, ме плашеше най-много.

Но знаех, че Крие е прав. Ако не изглеждах достатъчно силен, за да мога да я подкрепя, как изобщо очаквах жена ми да се опре на мен?

Крие се изправи.

— Ще направя кана с кафе, докато ти си вземаш душ. Донесох малко храна. Сладкиши и сандвичи от една пекарна, която брат ти ми препоръча. Скоро ще стане време за обяд.

Не можех да си представя да хапна каквото и да било, но Крис бе проявил загриженост.

— Благодаря ти.

Отидохме заедно до вратата.

— Отседнал съм в града. Кристофър ще поеме работата в офиса през следващите няколко дни, за да мога аз да ви помогна. Ако имате нужда от каквото и да било по което и да е време на денонощието, само ми се обади.

Спрях. Усещах силно стягане в гърдите. Борех се за всяка глътка въздух.

— Гидиън — Крие сложи ръка на рамото ми, — и двамата ще се справите. Имате семейство и приятели, които…

— Какво семейство?

Той отпусна ръка.

— Не, недей.

Стана ми много неприятно, че се отдалечи от мен; че аз съм причината по лицето му да се изпише болка.

— Виж, радвам се, че си тук. Не го очаквах, но се радвам…

Притегли ме към себе си и ме прегърна силно.

— Тогава се научи да го очакваш — изрече с дрезгав от вълнение глас. — Защото този път няма да се отдръпна, Гидиън. Ние сме едно семейство. Може би е време да се замислим какво означава това за всеки от нас. За теб и за мен. За майка ти, за Кристофър и за Айрланд.

Опрях чело в рамото му и се опитах поне донякъде да си върна присъствието на духа. Бях уморен. Дори костите ме боляха от умора. Не мислех трезво. Може би затова се чувствах така… Майната му! Даже не знаех как се чувствам.

Кари и бащата на Ева бяха съсипани. Стантън… Дори не можех да си представя колко е разстроен той. Моите чувства нямаха никакво значение в сравнение с техните.

Бях стресиран, разсеян и сигурно затова, без да се замисля, казах:

— Кристофър трябва да се промени из основи, за да приеме, че сме от едно и също семейство.

Крие замря и се отдръпна.

— Знам, че с него не се разбирате, но…

— И аз нямам никаква вина за това, да сме наясно! — Опитах се да потисна въпроса, който напираше в мен; да го преглътна и да не го изрека. — Някога споделял ли е с теб защо ме мрази толкова?

„За бога! Защо? Защо ми трябваше да питам? След всичките тези години не би трябвало да има значение.“

Крие поклати глава.

— Той не те мрази, Гидиън.

Изправих се в целия си ръст и си наложих да не треперя (не можех да преценя каква е причината — изтощение или емоция). Миналото беше зад гърба ми. Бях го оставил там, затворено и кутия, където му е мястото. Сега имах Ева…

По дяволите! Надявах се, че все още я имам.

Ева не ме бе притискала да изясня отношенията си с Кристофър така, както го бе направила по отношение на останалите членове на семейството ми. За нея брат ми бе стигнал прекалено далеч. Беше се възползвал от Магдалин абсолютно безцеремонно и Кари го бе заснел на видео. На нея сигурно ѝ беше все едно дали ще оправя отношенията си с Кристофър…

Но може би щеше да се гордее с мен, задето съм се опитал.

И ако за нея това бе доказателство, че сега съм различен, че съм се променил така, както очаква… По дяволите. В момента, в който разбрах за смъртта на Моника и не ѝ казах, се върнах в изходна позиция, загърбих целия си напредък. Ако подобряването на отношенията със семейството ми можеше да убеди Ева да ми прости лъжата, значи си заслужаваше да направя това усилие, каквото и да ми струваше то.

Опитах се да отпусна ръце. Заговорих отново. Тихо и равно.

— Трябва да ти покажа нещо.

Направих знак на втория си баща да седне до бюрото. Той придърпа напред стола си, а аз разклатих мишката, за да включа монитора. Изписаните на ръка бележки на Хю изпълниха екрана.

Крие бързо плъзна поглед по тях и се зачете. Усетих мига, в който осъзна какво чете. Целият настръхна.

— Не знам каква част е вярна — предупредих го. — Бележките на Хю относно сеансите му с мен са пълна лъжа. Според мен целта му е била с тяхна помощ да ми изгради профил, който би могъл да използва в своя защита, ако предявим обвинения срещу него.

— Трябваше да го направим — произнесе през зъби Крис. — Как се добра до тези записки?

— Няма значение. По-важното е, че тук има записки от четири сеанса с Кристофър. Предполага се, че съм присъствал на един от тях. Това или е пълна измислица, или аз съм го забравил напълно.

— Кое от двете е според теб.

— Наистина не мога да преценя. Има… епизоди от детството ми, които не мога да си спомня.

Насън си спомнях повече неща, отколкото наяве.

Крие се завъртя на стола и ме погледна.

— Мислиш ли, че е насилвал и брат ти?

Трябваше ми секунда, за да се отърва от спомените и да му отговоря:

— Не знам, ще трябва да попиташ Кристофър, но се съмнявам.

— Защо?

— Според бележките на Хю сеансите му с Кристофър са били веднага след моите. В случай че е отбелязвал правилно датите и часовете, което би било разумно от негова страна, ако е целял да прикрие следите си, не би могъл да направи нищо с него.

Скръстих ръце. Опитът да обясня на Крие бе върнал обратно всичките ми горчиви спомени. И омразата — както към Хю, така и към мен самия.

— Той беше гадно перверзно копеле, но… Виж, няма деликатен начин да ти го кажа. Изпразваше се докрай, когато приключи с мен.

— Божичко… Гидиън.

Извърнах очи, за да не виждам шока и яростта, които се надигаха в него.

— Хю е казал на Кристофър, че провежда сеанси с мен, защото ти и мама се безпокоите, че може да го убия.

Единствено мисълта, че в мезонета има и други хора, ме възпря да не забия юмрук в стената. Бог ми е свидетел, че раздавах доста юмруци като хлапе.

Откъслечните ми спомени от детството бяха достатъчни, за да разбера колко лесно му е било на Хю да промие мозъка на малкия ми брат. Особено след като Кристофър е ставал свидетел на честите ми пристъпи на ярост, по време на които ми идеше да унищожа всичко около себе си.

— Кристофър не би му повярвал — заяви Крис.

Свих рамене уморено.

— Наскоро той ми каза, че желая смъртта му още от деня, в който се е родил. Тогава нямах представа за какво говори, но сега…

— Остави ме да го дочета — каза мрачно Крие и отново се извърна към монитора. — Иди да си вземеш душ. Ще пием кафе, като излезеш от банята. А може и нещо по-силно.

Насочих се към вратата, но спрях, преди да я отворя. Погледнах отново към Крис и видях, че се е съсредоточил в думите на екрана.

— Не познаваш Хю така добре, както аз — казах му. — Как само умееше да извърта нещата… Можеше да ти внуши какво ли не….

Погледна ме право в очите:

— Не е необходимо да ме убеждаваш, Гидиън. Думата ти ми стига.

Извърнах се бързо. Имаше ли представа Крис какво означават за мен тези думи? Не можех да му кажа — гърлото ми се беше стегнало.

Кимнах и излязох от стаята.

Нужно ми бе повече време, отколкото предполагах, за да реша какво да облека. Мислех си за Ева, докато избирах дрехите си. Сивите панталони, които тя толкова обичаше, и черна фланелка с шпиц деколте. Готово.

Някой почукана вратата.

— Влез.

Ангъс застана на прага.

— Детективите се качват с асансьора.

— Добре.

Тръгнахме заедно по коридора към хола.

Жена ми седеше на дивана по чорапи, облечена в анцуг и широк пуловер. Отпуснала бе глава на рамото на Виктор и галеше с пръсти косата на Кари, който седеше на възглавница до коляното ѝ. Връзката им не можеше да е по-силна. Телевизорът беше включен, даваха филм, който никой не гледаше.

— Ева.

Бавно плъзна поглед към мен.

Подадох ѝ ръка.

— Полицаите са тук.

Виктор се изправи, а след него се надигна и жена ми. От фоайето долетя енергично почукване по вратата и всички застанахме нащрек.

Приближих се до дивана, като продължавах да държа ръката си протегната. Ева бавно се изправи, лицето ѝ беше все още бледо, а погледът — отнесен. Постави ръка в моята и аз въздъхнах с облекчение. Притеглих я към себе си, прегърнах я и я целунах по челото.

— Обичам те — казах ѝ нежно и я придружих до вратата.

Ева ме прегърна през кръста и се облегна на мен.

— Знам.

Отворих вратата.

— Детективи, заповядайте.

Грейвс влезе първа и веднага насочи острия си син поглед към Ева. Мична я последва и тъй като бе по-висок от партньорката си, се вторачи в мен. Кимна отсечено:

— Господин Крос.

Докато затварях вратата, Ева се отдели от мен.

— Много съжаляваме за загубата ви, госпожо Крос — заяви Грейвс. Каза го по онзи типичен полицейски начин, който показваше, че твърде често произнася тези думи.

— Може би си спомняте бащата на Ева, Виктор Рейъс — казах. — А високият шотландец, който стои ей там, е Ангъс Маклауд.

И двамата детектива кимнаха, но Грейвс пое инициативата както обикновено.

— Аз съм детектив Шели Грейвс, а това е партньорът ми детектив Ричард Мична. — Погледна към Кари, с когото бе разговаряла преди броени часове: — Господин Тейлър.

Посочих масата за хранене.

— Заповядайте, седнете.

Жена ми приглади нервно косата си.

— Да ви донеса ли кафе? Или вода, може би?

— С удоволствие бих изпил едно кафе — обади се Мична и дръпна стола си.

— Аз ще го направя — намеси се Крие, който влезе в хола откъм коридора. — Здравейте, аз съм вторият баща на Гидиън, Крис Видал.

Детективите го поздравиха и той отиде в кухнята.

Грейвс седна до партньора си и остави на масата, до лакътя си, една доста износена кожена чанта. Жената беше тънка като тръстика, а партньорът ѝ, Мична, бе доста едър. Косата ѝ беше кафява и къдрава, опъната силно назад и вързана на опашка, така че да разкрива лисичето ѝ лице. Мична вече започваше да посивява и да оплешивява, което подчертаваше тъмните му очи и доста грубите черти на лицето.

Грейвс ме наблюдаваше, докато издърпвах стол за жена си. Срещнах погледа ѝ и го задържах, в него се четеше тъмната истина за престъплението ми. В отговор я оставих да види решителността ми. Да, бях извършил някои неморални постъпки, за да защитя жена си. Не съжалявах за решенията си, дори за онези от тях, които щях да отнеса със себе си в гроба.

Седнах до Ева, придърпах стола си до нейния и хванах ръката ѝ. Виктор седна от другата страна на масата, а Кари се настани до него. Ангъс застана зад гърба ми.

— Можете ли и двамата да ни разкажете как протече вечерта ви, като започнете от пристигането ви на събитието? — попита Мична.

Заговорих пръв, усещах болезнено вниманието, което Ева обръщаше на всяка моя дума. Жена ми не помнеше само последните няколко минути от вечерта, но знаех, че за нея те са изключително важни.

— Значи не видяхте стрелеца? — попита настойчиво Грейвс.

— Не. Чух, че Раул извика, и съборих Ева на земята. Според протокола на охраната ни трябва да ни изведат от мястото при първия признак, че нещо не е наред. Откараха ни към къщи, а аз не се и обърнах да погледна. Бях съсредоточен изцяло върху жена си, която беше в безсъзнание.

— И не видяхте Моника Стантън да пада?

Ева стисна ръката ми по-силно.

Поклатих глава:

— Не, нямах представа, че някой е бил ранен, когато тръгнахме оттам. Разбрах го няколко минути по-късно.

Мична погледна към Ева.

— В кой момент загубихте съзнание, госпожо Крос?

Ева облиза напуканите си устни.

— Ударът в тротоара беше доста силен. Гидиън се изтърколи върху мен и ме притисна. Не можех да дишам. След това някой прикри с тяло Гидиън. И двамата бяха толкова тежки. Мисля, че чух два или три изстрела. Не съм сигурна. Когато дойдох на себе си, вече бях в лимузината.

— Добре — кимна Мична. — Благодаря ви.

Грейвс дръпна ципа на чантата и извади от нея папка. Отвори я, взе полицейска снимка и я сложи на масата.

— Някой от вас познава ли този мъж?

Наведох се над снимката. Рус мъж със зелени очи. Добре поддържана брада. Във външния му вид нямаше нищо забележително.

— Да — обади се Ангъс и аз се обърнах, за да го изгледам. — Това е човекът, с когото се сблъскахме в Уестпорт. Онзи, който правеше снимки.

— Трябва да вземем и вашите показания, господин Маклауд — заяви Мична.

— Разбира се. — Ангъс се изправи и скръсти ръце. — Той ли е застрелял госпожа Стантън?

— Да. Казва се Роланд Тайлър Хол. Някога контактували ли сте с него, господин Крос? Спомняте ли си да сте разговаряли с него?

— Не — отвърнах, опитвах се да изровя нещо от паметта си, но не откривах нищо.

Ева се наведе над снимката.

— Да не би да я е преследвал? Вманиачен ли е бил по нея?

Зададе въпросите си съвсем тихо, стаената ѝ тъга граничеше с леден гняв. Това бе първата искра, която видях у нея, откакто ѝ съобщих новината. Забелязах я точно в мига, в който си спомних какво още крия от Ева — съмнителното минало на майка ѝ. Една объркана история, която би могла да се окаже причина за убийството на Моника.

Грейвс започна да вади снимка след снимка, първите бяха направени в Уестпорт.

— Болезнената мания на Хол не е била насочена към майка ви.

Какво? Страхът, който ме бе преследвал цяла нощ, се завърна.

Фотографиите бяха толкова много, че ми беше трудно да се съсредоточа върху една от тях. На някои бяхме пред „Кросфайър“. Други бяха от различни събития и приличаха на най-обикновени папарашки снимки. Имаше и такива, на които бяхме извън града.

Ева хвана една за ъгълчето и я измъкна. Ахна, когато видя, че това е снимката, на която я бях навел и я целувах страстно насред тълпата пред фитнеса „Крос трейнър“. Първата наша снимка, която се разпространи в интернет. Тогава отговорих на запитванията на пресата и потвърдих, че това е най-важната жена в живота ми, а по-късно Ева ми призна всичко за Нейтън и за миналото си.

Имаше и още една много популярна наша снимка, на която двамата се карахме пред Браянт парк. На следваща снимка, правена в друг ден, се виждаше как се прегръщаме в парка. Виждах я за първи път.

— Не е продал всичките — отбелязах.

Грейвс поклати глава.

— Повечето от снимките е правел за самия себе си. Когато е оставал без пари, е продавал по някоя. От месеци не е работил и е живял в колата си.

Щом прегледах набързо част от останалите кадри, осъзнах, че в много от случаите, когато с Ева сме забелязвали фотограф, именно Хол е стоял зад фотоапарата.

Облегнах се назад, пуснах ръката на жена си, за да я прегърна и притисна към себе си. Хол е бил толкова близо до жена ми, а дори не сме подозирали.

— Дай да ги видя — обади се Виктор.

Бутнах снимките към него. Фотографиите, които бяха останали по-отдолу, се разкриха и аз се надигнах от стола. Дръпнах онази често публикувана снимка, на която бях с Магдалин именно тя бе причината за прословутия ни скандал с Ева пред Браянт парк. Там беше и снимката ми с Корин от партито по случай промоцията на водка „Кингсман“.

Започнах да се задъхвам. Пуснах Ева и зарових с две ръце из купчината снимки.

Кари се наведе, за да вижда по-добре, и попита:

— Този мъж толкова лош стрелец ли е бил? Или е объркал Моника с Ева?

— Не е преследвал Ева — отвърнах напрегнато. Започвах ди осъзнавам ужасната истина.

Извадих от купчината прословутата снимка от бара, на която бях с двете брюнетки. Беше правена през май, преди Ева да пристигне в Ню Йорк.

Грейвс кимна в отговор на мълчаливия ми въпрос и потвърди:

— Хол е вманиачен по Гидиън Крос.

Значи не само бях укрил онова, което знаех за живота на Моника, макар и непряко, бях отговорен за смъртта ѝ.

Глава 15

Приближих се до масата, поставих ръка върху гърба на Гидиън и усетих напрежението му. Кожата му беше толкова топла под меката памучна фланелка, мускулите му — силни и здрави.

Крис дойде от кухнята с табла, на която бе поставил четири чаши горещо кафе, малка чашка с обезмаслена сметана и захарница. Постави всичко пред Мична, тъй като останалата част от масата бе покрита със снимки.

Полицаите му благодариха и си взеха по чаша. Грейвс пиеше кафето си черно. Мична добави малко сметана и захар.

Виждала бях детектив Мична само по време на разследването на смъртта на Нейтън.

Познавах Грейвс по-отблизо, бяхме спаринг партньори на тренировките по крав мага при Паркър. Струваше ми се, че тя ме харесва, или поне ѝ бях симпатична. И съм убедена, че приключи случая с Нейтън, преди да е намерила отговор на всичките си въпроси, заради любовта на Гидиън към мен.

Чувствах се по-спокойна, че тъкмо тя води разследването.

— Да видим дали съм разбрала правилно — обадих се. Опитвах се да се отърся от мъката, която замъгляваше разума ми през целия ден. — Значи онзи мъж е преследвал Гидиън?

Баща ми бутна настрани снимките.

— Кой е бил целта на Хол, дъщеря ми или Крос?

— Хол вярва, че Крос го е предал — заяви Грейвс, — като се е оженил.

Вперих поглед в нея. Не носеше грим и бижута, но беше абсолютно неустоима. Навярно се бе сблъсквала с реалността достатъчно пъти, за да загуби всякакви илюзии по отношение на професията си, и все пак беше на страната на справедливостта — дори тя да излиза от рамките на закона.

— Щом той не може да има Гидиън, значи никой няма да го има, нещо такова ли?

— Не съвсем. — Грейвс погледна към мъжа ми и обясни: — Хол вярва, че съдбата му е преплетена с тази на Гидиън. Казва, че между тях двамата е имало някакво космическо споразумение, което бракът ви е разрушил. Смята, че само ако убие Крос, ще може да поеме контрол върху живота си, за да не тръгне той в нежелана посока.

— Има ли изобщо смисъл във всичко това? — обади се Кари, постави лакти на масата и обхвана главата си с ръце.

— Натрапчивата мания на Хол не е сексуална — поясни Минна. Изглеждаше смачкан и изморен, защото бе работил цяла нощ. И все пак нищо не можеше да убегне от острия му поглед. Партньорката му се съсредоточаваше върху най-важното, той преценяваше страничните неща, подробностите. — В нея няма нищо романтично дори. Твърди, че е хетеросексуален.

Грейвс измъкна друга снимка и я постави най-отгоре.

— И двамата познавате тази жена.

Ани. Дланите ми се изпотиха. Гидиън се изпъна като лък.

— По дяволите! — измърмори Кари и шумно стовари юмруци върху масата, при което аз подскочих.

— Видях я снощи — каза Крие и седна на стола до Гидиън. — Беше на вечерята. Човек трудно може да пропусне огненочервената ѝ коса.

— Коя е тя? — попита баща ми.

— Доктор Ани Леели Лукас — отговори Грейвс. — Лекувала е Хол, въпреки че той я е посещавал в друг кабинет, далеч от основния ѝ. Там е приемала пациенти под псевдонима Арис Матевосиян.

Гидиън си пое шумно въздух през стиснати зъби.

— Знам това име.

Грейвс го погледна, съсредоточила цялото си внимание върху него.

— Откъде?

— Един момент. Ще ви покажа.

Стана от масата и тръгна по коридора.

Гледах как се отдалечава от нас, а Лъки подтичва подир него. Днес кутрето почти не се отделяше от мен, като че ли си мислеше, че в момента аз имам по-голяма нужда от него, отколкото Гидиън. Нещо се беше променило. И тъй като в момента емоционалният барометър на Лъки бе по-точен от моя, трябваше да обърна внимание на това.

— Някой ще ми обясни ли коя е доктор Лукас — настоя баща ми — и каква е връзката ѝ с Хол и Моника?

— Ще оставим Крос да ни изясни всички подробности — заяви Мична.

— Двамата са имали сексуална връзка преди известно време — намесих се. Исках да спестя на Гидиън неудобството да разкаже цялата история. Знаех, че се срамува от постъпката си.

Свих колене до гърдите си и ги обвих с ръце, опитвах се да се стопля. Знаех, че трябва внимателно да подбирам думите си. Ако кажех цялата истина, баща ми щеше да види съпруга ми в не най-добрата му светлина.

— Тя се увлякла прекалено много — продължих, — дори искала да напусне съпруга си, затова Гидиън скъсал с нея. Ани така и не успяла да го преодолее. Веднъж се появи в сградата, в която живеех, а на няколко пъти се опита да установи контакт с Кари, предрешена с перука.

Грейвс ме наблюдаваше схватливо и проницателно.

— Прегледахме оплакванията ѝ. В два отделни случая ти и Крос сте влезли в конфликт с нея.

— По дяволите, Ева — баща ми ме погледна ядосано със зачервени очи, — знаеш, че не е разумно да постъпваш така!

— Нима? — отвърнах остро. — Все още не знам какво означава всичко това. Ани Лукас тормозеше съпруга ми и най-добрия ми приятел. Казах ѝ да стои далеч от тях.

Гидиън се върна и показа на телефона си снимка, която беше направил.

Мична я погледна внимателно.

— Рецепта за Корин Жиро, подписана от доктор Арис Матевосиян. Откъде я имате?

— Преди известно време, по-точно преди няколко месеца — започна Гидиън и отново седна до мен, — когато Корин стане много неспокойна, разбрах, че посещава психотерапевт. Беше ѝ предписал антидепресанти, но те я правеха нестабилна, настроенията ѝ постоянно се меняха. Снимах етикета, за да знам с кого да се свържа, ако проблемите ѝ се задълбочат.

Прегърна ме и ме подкани да се облегна на него. В момента, в който се притиснах до мъжа си, усетих как той се отпуска, сякаш моят допир му носеше огромно облекчение. Плъзнах ръка около кръста му и Гидиън ме целуна по челото.

Чувах туптенето на сърцето му, докато говореше.

— Значи Ани е била терапевт на Хол? — попита съпругът ми, от умората гласът му бе станал по-дрезгав. — Защо е използвала псевдоним?

— Мислела си е, че постъпва много умно — каза без заобикалки Грейвс. — Но ние се оказахме по-умни. Освен това имаме Хол, който е много объркан, но ни сътрудничи охотно. Призна си всичко още в началото на разпита. Освен това е бил достатъчно умен… или параноичен, за да записва тайно всичките си сеанси с доктор Лукас. Открихме записите, когато претърсихме колата му.

— Тя ли го е подтикнала да извърши всичко това? — попитах. Исках да съм сигурна, че съм разбрала всичко правилно.

— Хол едва ли някога е бил съвсем с всичкия си — обади се Мична, — но преди е имал работа и дом и не се е интересувал особено от Крос. Общуването с Ани Лукас го е съсипало.

Грейвс и партньорът ѝ започнаха да събират снимките.

— Споменал ѝ е, че е спрял да ходи на училище, след като баба му и дядо му са изгубили всичко в пирамидата на Джефри Крос. Самият Хол не е имал нищо против Гидиън, но тя го е накарала да си мисли, че животът му е свързан с неговия.

— Ани може ли да отиде в затвора за това? — попитах и се притиснах още по-силно към мъжа си. — Вината за… смъртта па мама е отчасти нейна. Не може да ѝ се размине просто така, нали?

— Арестувахме я преди час — отвърна Грейвс. Погледна ме право в очите и видях решителността ѝ. — Ще я разпитаме веднага щом се появи адвокатът ѝ.

Прокуратурата ще определи какво точно ще е обвинението срещу нея поясни Мична, — но ние разполагаме със записите на Хол, а и с тези от охранителните камери, на които се вижда как те двамата влизат и излизат от втория ѝ кабинет, така че доказателствата срещу Ани Лукас са достатъчно по мое мнение.

— Дръжте ни в течение — каза баща ми.

— Разбира се. — Грейвс прибра всичко в чантата си и погледна към Гидиън: — Видяхте ли доктор Лукас по време на вечерята?

— Да — отговори той и продължи да гали ръката ми, — Ева ми я посочи.

— Някой от вас разговаря ли с нея снощи? — попита Мична.

— Не — отвърна Гидиън и ме погледна въпросително.

— Аз ѝ показах среден пръст отдалече — признах. Споменът за Ани продължаваше да се върти в обърканото ми съзнание. — Хилеше се така самодоволно. Може би точно затова беше там, за да види какво ще се случи.

— Ангелчето ми… — Гидиън ме гушна, топлината и ароматът на кожата му ме обгърнаха.

— Добре. Засега получихме всичко, което ни е необходимо — заяви Грейвс отсечено. — Остава само да вземем показанията на господин Маклауд за инцидента в Уестпорт и можем да си ходим. Благодарим ви за отделеното време.

След като вече бяхме свободни, станахме от масата.

— Ева… — Грейвс изчака погледите ни да се срещнат, в този момент не беше само ченге. — Много съжалявам за загубата ти.

— Благодаря — отвърнах смутено.

Навярно бе изненадана, че не плача. Господ ми е свидетел, че аз самата бях изненадана. Обичах майка си, въпреки че от време на време ме подлудяваше. Но дали наистина беше така? Що за дъщеря не изпитва нищо при смъртта на майка си?

Ангъс седна на стола, от който Гидиън бе станал преди миг, и започна да разказва за случилото се в Уестпорт.

Гидиън ме хвана за ръка и ме отведе настрани:

— Отдели ми малко време.

Намръщих се и кимнах.

— Да, разбира се.

Поведе ме към спалнята.

— Крос.

И двамата се извърнахме, когато чухме гласа на баща ми.

— Какво има?

Татко стоеше до вратата на хола. Изражението му бе сериозно, а погледът — гневен.

— Трябва да поговорим.

— Съгласен съм — кимна Гидиън. — Трябват ми само пет минути насаме с жена ми.

Продължи напред и не даде възможност на татко да възрази. Последвах го към спалнята, а Лъки търчеше пред нас. Когато и тримата влязохме вътре, Гидиън затвори вратата зад нас. После се обърна към мен с изпитателен поглед.

— Трябва да поспиш — казах му. — Изглеждаш уморен.

И това ме тревожеше. Нямах спомен да съм го виждала толкова изтощен някога.

— Виждаш ли ме? — попита дрезгаво. — Когато погледнеш към мен, виждаш ли ме?

Намръщих се още повече. Изгледах го от главата до петите.

О! Беше се облякъл така заради мен. Мислел е за мен.

— Да.

Протегна ръка и докосна лицето ми. Впери уморено поглед в мен.

— Струва ми се, че съм станал невидим за теб.

— Виждам те.

— Аз… — Дишаше тежко, сякаш бе тичал километри наред. — Съжалявам, Ева. Съжалявам за Ани… за снощи…

— Знам.

Разбира се, че го знаех.

Беше толкова разстроен. Много повече от мен. Защо? Винаги се контролираше по-добре. Но не и сега. В момента, в който научих истината, дълбоко в себе си усетих ледена решителност. Не я разбирах, но можех да я използвам. За да се справя с полицията. С баща ми и с Кари, заради които трябваше да съм силна.

— По дяволите! — изруга Гидиън, дойде до мен и обхвана лицето ми с ръце. — Разкрещи ми се. Удари ме, за бога…

— Защо?

— Как защо? — Погледна ме, сякаш съм полудяла. — За всичко съм виновен аз. Ани беше мой проблем и аз не се справих с нея. Не…

— Ти не си отговорен за нейните действия, Гидиън — прекъснах го сърдито. Подразних се, че разсъждава по този начин. — Защо мислиш, че ти си отговорен? В това няма никакъв смисъл.

Постави ръце на раменете ми и ме разтърси леко.

— В твоето поведение няма никакъв смисъл! Защо не си ми бясна, че не ти казах за майка ти? Вдигна такъв скандал, когато наех Марк, без да ти кажа. Напусна ме… — Гласът му потрепери. — Няма да ме напуснеш заради това, Ева. Ще се справим… ще намерим начин да го оставим зад гърба си.

— Няма да те напусна — уверих го и докоснах лицето му. — Трябва да се наспиш, Гидиън.

— Боже мой! — Притисна ме към себе си и ме целуна силно. Прегърнах го и започнах да го галя по гърба, за да го успокоя. — Къде си? — прошепна. — Върни се при мен.

Обхвана долната част на лицето ми е треперещи пръсти и ме накара да отворя уста. В момента, в който го направих, плъзна езика си вътре с отчаяно движение. Изпъшка, притисна ме силно и започна неистово да ме чука с език.

Усетих, че топлината на Гидиън попива в мен през дрехите му. Отчаяно се нуждаех от нещо, което да ме разтопи, затова отвърнах на целувката му и започна да галя езика му със своя.

— Ева… — Гидиън ме пусна, но продължи да ме гали по гърба.

Надигнах се на пръсти и го целунах още по-страстно. Плъзнах ръце под фланелката му и той изпъшка, притисна се към мен, а после се отдалечи от ледените ми пръсти. Продължих да го докосвам — галех кожата му, търсех топлината му.

— Да — изпъшка той, долепил устни до моите. — Господи, Ева, обичам те.

Прокарах език по устните му и засмуках езика му, той направи същото. Звукът, който се изтръгна от гърдите му, издаваше едновременно болка и облекчение. Гидиън обхванаха с ръце дупето ми и ме притисна към себе си. Прилепих се до него, напълно изгубена. Той беше единственото, от което се нуждаех. Когато бях в прегръдките му, не можех да мисля за нищо друго.

— Кажи ми, че ме обичаш — прошепна, — че ще ми простиш. Следващата седмица… следващата година… някога…

— Обичам те.

Откъсна устни от мен и ме стисна толкова силно, че ми стана трудно да дишам. Отлепих крака от пода, опряла слепоочие в неговото.

— Ще ти се реванширам — обеща ми. — Ще намеря начин.

— Шшшт…

Там някъде, в подсъзнанието ми, се таеше страх. Болка. Но не знаех дали причината е Гидиън, или майка ми.

Затворих очи. Съсредоточих вниманието си върху познатия ми любим аромат, който

идваше от него.

— Целуни ме пак.

Гидиън наклони глава и намери с устни моите. Исках да ме целуне по-силно и по-дълбоко, но той отказа. Колкото пламенна и страстна беше първата му целувка, толкова лека бе тази. Нежна. Изхленчих в знак на протест и сграбчих косата му, за да го привлека по-близо до себе си.

— Ангелчето ми — сгуши се в мен, — баща ти ме чака.

О, господи! Обичах баща си, но мъката и безпомощният гняв, които се изливаха от него, ме убиваха. Не знаех как да го успокоя и утеша. Имах чувството, че в мен се е отворила огромна дупка и вече не мога да дам нищо на другите. А всички се нуждаеха от мен.

Гидиън ме остави отново на пода и ме погледна изпитателно.

— Позволи ми да бъда до теб. Не ме изолирай.

— Не се и опитвам — отвърнах и погледнах към банята.

„Има кърпа на пода. Защо е там?“

— Нещо не е наред — заключих.

— Нищо не е наред — изрече Гидиън напрегнато. — Всичко се обърка. Не знам какво да правя.

— Не. Нещо вътре в мен не е наред.

— Ева, как можеш да го кажеш? Нищо ти няма. — Отново обхвана лицето ми с ръце и ме извърна към себе си.

— Порязал си се — казах и докоснах малкото петно засъхнала кръв на челюстта му, — никога не ти се е случвало.

— Какво става в тази твоя главичка? — попита и ме прегърна. — Не знам какво да правя. Не знам какво да правя.

Гидиън продължаваше да ме държи за ръка, когато се върнахме обратно в хола.

Баща ми ни изгледа от дивана, на който седеше, и се изправи, Износени дънки. Избеляла фланелка с надпис UCSD[17]. Наболи брада по масивната квадратна челюст.

Гидиън се беше обръснал. Защо не бях обърнала внимание ни това, когато забелязах, че се е порязал? Защо не видях по-рано, че е съблякъл смокинга си?

Някои неща се връщаха в съзнанието ми със странна яснота, други бяха напълно изчезнали, като потънали в мъгла.

Детективите си бяха отишли. Кари се беше свил на дивана и спеше дълбоко с полуотворена уста, сложил глава на страничната облегалка. Чуваше се лекото му похъркване.

— Можем да отидем в кабинета ми — предложи Гидиън, пусни ръката ми и посочи коридора.

Баща ми кимна отсечено и заобиколи масичката за кафе.

— След теб съм.

Двамата се отправиха към кабинета и аз ги последвах.

— Ева — спрях и се обърнах, щом чух гласа на баща си, — трябва да говоря насаме с Крос.

— Защо?

— Ще му кажа неща, които не е необходимо да чуваш.

Бавно поклатих глава:

— Не.

Той нададе звук, който изрази отчаянието му.

— Няма да спорим за това.

— Не съм дете, татко. Всичко, което имаш да казваш на съпруга ми, е свързано с мен и мисля, че трябва и аз да участвам в този разговор.

— Аз нямам нищо против — обади се Гидиън и застана до мен.

Баща ми стисна зъби, местеше поглед ту към мен, ту към Гидиън.

— Чудесно.

Отидохме в кабинета заедно. Крие седеше на стола на Гидиън и говореше по телефона. Изправи се, щом влязохме.

— Когато свършиш за деня — каза на човека, с когото говореше. — Ще ти обясня, като се видим. Добре. Ще си поговорим по-късно, синко.

— Трябва ми кабинета за малко — заяви Гидиън, когато Крис затвори.

— Разбира се. — Вторият му баща ни огледа със загрижен поглед. — Ще извадя няколко чинии и ще сложа нещо за обяд. Всички трябва да хапнем.

Крис излезе от стаята и аз насочих вниманието си към татко, който се взираше в огромния колаж от мои снимки на стената. В центъра имаше кадър, на който спях. Много интимна фотография, каквато би могъл да направи мъж, обзет от желанието да запомни всичко, което е правил с любовницата си, преди тя да заспи.

Погледнах към другите снимки и забелязах една, на която с Гидиън бяхме на някакво събитие. Вече знаех, че е направена от Хол. Извърнах глава и усетих, че ме полазват тръпки.

Страхувах ли се? Хол ми беше отнел мама, но всъщност бе искал да убие Гидиън. Можеше сега да оплаквам съпруга си. Стомахът ме заболя при тази мисъл и се превих на две.

— Ангелчето ми! — Гидиън веднага дойде до мен и ме сложи да седна на един от двата стола срещу бюрото му.

— Какво има? — разтревожи се баща ми и ме погледна изплашено.

Не знаех какво изпитвам аз самата, но отлично разбирах неговите чувства. Беше уплашен за мен и се тревожеше напразно.

— Добре съм — уверих го, протегнах се към Гидиън и стиснах ръката му здраво.

— Трябва да хапнеш нещо — настоя съпругът ми.

— Ти също — отвърнах. — Колкото по-бързо приключите разговора си, толкова по-скоро ще можем да се нахраним.

Гадеше ми се само при мисълта за храна, но не му го казах. И така беше прекадено разтревожен за мен.

Баща ми се поизправи и заговори пръв:

— Разговарях със семейството си. Те биха искали да дойдат, за да подкрепят Ева и мен.

Гидиън седна на ръба на бюрото и прокара ръка през косата си.

— Добре. Щяхме да ги откараме направо в Северна Каролина. Налага се да променим плана.

— Ще съм ти благодарен, ако го сториш — заяви неохотно баща ми.

— Няма защо. Не се тревожи за това.

— А ти защо си разтревожен тогава? — попитах Гидиън, когато видях, че се мръщи.

— Просто… Навън в момента е истинска лудница. Можем да уредим семейството ти да влезе през гаража, но ако плъзне слух, че са в града, ще им се наложи да се разправят с медии и с фотографи навсякъде, където отидат. Дори в хотела.

— Не идват, за да разглеждат забележителности — сряза го баща ми.

— Нямах това предвид, Виктор — въздъхна уморено Гидиън. Просто разсъждавам на глас. Ще уредя нещо. Не се тревожи.

Представих си какво става долу във фоайето, как баба ми и братовчедките ми се опитват да си пробият път през репортерите. Поклатих глава и внезапно ми просветна:

— Щом искат да дойдат, нека отидем в Аутър Банкс, както бяхме планирали. И без това

сме им резервирали стаи вече. Там ще сме на спокойствие и никой няма да ни безпокои.

Изведнъж ужасно ми се прииска да отида на плажа. Да усети вятъра в косите си, плясъка на вълните в босите ми крака. Там се бях почувствала жива. Исках отново да се почувствам така,

— Уредили сме кетъринга. Поръчали сме храна и напитки за всички.

Гидиън ме погледна.

— Казах на Скот да говори с Кристин. Отменихме всичко.

— Едва ли си го направил преди повече от няколко часа. Хотелът не може да е запълнил стаите с други хора за толкова кратко време. А и от компанията за кетъринг сигурно вече са напреднали с подготовката.

— Наистина ли искаш да отидеш в къщата на плажа? — попита ме тихо Гидиън.

Кимнах. Там нямах спомени, свързани с майка ми, за разлика от в града. И никой нямаше

да ме безпокои, ако реша да изляза на разходка.

— Добре. Ще се погрижа за това.

Погледнах към баща си, надявах се да одобри плана ми. Той стоеше до мен, скръстил ръце на гърдите си и забил поглед в пода.

Най-накрая каза:

— Случилото се променя всичко. За всички нас. Ще се преместя в Ню Йорк.

Смаяна, погледнах първо към Гидиън, а после и към баща си.

— Наистина ли?

— Ще ми отнеме известно време да напусна работа и да продам къщата, но ще задвижа нещата — заяви татко. — Трябва да съм по-близо до теб, не чак на другия край на страната.

Ти си всичко, което имам.

— О, татко, но ти обичаш работата си!

— Теб обичам повече.

— А какво ще работиш? — попита Гидиън с по-особен тон.

Вторачих се в него подозрително. Мъжът ми се извърна леко, за да ни вижда по-добре. Наблюдаваше баща ми много внимателно. На лицето му не бе изписана изненада.

— Тъкмо по този въпрос исках да поговорим — заяви баща ми. Красивото му лице изглеждаше мрачно.

— Ева се нуждае от човек, който да отговаря за сигурността ѝ — започна Гидиън, като пое инициативата в свои ръце. — Раул и Ангъс работят на ръба на възможностите си, а жена ми се нуждае от собствена охрана…

Зяпнах, когато осъзнах какво се кани да предложи.

— Какво? Не, Гидиън.

Съпругът ми вдигна учудено вежди.

— Защо не? Би било идеално. На никого не бих се доверил да те пази така, както би те пазил Виктор.

— Защото е… много странно. Разбираш ли? Татко сам си е господар. Би било твърде неудобно съпругът ми да плаща заплатата на баща ми. Просто… не е правилно.

— Ангъс ми е като баща — изтъкна Гидиън — и изпълнява същата работа. — Вдигна поглед към баща ми. — Това не ми дава основание да го подценявам. А и Крие ръководи компания, в която притежавам контролния пакет акции, така че също може да се каже, че работи за мен.

— По-различно е — настоях упорито.

— Ева — обади се баща ми и постави ръка на рамото ми, — щом аз мога да го приема, значи и ти можеш.

Ококорих широко очи и се извърнах към него.

— Сериозно ли говориш? Обмисляше ли нещо подобно, преди Гидиън да повдигне

въпроса?

Татко кимна, все още мрачен.

— Мислех си за това, откакто ми се обади, за да ми каже за… майка ти. Крос е прав — на никого не бих се доверил да те пази така, както бих те пазил аз.

— От какво да ме пази? Онова, което се случи снощи… такива неща не стават всеки ден.

Не можех да мисля другояче. Ако заживеех със страха, че Гидиън постоянно е изложен

на опасност, това щеше да ме подлуди. Със сигурност не можех да свикна и с мисълта, че бащи ми ще застане на пътя на куршумите.

— Ева, сега те виждам по-често по телевизията, в интернет и по списанията, отколкото те виждах на живо през цялата последна година, когато живееше в Сан Диего — заяви по— сурово татко. — Ако е рекъл бог, никога няма да бъдеш изложена на опасност, но аз не мога да поема този риск. Освен това Крос, така или иначе, ще наеме някого. Защо да не съм аз?

— Наистина ли имаше такова намерение? — попитах настойчиво Гидиън.

Мъжът ми кимна:

— Да, от известно време мисля по въпроса.

— Този вариант не ми харесва.

— Съжалявам, ангелчето ми.

Тонът, с който го каза, съвсем ясно ми показа, че ще се наложи да се примиря.

Баща ми кръстоса ръце.

— Няма да приема никакви бонуси или компенсации освен тези, които плащаш на останалите си хора.

Гидиън се надигна от бюрото и го заобиколи, отвори едно чекмедже и извади купчина листове, захванати с кламер.

— Ангъс и Раул ми позволиха да ти разкрия заплатите им освен това съм посочил какво заплащане можеш да очакваш началото.

— Не мога да повярвам — оплаках се. — Подготвил си всичко в такива подробности, без да ми споменеш абсолютно нищо?

— Цяла сутрин работих над това. Досега не е ставало дума за подобно нещо и нямаше да повдигна въпроса, ако баща ти не беше споменал, че иска да се премести в Ню Йорк.

Такъв си беше Гидиън Крос. Никога не изпускаше нищо.

Татко взе документите, прочете най-горната страница и погледна Гидиън с невярващ поглед.

— Това тук истина ли е?

— Имай предвид, че Ангъс е бил до мен през по-голямата част от живота ми. Освен това е работил за военните и за тайните служби. Заслужил си е парите. — Гидиън наблюдаваше как баща ми прехвърля страниците. — Раул е при мен от доста по-скоро, затова не е достигнал позицията на Ангъс… все още. Но той също е добре обучен и има много умения.

Баща ми издиша шумно, когато отгърна следващата страница.

— Добре. Това е…

— Навярно повече, отколкото си очаквал, но вече имаш необходимата информация, за да прецениш какво възнаграждение ти предлагам в сравнение с другите ми хора. Можеш сам да се убедиш, че е съвсем справедливо. Ако приемеш предложението ми, трябва да преминеш допълнително обучение, както и да получиш необходимите разрешителни, лицензи и регистрации.

Баща ми изпъна рамене и вирна брадичка, упоритата бръчка около устата му изчезна.

— Добре.

— Ще видиш, че има и сума, предвидена за наема ти — продължи Гидиън. Държеше се като истински световен магнат. — Ако искаш, можеш да се настаниш в един свободен обзаведен апартамент до този, в който живееше Ева преди.

Прехапах устна — знаех, че става въпрос за апартамента, в който Гидиън се бе нанесъл, когато Нейтън беше заплаха за мен. В продължение на седмици се срещахме тайно там, докато пред обществото поддържахме заблудата, че вече не сме заедно.

— Ще си помисля — отвърна баща ми.

— Още нещо, над което трябва да помислиш — продължи Гидиън, — е фактът, че дъщеря ти е моя съпруга. Ние, разбира се, ще се съобразяваме със специалното ти място в живота на Ева и ще се отнасяме с уважение към теб. Няма да се държим безочливо в твое присъствие… което съвсем не означава, че няма да бъдем интимни.

„О, боже!“ Свих се от неудобство. Хвърлих гневен поглед към Гидиън. Същото направи и баща ми. Трябваше му цяла минута, преди да отвори уста и да проговори:

— Ще го имам предвид, когато обмислям предложението ти.

Гидиън кимна отсечено.

— Добре. Има ли друго, което трябва да обсъдим?

Баща ми поклати глава.

— Засега не.

Скръстих ръце. Знаех, че в определен момент ще имам да кажа доста неща по въпроса.

— Знаеш къде да ме намериш, когато си готова да ми се нахвърлиш, ангелчето ми — заяви съпругът ми и ми подаде ръка. — А сега хайде да те нахраним.

Доктор Питърсън се появи към три часа с леко объркано изражение. За него явно се бе оказало истинско изпитание да си пробие път сред тълпата на тротоара и да влезе във фоайето на сградата.

Гидиън го представи на всички, а в това време аз го наблюдавах и следях реакциите му, докато се запознаваше с хората, за които бе чувал толкова интимни неща.

Поговори набързо с мен и ми поднесе съболезнованията си. Доктор Питърсън харесваше майка ми и често се отнасяше твърде снизходително към невротичното ѝ поведение. Ясно личеше, че е разтърсен от загубата ѝ, което ме наведе на въпроса какво ли си мисли за собственото ми поведение. Навярно се затрудняваше да прецени. Направих усилие да отговоря на въпросите му как съм.

Отдели на Гидиън доста повече време, двамата се оттеглиха в трапезарията и разговаряха почти шепнешком.

После мъжът ми се обърна към мен и разбрах, че разговорът им е приключил. Придружих доктор Питърсън до фоайето и го изпратих, но преди това забелязах чантичката си на една странична маса.

Извадих телефона си и видях, че имам десетки пропуснати повиквания и съобщения. От Мегуми, Уил, Шона, доктор Травис… дори от Брет. Тъкмо започнах да отварям съобщенията едно по едно и да им отговарям, когато телефонът ми завибрира — някой ме търсеше. Проверих името, изписано на екрана, погледнах към Кари и видях, че говори с баща ми, след което прекосих хола и се запътих към спалнята.

— Здрасти, Трей…

— Ева, аз… Може би не трябва да те безпокоя в момент като този, но разбрах за случилото се от новините и набрах номера ти, преди да се сетя, че не е удобно. Искам само да ти кажа колко много съжалявам за загубата ти.

Седнах на един от столовете, отказвах да мисля за заглавията във вестниците.

— Благодаря ти за загрижеността.

— Не мога да повярвам какво е станало. Ако бих могъл да ти помогна с нещо, моля те, кажи ми.

Отпуснах натежалата си глава на облегалката и затворих очи. Спомних си красивото

лице на Трей, меките му лешникови очи и малката издутина на носа му, която по негови думи бе резултат от счупване.

— Виж, Трей, не искам да се чувстваш виновен, но трябва да знаеш, че майка ми означаваше много за Кари. Беше му като втора майка. В момента той наистина страда.

Трей въздъхна:

— Съжалявам да го чуя.

— Все исках да ти се обадя… преди това да се случи — продължих и свих крака под себе си. — Да те чуя какво правиш, но… и да си поговорим за други неща. Исках да ти кажа, че според мен трябва да направиш това, което е най-добро за теб. Ако мислиш, че между вас с Кари би могло да има нещо, трябва бързо да вземеш решение. Вратата се затваря.

— Нека позная. Започнал е да излиза с някого.

— Не, точно обратното. Реши известно време да остане сам и да преосмисли желанията си. Нали знаеш, че скъса с Татяна?

— Така твърди.

— Ако му нямаш доверие, е най-добре да се разделите окончателно.

— Съжалявам… — Издаде нисък отчаян звук. — Не исках да кажа това.

— Кари се възстановява, Трей. Много скоро ще е готов да продължи напред. Трябва да помислиш над това.

— Нищо друго не правя. Но все още не знам какъв е отговорът.

Потърках мястото между веждите си.

— Може би не си задаваш правилния въпрос. Как се чувстваш по-щастлив — с него или без него? Изясни си това, а останалото ще се изясни само.

— Благодаря ти, Ева.

— Колкото и странно да ти се струва, ние с теб изминахме един и същи път. С Гидиън непрекъснато твърдяхме, че ще успеем да се справим, но това беше… знам ли… — Опитах се ди намеря правилните думи сред мъглата, която цареше в главага ми. — Ненужно перчене. Инат. Знаехме, че строим къща от карти, и това беше част от проблема ни. Не предприемахме стъпките, които биха осигурили здрава основа на връзката ни. Разбираш ли какво имам предвид?

— Да.

— Но и двамата се променихме много, както се промени Кари заради теб. А направихме и много компромиси.

Усетих, че съпругът ми влиза в стаята, и отворих очи.

— Заслужаваше си, Трей — казах тихо. — Вече не сме само и сферата на пожеланията. Все още се сблъскваме с трудности, сполетяват ни абсолютно непредвидени неща, но когато си казваме, че сме готови да преодолеем всички трудности, това е самата истина.

— Казваш ми да дам на Кари още един шанс?

Протегнах ръка към Гидиън и усетих приятен трепет в гърдите, когато той пристъпи към мен.

— Казвам само, че навярно ще ти харесат промените, които с направил. А ако се опиташ да го срещнеш по средата на път, сигурно ще установиш, че пътешествието си е струвало.

Малко след шест Крис си тръгна и отиде да вечеря с Кристофър. По някаква причина той и Гидиън се спогледаха особено, когато съпругът ми отиде да го изпрати. Така и не попитах защо. Отношенията им се бяха променили. Предпазливостта, с която се отнасяха един към друг, вече я нямаше. Не възнамерявах да поставям това под въпрос, нито да карам

Гидиън да се замисля препалено много. Време беше да вземе някои решения със сърцето си.

Баща ми и Кари си тръгнаха около девет часа. Отидоха в стария ми апартамент — там имаше достатъчно място за двама им, а в мезонета щеше да ни е тясно.

Дали баща ми щеше да остане в спалнята, където бяха правили любов с майка ми за последно? И как щеше да го понесе? Когато с Гидиън се разделихме, отидох в апартамента на Стантън. В стаята ми имаше препалено много спомени от него и последното, от което имах нужда, бе околните предмети да ми напомнят за онова, което най-много исках на света, но се страхувах, че никога няма да имам.

Гидиън обиколи мезонета, за да загаси лампите. Лъки го следваше по петите. Наблюдавах съпруга си, стъпките му бяха по-тежки отвсякога. Беше толкова уморен. Нямам представа как успя да изкара деня, след като бе зает цял следобед — координираше цялата подготовка с Кристин, отговаряше на телефонните позвънявания на Скот и разясняваше на Араш подробности за посещението на полицията.

— Ангелчето ми — изрече и протегна ръка към мен.

За момент вперих поглед в дланта му. През целия ден ми подаваше ръка. Толкова обикновен жест, но изпълнен с такава сила. „Тук съм — казваше той. — Не си сама. Ще се справим заедно.“

Станах от дивана, стиснах ръката му и го оставих да ме заведе в спалнята, а оттам — в банята. Там извърших всички обичайни действия, които направи и той. Измих зъбите и лицето си. Гидиън взе едно от хапчетата, които му бе предписал доктор Питърсън. След това го последвах в спалнята и го оставих да ме съблече и да нахлузи фланелка през главата ми. Зави ме в леглото и ме целуна сладко.

— Къде отиваш? — попитах, когато го видях да се отдалечаип

— Никъде.

Съблече се бързо и остана само по боксерки. После дойде при мен в леглото, помогна на Лъки да се покатери при нас и загаси лампата.

Хвана ме през кръста, завъртя ме с гръб към себе си и се притисна в мен. Изстенах тихо, когато усетих топлината на тялото му, и потреперих, щом почувствах как тя се просмуква в измръзналите ми кости.

Затворих очи и се съсредоточих върху допира на Гидиън и звука от дишането му. След няколко минути съпругът ми заспа и дишането му стана бавно и равномерно.

*  *  *

Вятърът развява косите ми, докато ходя по брега, краката ми потъват в пясъка, а прибоят заличава всяка моя стъпка. Виждам пред себе си обруления от вятъра покрив на лятната къща, която Гидиън купи за двама ни. Издига се на високи подпори над прилива, а множеството ѝ прозорци гледат към океана. Чайките кръжат и пищят над главата ми, спускат се и размахват криле над водата, сякаш танцуват в соления вятър.

— Не мога да повярвам, че ще изпусна тържеството.

Обръщам глава и разбирам, че майка ми върви домен. Носи същата елегантна официална рокля, в която я видях за последен път. Толкова е красива. Направо дъхът ми спира. Очите ме болят да я гледам.

— Всички ще го пропуснем — казвам ѝ.

— Знам. А работих толкова усилено, за да го подготвя. — Поглежда към мен, до бузите ѝ подскачат кичури коса заради вятъра. — Дори успях да вмъкна някои червени акценти.

— Наистина ли?

Усмихвам се въпреки болката, която изпитвам. Мама наистина ме обича много макар и

по свой си начин. Понякога неми допада как изразява любовта си, но това нея прави по— малко стойностна.

— Червеното е твърде крещящ цвят за сватба, така че не беше никак лесно.

— Нали знаеш, че донякъде и ти си виновна за това? Ти ми купи онази червена рокля, която облякох на първата си официална среща с Гидиън.

— Тя ли те вдъхнови? — Поклаща глава. — Следващия път трябва да избереш по-мек цвят за акцент.

— Няма да има следващ път. Гидиън е моят избор. — Вдигам една мидена черупка и я хвърлям обратно във водата, откъдето е дошла. — Имаше моменти, когато не бях сигурна дали ще се справим, но вече не се тревожа за това. Ние самите бяхме най-страшните си врагове, поуспяхме да се освободим от товара, който ни тежеше.

— Предполага се, че първите месеци са най-лесни. — Майка ми минава напред с танцова стъпка и грациозно се завърта. — Ухажване. Прекрасни пътешествия, бляскави бижута…

Изсумтях.

— На нас не ни беше никак леко. Началото беше най-трудно. Но с всеки изминал ден ни става все по-лесно.

— Трябва да помогнеш на баща си да си намери половинка — казва, момичешката закачливост в тона ѝ е изчезнала. — Самотен е от толкова много време.

— Трудно е да си намери някоя след теб. Все още те обича.

Усмихва ми се тъжно и поглежда към водата.

— Аз имах Ричард… Той е толкова добър човек. Дано намери отново щастието.

Замислям се за втория си баща и започвам да се тревожа за него. Мама беше всичко за него. Какво ще му доставя радост в живота сега, когато нея я няма?

— Никога няма да стана баба — изрича замислено. — Умрях млада, в разцвета на силите си. Това не е чак толкова ужасно, нали?

— Как можеш да ми зададеш такъв въпрос?

Позволявам на сълзите да се стекат по бузите ми. Цял ден се опитвах да разбера защо не мога да плача. Сега, когато сълзите дойдоха, ги посрещам с облекчение. Сякаш някакъв язовир се е отприщил.

— Не плачи, милинка! — Мама спира и ме прегръща, ароматът ѝ изпълва въздуха, който вдишвам. — Ще видиш, че…

*  *  *

Стреснах се и се събудих, разтърсена от внезапна конвулсия, Лъки изскимтя и ме побутна с лапа, след което започна да мачка корема ми. Погалих кадифената му главичка с една ръка, а с другата понечих да избърша очите си, но те бяха сухи. Болката от съня бавно се превръщаше в далечен спомен.

— Ела тук — прошепна Гидиън. Гласът му прозвуча като топъл призив в осветената от луната спалня. Прегърна ме и ме притисна до себе си.

Обърнах се, потърсих устните му и ги намерих, потънах в прегръдката му и го целунах дълбоко и страстно. Той се изненада и остана неподвижен за миг. В следващия момент обхвана тила ми с ръка, задържа ме на място и пое инициативата.

Преплетох крака в неговите, усетих грубия допир на космите, прекрасната му топла кожа и силните мускули под нея. Нежните ритмични ласки на езика му ме успокоиха и възбудиха. Никой не умееше да се целува като Гидиън. Ласкавият, но настойчив допир на устните му беше изпепеляващо възбуждащ, но и много нежен. Благоговеен. Устните му бяха и твърди, и меки. Дразнеше ме с тях, като ги докосваше леко до моите.

Протегнах се и поех пениса му в ръка, погалих го, не по-малко настойчива от съпруга си.

Усетих как членът му се надига при допира на ръката ми, широката му главичка се показа изпод ластика на боксерките. Гидиън изстена и раздвижи бедра.

— Ева? — Долових въпроса му, въпреки че произнесе само името ми.

— Накарай ме да чувствам — прошепнах в отговор.

Гидиън плъзна ръка под фланелката ми, докосна съвсем леко корема ми с пръсти и достигна до гърдите ми. Стисна болезнената плът и обхвана умело зърното ми. Познаваше отлично тялото ми и знаеше как да стиска и подръпва напрегнатите твърди зърна на гърдите ми. Непрестанният натиск и дърпане изпращаха импулси по цялото ми тяло и го възпламеняваха.

Започнах да стена от възбуда. От отчаяние. Притиснах по-силно крака в него и започнах да търкам влажната си вулва н бедрото му.

— Да не би прекрасната ти катеричка да те сърби, ангелчето ми? — попита Гидиън и гризна леко ъгъла на устните ми, думите му ме възбуждаха сами по себе си. — От какво има нужда тя? От езика ми… от пръстите… от члена ми?

— Гидиън — простенах безсрамно, щом той се отдръпна. Протегнах ръце към него, когато се надвеси над мен.

Каза нещо тихичко, за да ме успокои, и внимателно остави Лъки на пода. После усетих ръцете му върху бедрата си, дръпна бикините ми и ги свали до коленете.

— Не отговори на въпроса ми, Ева. Какво искаш да вкарам в малката лакома катеричка? Всичко изброено?

— Да — изстенах аз. — Всичко.

Миг по-късно краката ми бяха във въздуха, а той наведе тъмната си глава над чувствителната плът между бедрата ми.

Затаих дъх в очакване. В тази поза не виждах какво се случва…

Гидиън вкара горещия си мокър кадифен език между нежните ми гънки.

— Божичко! — Извих гърба си като лък.

Съпругът ми измърка. Помъчих се да вдигна бедрата си по-високо и да увелича удоволствието, което Гидиън ми доставяше с палавата си уста. Стисна бедрата ми и ме задържа на едно място, ближеше ме с темпото, което на него му харесваше. Плъзгаше езика си по влажния ми отвор и около него… измъчваше ме, докато аз умирах да усетя езика му вътре в себе си. Обхвана с устни пулсиращия ми клитор и го засмука, търкаше с език тази чувствителна точка на удоволствието.

— Моля те…

Въобще не ме притесняваше, че ме кара да се моля. Колкото повече му се отдавах, толкова повече се отдаваше и той на мен.

Но Гидиън ме караше да чакам, като ме вкусваше малко по малко. Масажираше с език клитора ми, като го докосваше съвсем леко. Кичури от косата му падаха по нежната кожа от вътрешната страна на бедрата ми и ги галеха.

Притиснах ръце до лицето си.

— Толкова ми е хубаво… Не спирай…

Отворих уста, когато започна да ме лиже по-надолу. Навлизаше съвсем леко в трептящите гънки на тялото ми… после още по-надолу. Плъзна се около розетката и аз потрепнах под копринените ласки на езика му.

— О! — изстенах. Бях на ръба на лудостта, толкова много усещания ми се стоварваха, след като часове наред бях напълно безчувствена.

Ръмженето му ме разтресе. Извих тяло, когато най-после получих това, което исках.

Гидиън навлезе в горещия ми влажен процеп, като проникна съвсем бавно с твърдия си език.

— Да! — възкликнах. — Чукай ме.

Устата му беше прекрасна — източник на всички удоволствия и мъки. Гидиън безмилостно ме нападаше с чувствения си език и навлизаше между стегнатите нежни мускули. Продължаваше да ме поглъща, съсредоточен изцяло върху мен. Правеше го толкова лакомо и ненаситно, че започнах да се гърча от непоносимия екстаз, който пулсираше в тялото ми.

Усетих натиск и в следващия миг навлезе с палец в задния ми отвор и започна да ме чука с пръста си. Чувството за пълнота там контрастираше с ритмичните тласъци на езика му. Мускулите на вагината ми се напрегнаха. Бях на ръба на пропастта, наречена оргазъм…

Изкрещях името му, цялата горях, кожата ми беше гореща и влажна. Чувствах се жива от удоволствието. Оргазмът ме разтресе и ме разби на парчета. Но Гидиън не се отказваше, продължаваше да шиба клитора ми с език. Първият оргазъм премина във втори.

Хлипах, докато свършвах мощно и безкрайно дълго, после притиснах юмруци до очите си.

— Стига вече — помолих дрезгаво. Треперех силно, докато ме разтърсваха спазмите на следващия оргазъм. — Не мога повече.

Матракът потъна, щом Гидиън се раздвижи и стисна глезените ми с ръка. Чух ластика на боксерките му, когато ги събу.

— Как го искаш? — попита мрачно. — Бавно и сладко? Или бързо и грубо?

„О, боже…“

Отговорът едва излезе през сухите ми устни:

— Дълбоко. Силно.

Надвеси се над мен и бутна краката ми така, че да се сгъна на две.

— Обичам те — заяви страстно и грубо. Навлезе в отвора ми с плътния ръб на огромния си пенис и погали вече набъбналите ми и болезнено чувствителни тъкани.

Сгъната на две и с бикини, омотани около коленете ми, бях твърде стегната отвътре, а той беше прекалено голям. Имах чувството, че Гидиън ме изпълва до крайност с грамадния си член, чувствителната ми плът се изпъна до болка от силата на проникването му. А той все още имаше какво да ми даде.

Гидиън изпъшка и произнесе името ми. Завъртя бедра, вкарваше и изкарваше члена си и с всеки тласък проникваше все по-дълбоко.

— Усещаш ли го, ангелчето ми? — питаше настойчиво, от страстта гласът му звучеше по— дрезгаво.

— Ти си единственото нещо, което усещам — стенех.

Исках да се движа, да го поема целия. Но той ме държеше неподвижна, чукаше ме с унищожителна вещина.

Усещах го… толкова твърд… Тласъците му бяха безмилостни и бавни…

Сграбчих чаршафа. Притисках широката главичка на пениса му лакомо и ненаситно е мускулите на вагината си. Всяко негово отдръпване оставяше у мен чувство на празнота, всяко дълбоко проникване ме изпълваше с удоволствие, което се разливаше като наркотик по цялото ми тяло.

— Ева. Боже мой.

Гидиън се надвеси над мен и застина. На лунната светлина приличаше на паднал ангел на страстта. Похот бе изострила чертите на красивото му лице, в сведените му към мен очи проблясваха тъмни пламъци. Напрегна ръце от незадоволен копнеж и изопна мускули, тялото му беше като изваяно.

— Ако продължаваш да стискаш така члена ми с тясната си вагина, скоро ще ме накараш да свърша. Това ли искаш, ангелчето ми? Да се изпразня в теб, преди да си го поела целия?

— Не.

Въздъхнах тежко, исках мускулите на вагината ми да се отпуснат. Той завъртя бедра и ме погали отвътре, издиша шумно, когато поех още от члена му.

— Божичко, Ева. Вагината ти обожава члена ми.

Гидиън се протегна, хвана се за таблата на леглото и се надвеси над мен. Хванал бе като в капан краката ми между своите. Извих се назад, за да му доставя удоволствие. Останах напълно разкрита и беззащитна пред него и единственото, което можех да направя, бе да гледам как той изпъва бедра, за да проникне я мен с последните няколко сантиметра от пениса си.

От гърдите ми се изтръгна звук, подобен на неистов вой. Удоволствието бе толкова силно, че ми причини болка. Чух как Гидиън изруга, а после мощно се разтресе.

— Добре ли си? — попита ме през стиснати зъби.

Опитах се да си поема въздух, като напрегнах белите си дробове до краен предел.

— Ева — изръмжа. — ДОБРЕ ЛИ СИ?

Не можех да говоря. Протегнах ръце към бедрата му и стиснах с пръсти боксерките му.

За миг си помислих колко секси беше, че Гидиън не си направи труда да разсъблече нито меи, нито себе си…

И тогава започна да ме чука мощно. Движеше неуморно бедра напред-назад, с бързи отсечени тласъци вкарваше и изкарваше от мен дългия си плътен член от върха чак до корена. Приковаваше ме към матрака с твърдия си пенис.

Свърших така силно, че ми причерня. Обзе ме такова удоволствие, че сякаш една след друга ме заливаха вълни от чувствени преживявания.

Потопи ме мощният изблик на собствения ми оргазъм. Кожата ми пламтеше от главата до петите. Гидиън спря, без да вади члена си, и го разтърка. Даде ми възможност да притисна жадно прекрасния му, твърд като стомана пенис с пулсиращата си вагина.

— По дяволите — изруга, — толкова силно стискаш.

Разтресох се силно, мъчех се да си поема въздух.

В момента, в който се отпуснах на матрака, преситена до краен предел, Гидиън извади члена си и стана от леглото.

Почувствах се съкрушена и вдигнах ръка към него.

— Къде отиваш?

— Чакай малко — каза ми и свали напълно боксерките си. Още беше възбуден, членът му блестеше от оргазма ми, но аз не бях мокра от неговия.

— Не си свършил.

Бях прекалено отпусната, за да му помогна да свали бельото ми. Той пъхна ръка под гърба ми, надигна ме и свали фланелката ми през главата.

Докосна с устни челото ми.

— Ти искаше бързо и грубо. Аз искам бавно и сладко.

Надвеси се отново над мен. В момента, в който усетих тежестта му, топлината му, страстта му, осъзнах колко много желая да ме чука бавно и сладко.

Тогава дойдоха сълзите, освободени от пламъка на страстта и топлотата на любовта му.

— Ти си всичко за мен — промълвих, задавена от сълзи.

— Ева.

Гидиън раздвижи бедра, вкара върха на члена си и бавно и внимателно започна да прониква в мен, като полагаше усилия да ме изпълни цялата. Допрял бе устни до моите и движението на езика му бе по-възбуждащо дори от това на пениса му.

— Прегърни ме — прошепна, докато обгръщаше с ръце раменете ми и обхващаше тила ми.

Притиснах го още по-силно. Стегнах седалищните си мускули, докато проникваше в мен.

Потта полепваше по дланите му, докато го галех по гърба.

— Обичам те — каза тихо и избърса сълзите ми с върха на пръстите си. — Чувстваш ли любовта ми?

— Да.

Видях удоволствието, което се изписа по лицето му, докато се движеше едновременно с мен.

Притисках го до себе си, той стенеше и се гърчеше в оргазъм.

Изтрих с целувки сълзите му, когато се разплака беззвучно заедно с мен.

Освободих се от скръбта си, намерила утеха в обятията му. Знаех, че в радост и мъка с Гидиън се бяхме слели в едно. Бяхме обречени един на друг.

— Никога няма да забравя това място! — Кари постави ръце на парапета, който обграждаше терасата на къщата, и погледна към водата. Слънчевите очила предпазваха очите му, а вятърът си играеше с косата му. — Къщата е невероятна. Имам чувството, че на километри от нас няма жива душа. А гледката… не мога да повярвам, че такова нещо съществува.

— Нали? — съгласих се, подпрях дупе на парапета и се обърнах с лице към къщата.

През плъзгащите се стъклени врати, които заемаха цялата стена, наблюдавах семейство Рейъс, които се суетяха като пчели в кухнята и хола. Гидиън беше пленник на баба ми и двете ми лели.

За мен веселото настроение бе помрачено от горчивини. Майка ми никога не е била част от това семейство, а сега вече никога нямаше да стане. Но животът продължаваше.

Две от по-малките ми братовчедки гонеха Лъки около дивана, а по-големите играеха видеоигри с Крис. Чичо Тони и бащи ми разговаряха в къта за четене, докато татко дундуркаше ни коляно малката си капризна племенничка.

Семейството бе един от най-големите страхове на Гидиън и по красивото му лице се изписваше объркване и смут всеки път, когато погледнеше хаоса наоколо. Долавях известна паника и погледа му дори в този момент, но не можех да направя нищо, зи да го спася. Баба нито за момент не го изпускаше от очи,

Кари погледна към тях, за да провери какво е привлякло вниманието ми.

— Чакам да видя кога мъжът ти ще успее да се измъкне, за ди побегне накъдето му видят очите.

Засмях се.

— Помолих Крис да дойде, за да има Гидиън известна подкрепа.

Нашата група — Гидиън, аз, Кари, татко и Крис — пристигна около десет часа сутринта. Малко след дванайсет от хотела дойде семейството на баща ми заедно с всички необходими продукти, за да може баба да сготви прословутото си посоле[18]. Твърдеше, че то може да успокои дори най-наранената душа. Не знам дали е вярно, но нейният вариант на класическата мексиканска яхния наистина беше изключително вкусен.

— Крие го е оставил да се оправя сам — заяви Кари — също като теб.

— Какво мога да направя? О, боже! — захилих се. — Баба току-що му връчи готварска престилка.

В началото, когато всички се появиха, бях леко нервна. Като малка не прекарвах много време със семейството на баща ми, а след като се записах да следвам в университета в Сан Диего, им ходих на гости в Тексас само няколко пъти. Членовете на семейство Рейъс бяха доста резервирани към мен по време на посещенията ми, а аз се питах дали не приличам твърде много на жената, която, както всички знаеха, бе разбила сърцето на татко. Виждали бяха майка ми само веднъж и не я бяха харесали. Смятаха, че баща ми се е прицелил препалено високо и любовта към нея няма да му донесе нищо добро.

Затова, когато баба ми още с пристигането си се запъти е решителна крачка към Гидиън и обхвана лицето му с две ръце, аз — също като него — затаих дъх.

Баба отметна косата от лицето му, завъртя главата му първо на едната, а после и на другата страна и заяви, че вижда в него много от чертите на баща ми. Гидиън, който владееше испански, ѝ отговори на родния ѝ език. Прие изказването ѝ като изключителен комплимент. Баба изпадна във възторг и продължи да му говори на испански, като изстрелваше думите със скоростта на куршуми.

— Трей ми се обади вчера — подхвърли Кари някак между другото.

Погледнах го.

— Наистина ли? Как мина разговорът?

— Бебчо, ти казала ли си му нещо, за да го накараш да ми се обади?

Опитах се да си придам възможно най-невинен вид и попитах:

— Защо мислиш така?

Погледна ме така, сякаш всичко му беше ясно, и се усмихна кисело.

— Значи си го направила.

— Казах му само, че няма да го чакаш вечно.

— Да… — Кари също се опита да изглежда невинно. Можех само да се надявам, че съм се справила по-добре. — Нали знаеш, че дори да ми предлага секс от съжаление, няма да му откажа. Благодаря, че ме уреди.

Бутнах го лекичко по рамото:

— Ти си пълен глупак.

Нещо се бе променило в Кари през последните седмици. Вече не прибягваше до обичайните си саморазрушителни практики за да се справи с проблемите си. И тъй като успяваше и без тях, започвах все повече да вярвам, че няма да се подхлъзне отново и да се върне назад.

— Така е — съгласи се. Усмихна ми се ослепително и този път усмивката му беше искрена, а не онази самоуверена гримаса, която така добре познавах. — Но мисълта да чукам Трей много ме изкушава. Предполагам, че и той се изкушава от същото, така че би трябвало да се възползвам.

— Ще се видите ли?

Кари кимна.

— Ще дойде с мен у Стантън в понеделник на възпоменателната служба в памет на Моника.

— О! — въздъхнах и ми стана болно.

Тази сутрин Кланси се беше обадил на Гидиън, за да го помоли да разпространи информацията.

Дали не трябваше аз да организирам възпоменанието и да спестя усилието на Стантън? Наистина не знаех. Още се опитвах да приема факта, че мама вече я няма. След като предишната нощ плаках часове наред, сега ме обзе тежко чувство ни вина. Казала бях на майка си ужасно много неща, за които вече съжалявах. Дразнила се бях на постъпките ѝ и твърде често бях мислила за нея без необходимото уважение. Но вече не можех да върна назад думите и действията си.

Осъзнах, че най-голямото ѝ прегрешение бе, че ме е обичали твърде много.

Така, както вторият ми баща бе обичал нея: прекомерно.

— Опитах се да се обадя на Стантън, но се включва само гласовата му поща — признах.

— Аз също. — Кари разтърка наболата си брада. — Надявам се че е добре, но съм сигурен, че не е.

— Според мен ще мине доста време, преди някой от нас да се почувства добре.

За момент настъпи мълчание, после Кари заговори:

— Сутринта, преди да тръгнем към летището, говорих с баща ти за плановете му да се премести в Ню Йорк.

Сбърчих нос.

— Много ми се иска да е близо до мен, но все си мисля, че ще се чувствам неудобно, ако работи за Гидиън.

Кари кимна бавно.

— Имаш право.

— Ти какво мислиш?

Премести се, така че да застане с лице към мен.

— Само бременността на Татяна и мисълта, че очаквам дете, промени живота ми, нали така? Ако умножим това по твоите двайсет и четири години, бих казал, че любящ родител като Виктор е готов на всичко за доброто на детето си.

Да, приятелят ми наистина се бе променил. Понякога е необходим силен тласък, за да влезе човек в правия път. За Кари това бе мисълта, че ще става баща. За мен — срещата с Гидиън. А за Гидиън този тласък бе възможността да ме загуби.

— Както и да е — продължи Кари. — Баща ти ми каза, че Гидиън му е предложил допълнително заплащане за наем и той си помислил, че няма да е лошо да остане в апартамента при мен.

— Леле! Добре.

Тази информация ми даваше доста неща за обмисляне. На първо място, баща ми явно съвсем сериозно приемаше предложението на Гидиън за работа, както и възможността да се премести в Ню Йорк. Второ, най-добрият ми приятел обмисляше да заживее отделно от мен. Не бях сигурна какво точно изпитвам при тази мисъл.

— Безпокоя се, че на татко ще му е трудно да живее в онази стая, след като там… знаеш какво стана между него и мама.

Мисля, че никога не бих могла да живея в мезонета, ако Гидиън не е там. Твърде много неща се бяха случили между нас там. Едва ли бих се справила със спомените за онова, което съм загубила.

— Да, аз също се почудих. — Кари протегна ръка и докосна рамото ми, прост жест на утеха.

— Но, знаеш ли, всъщност единственото, което Виктор някога е имал от Моника, са спомените.

Кимнах. Сигурно през годините баща ми много пъти се е питал дали любовта му е била споделена. След онзи следобед с мама навярно е осъзнал, че е. Това щеше да е прекрасен спомен, който да запази завинаги.

— Значи смяташ да останеш в апартамента? Мама каза, че ти е предложила тази възможност.

Усмихна се леко меланхолично.

— Да, сериозно се замислям над това. И сигурно ще ми е по-лесно, ако баща ти е до мен. Предупредих го, че е възможно от време на време да вземам бебето при мен. Останах с впечатлението, че мисълта му хареса.

Погледнах отново към къщата и видях баща ми да прави смешни физиономии на малката ми братовчедка. От братята и сестрите си само той имаше едно дете, а аз вече бях голяма.

Намръщих се, когато видях, че Гидиън се е запътил към външната врата. Къде беше тръгнал с тази готварска престилка? Отвори входната врата и остана неподвижен известно време. Досетих се, че сигурно някой е почукал, но Гидиън ми пречеше да видя кой. Най-накрая се отдръпна встрани.

Кари погледна, за да види накъде съм се зазяпала, и се намръщи.

— Какво прави този там?

Зададох си същия въпрос, когато видях в къщата да влиза братът на Гидиън. След него се появи Айрланд с плик за подаръци в ръце.

— Какъв е този подарък? — попита Кари. — Сигурно е бил за сватбата и не са могли да го върнат.

— Не. — Пликът бе прекалено шарен и определено не подхождаше за сватбен подарък. — За рожден ден е.

— По дяволите! — изруга Кари. — Съвсем забравих.

След като майка му не се появи и Гидиън затвори вратата, разбрах, че Елизабет няма да дойде на рождения ден на най-голямото си дете. В мен се надигна смесица от болка и съчувствие и стиснах юмруци.

Какво, по дяволите, ѝ имаше на тази жена? Така и не се бе обадила на Гидиън след сблъсъка им в неговия кабинет. Не можех да си представя, че е такава егоистка, особено на днешния ден.

Внезапно осъзнах, че не само аз съм изгубила майка си в последните няколко дни.

Крие се изправи и отиде при децата си, прегърна Кристофър, а Айрланд — Гидиън. Тя се усмихна и подаде подаръка на рожденика. Гидиън го взе, обърна се към терасата и посочи към мен.

Прекрасна и свежа в красивата си лятна рокля, Айрланд дойде при нас навън.

— Леле, Ева, това място е невероятно.

Засмях се.

— Харесва ли ти?

— Кой не би го харесал? — Прегърна Кари и красивото ѝ лице помръкна. — Наистина съжалявам за майка ти, Ева.

Очите ми бяха насълзени през цялото време и сега сълзите отново понечиха да рукнат.

— Благодаря ти.

— Не мога да си го представя — каза Айрланд. — А в момента дори не харесвам майка си.

Протегнах се и докоснах ръката ѝ. Независимо от чувствата ми към Елизабет, не бих

пожелала на никого мъката, която изпитвах в момента, най-малкото на Айрланд.

— Надявам се, че ще се разберете, какъвто и да е проблемът. Ако можех да върна мама обратно, никога не бих казала или направила много от нещата, които съм вършила.

Тези думи отново извикаха сълзи в очите ми, затова се извиних бързо на Айрланд и тръгнах към стълбите. Слязох тичешком по тях, отидох на плажа, а после и до водата. Спрях, когато нагазих до глезени, и позволих на морския бриз да прогони сълзите ми.

Затворих очи и отпратих тъгата обратно в кутията, в която я бях затворила за днес. Исках да отпразнувам рождения ден на Гидиън, защото на тази дата той се бе появил на бял свят, а впоследствие и в живота ми.

Подскочих, когато някой обви кръста ми с топли мускулести ръце и ме притисна до познато стегнато тяло.

Гидиън подпря брадичка на главата ми. Усетих как дълбока въздишка надигна гърдите му, когато го прегърнах.

След малко се отдръпнах леко и казах:

— Учудена съм, че баба те остави да ѝ се изплъзнеш.

Засмя се.

— Каза ми, че ѝ приличам на баща ти. Е, тя пък ми прилича на теб.

Което, предполагам, беше съвсем възможно, тъй като бях кръстена на нея.

— Защото не те пускам от ненаситните си лапи ли?

— Защото, въпреки че ме плаши, не мога да се отделя от нея и да си тръгна.

Думите му ме трогнаха. Обърнах глава и опрях буза на сърцето му, заслушах се в силните му равномерни удари.

— Не знаех, че ще идват брат ти и сестра ти.

— И аз не знаех.

— Как приемаш присъствието на Кристофър?

Сви рамене:

— Не ме интересува, стига да не се държи като задник.

— Правилно.

Щом неочакваната поява на брат му не го дразнеше, значи нямаше за какво да се тревожа.

— Трябва да ти споделя нещо — заяви Гидиън — за Кристофър, Но сега не му е времето.

Отворих уста да възразя, но се спрях. Беше прав. Днес трябваше да подновим клетвите си в присъствието на приятелите и семействата си. Празнувахме истински радостен повод — рож дения му ден, така че нямаше място за тъга и съжаление. И все пак денят бе помрачен от мъката, която трябваше да прикрием, Съвсем излишно беше да си причиняваме още неприятности.

— Имам нещо за теб — казах му.

— Ммм… Изкушавам се, ангелчето ми, но наоколо има прекалено много хора.

Трябваше ми секунда, за да разбера, че нарочно ме дразни.

— О, боже, ти наистина си сексманиак!

Бръкнах в джоба си и стиснах в ръка подаръка, поставен на сигурна място в кадифена торбичка. Към него имаше и красива кутия, но предпочетох да го нося в джоба си. Надявах се спонтанно да намеря най-подходящия момент, в който да му го дам. Не исках да е по същото време, когато всички останали ще поднесат подаръците си.

Обърнах се с лице към Гидиън, извадих подаръка и му го поднесох на отворените си длани.

— Честит рожден ден, шампионе!

Вдигна поглед от ръцете към лицето ми. В очите му видях онзи блясък, който се появяваше само когато му подарявам нещо и ме караше да искам да му дам още, да му дам всичко.

Съпругът ми заслужаваше толкова много да бъде щастлив. Мисията в живота ми щеше да е винаги да го правя щастлив.

Гидиън взе торбичката и я развърза.

— Искам само да знаеш — започнах, за да прикрия нервността си, — че е ужасно трудно да купиш подарък на човек, който притежава всичко, включително и значителна част от Манхатън.

— Не очаквах нищо, но твоите подаръци винаги ми харесват.

Издишах шумно.

— Е, може и да не поискаш да го носиш, но няма значение. Не се чувствай длъжен да…

Гидиън пое нетърпеливо в дланта си платинения джобен часовник „Вашерон Константин“ и лъскавото му покритие заблестя на слънцето. Прехапах долната си устна и зачаках да го отвори.

Гидиън прочете на глас гравираните думи — „Твоя завинаги. Ева“.

— Може да се сложи малка снимка над надписа. Исках тя да е от церемонията, на която подновяваме клетвите си, но… — Прокашлях се, понеже той ме погледна с такава любов, че в стомаха ми запърхаха безброй пеперуди. — Знам, че е старомоден. Просто си помислих, че тъй като носиш елек под сакото, може да го използваш. Макар че ти носиш ръчен часовник и сигурно не е така. И все пак…

Целуна ме и ме накара да млъкна.

— Ще го пазя като очите си. Благодаря ти.

— О! — Облизах устни и усетих вкуса му. — Радвам се. Има и верижка към него в кутийката му.

Гидиън прибра внимателно часовника в торбичката и го сложи в джоба си.

— Аз също имам нещо за теб.

— Внимавай — подразних го на свой ред. — Имаме публика.

Гидиън погледна през рамо и видя, че много от роднините ни са излезли на терасата. От фирмата за кетъринг бяха подредили на открито маси с напитки и храна и хората започваха да си похапват, докато свинското за посолето на баба се готвеше във фурната.

Съпругът ми протегна юмрук, отвори го и ми показа прекрасната брачна халка, която лежеше на дланта му. По целия пръстен имаше големи кръгли диаманти, поставени в жлебмо, които хвърляха разноцветни искри.

Сложих ръка на устата си и отново се просълзих. Вятър с мирис на сол танцуваше около нас и носеше тъжните крясъци на чайките, които кръжаха над водата. Вълните се разбиваха ритмично в брега, докосваха краката ми и не ми позволяваха да се движа.

Протегнах пръсти към халката разтреперана.

Гидиън затвори ръката си и се усмихна.

— Не още.

— Какво? — Бутнах го по рамото. — Не ме дразни!

Погледнах го ядосано.

— Но винаги ти давам това, от което се нуждаеш — измърка Гидиън.

Погледнах го. Палавата усмивка изчезна от лицето му.

Докосна с пръсти бузата ми.

— Толкова се гордея, че съм твой съпруг — изрече тържествено. — Най-голямото постижение в живота ми е, че в твоите очи се оказах достоен за тази чест.

— О, Гидиън! — Как само ме омагьосваше и смайваше. — Аз съм късметлийката.

— Ти промени живота ми, Ева. И направи невъзможното: преобрази ме. Харесвам човека, който съм в момента. Не вярвах, че е възможно това да се случи.

— Ти винаги си бил прекрасен — уверих го пламенно. — Обикнах те, щом те видях. А сега те обичам още повече.

— Не мога да изразя с думи какво означава това за мен. — Гидиън пак отвори ръка. — Но се надявам, че когато виждаш този пръстен на ръката си, ще си спомняш, че ти блестиш в живота ми като диамантите, но си много по-ценна.

Изправих се на пръсти, като се мъчех да не потъвам в мокрия пясък. Потърсих устните му и почти се разридах от щастие, когато Гидиън ме целуна.

— Ти си най-хубавото нещо, което някога ми се е случвало.

Усмихваше се, когато пое ръката ми и сложи халката на пръста ми, точно до красивия диамантен пръстен, който ми даде на сватбата.

Стреснаха ни ръкопляскания и подвиквания. Погледнахме към къщата и видяхме семействата си, застанали на терасата. Всички ни гледаха. Децата тичаха надолу по стълбите и гонеха Лъки, който с нетърпение се втурна към Гидиън.

Познавах това чувство много добре. До края на живота ни винаги щях да тичам към него.

Поех си дълбоко въздух. Позволих на надеждата и радостта да изместят тъгата и чувството за вина поне за миг.

— Това е идеалният момент — промълвих, но вятърът отнесе думите ми.

Нямаше сватбена рокля, нямаше цветя, нямаше формалности и ритуали. Само Гидиън и аз, обречени един на друг, а до нас — хората, които ни обичат.

Съпругът ми ме стисна през кръста и ме завъртя, аз се разсмях щастливо.

— Обичам те! — извиках така, че целият свят да ме чуе.

Гидиън ме остави на земята и ме целуна, докато останах без дъх. После допря устни до ухото ми и прошепна:

— Кросфайър.

Глава 16

Трудно ми беше да гледам как Ева се опитва да успокои Ричард Стантън, който бе бледа сянка на мъжа, с когото прекарахме уикенда в Уестпорт. Тогава той бе изключително жизнен и изглеждаше млад за годините си. Сега изглеждаше немощен и прегърбен, с превити от мъка рамене.

В огромния хол на Стантън всяка свободна повърхност бе покрита с букети от бели цветя, които насищаха помещението е аромата си. До тях бяха поставени множество снимки на Моника, запечатали най-добрите моменти от живота ѝ със Стантън.

Виктор седеше с Кари и Трей в друг кът на хола, встрани от централното пространство. Когато пристигнахме, за момент Стантън и бащата на Ева спряха и се вторачиха един в друг, Навярно всеки от тях се чувстваше засегнат, защото другият бе притежавал различна част от Моника. Виктор имаше любовта ѝ, а Стантън — самата нея.

Звънецът на входната врата иззвъня. Проследих с поглед Ева и Мартин, които отидоха заедно да отворят. Стантън не помръдна от дълбокото си кресло — беше изцяло погълнат от мислите си. Усетих болката му по-рано, когато ни отвори вратата, видимо се разтресе при вида на Ева.

Хубавото беше, че с жена ми отивахме на летището веднага след възпоменанието. В продължение на месец щяхме да сме далеч от града и от светлините на прожекторите. Надявах се, когато се върнем, Стантън вече да може да погледне дъщерята, която толкова много прилича на жената, която бе обичал.

— Крос.

Извърнах глава и видях Бенджамин Кланси. Погледът на Кланси — също като този на детектив Грейвс — показваше, че знае какво сторих, за да спася жена си от Нейтън Баркър. Но за разлика от Грейвс, Кланси ми беше помогнал да прикрия следите си. Манипулирал бе местопроизшествието така, че да изглежда, сякаш има връзка с друго престъпление, а вината да падне върху мъртъв човек, който бе заплатил с живота си за собствените си престъпления и не се налагаше да плаща за моето.

Вдигнах вежди в мълчалив въпрос.

— Трябва да поговорим — заяви Кланси и направи знак към коридора зад гърба ми, без да чака съгласие.

— Добре, ти води.

Последвах го в библиотеката и огледах полиците с книги, които покриваха стените.

Това беше мъжко помещение. Миришеше на кожа и хартия, а преобладаващите цветове бяха кафяво и тъмнозелено. Оформени бяха четири къта за сядане, барът бе добре зареден и подканваше гостите да се настанят удобно и да не бързат да си тръгват.

Кланси затвори вратата след нас и се настани в едно от двете кресла срещу незапалената камина. Аз седнах в другото.

Заговори без заобикалки:

— Госпожа Стантън ми остави изписани на ръка дневници, в които е описала живота си през последните двайсет и пет години, както и компютърни файлове със записки. Помоли ме да ги предам на Ева след смъртта ѝ.

Опитвах се да сдържа любопитството си и казах:

— Ще се погрижа да ги получи.

Кланси се наведе и подпря лакти на коленете си. Беше едър мъж с мускулести ръце и бедра. Носеше тъмнорусата си коса къса като военен, а в очите му проблясваше хладният смъртоносен поглед на голяма бяла акула. Но погледнеше ли към Ева, омекваше, а погледът му ставаше като на любящ по-голям брат, който иска да я предпази на всяка цена.

— Подбери най-подходящия момент, в който да ѝ ги дадеш — заяви. — А може и да решиш, че изобщо не е необходимо да ги вижда.

— Разбирам.

Значи трябваше да ги прегледам. Стана ми неудобно, като си представих какво предстои да направя.

— Освен това — продължи Кланси — вече имаш и нов финансов ангажимент, който ще трябва да поемеш от името на Лорън. Не е съвсем незначителен, но няма да ти е трудно да се справиш с него.

Изтръпнах, когато чух името, и продължих да го слушам още по-голямо внимание.

Кланси кимна и каза:

— Започнал си да се ровиш в историята ѝ, когато семейство Трамел почина.

— Но ти беше разчистил голяма част от информацията.

Това беше единственото, което със сигурност разбирах от разговора.

— Онова, което успях. Разрових се в миналото ѝ, когато връзката ѝ с господин Стантън стана сериозна. Попитах я директно и тя ми разкри това, което ще ти разкажа и аз и за което господин Стантън няма представа. Бих искал всичко да си остане така. Той беше щастлив. Нейната самоличност по никакъв на чин не го засяга, затова не е необходимо да узнава нищо.

Каквато и да е историята ѝ, явно бе разколебала Кланси. Оставаше да видим дали ще разколебае и мен.

Замълча за момент.

— Ще разбереш подробности от дневниците. Не съм ги чел, но разказана от самата Лорън, историята със сигурност е по-покъртителна от сухите факти, които ще ти изложа аз.

— Разбирам. Продължавай.

— Лорън Китри е израснала в малко градче в покрайнините на Остин, Тексас.

Семейството ѝ е било бедно. Майка ѝ изоставила нея, близначката ѝ и баща им, който работел като ратай в близко ранчо. Той бил зает човек, нито имал време, нито знаел как да отгледа две красиви вироглави момичета.

Облегнах се назад, извиках в съзнанието си образа на Ева и се опитах да си представя две еднакви Моники в тийнейджърска възраст. Резултатът бе повече от поразяващ.

— Както можеш да предположиш — продължи Кланси, — те не останали незабелязани. Малко преди да завършат гимназия, привлекли вниманието на група богати колежанчета от Остин. Грубияни, които си въобразявали, че всичко им е позволено. Лидер им бил Джаксън Трамел.

Кимнах.

— И тя се е омъжила за него.

— Това е станало по-късно — отвърна сухо. — Лорън знаела как да се оправя с мъжете от самото начало. Искала да живее различно от родителите си, но разпознавала негодниците отдалече. Отблъсквала Джаксън Трамел много пъти. Сестра ѝ Катрин обаче не била толкова умна. Решила, че Трамел ще ѝ даде по-добър живот.

Отпуснах се назад, обзет от неприятно предчувствие.

— Дали искам да чуя цялата история?

— Въпреки съветите на Лорън Катрин излязла с него. Когато не се прибрала у дома нито вечерта, нито на следващия ден, Лорън извикала полицията. Местен фермер открил Катрин в нивата си, изпаднала почти в безсъзнание от опасна доза наркотици и алкохол. Била жестоко изнасилена. Така и не било доказано, но се предполага, че са участвали няколко души.

— Боже!

— Катрин била в тежко състояние — продължи Кланси. — Халюциногенните наркотици и физическата травма от груповото изнасилване причинили нелечимо увреждане на мозъка ѝ. Нуждаела се от денонощни грижи за неопределен период, а баща им не можел да плати лечението ѝ.

Вече не ме свърташе на едно място, отидох до бара и установих, че последното, от което се нуждая в момента, е питие.

— Лорън отишла при семейство Трамел и направо им заявила какво е направил синът им. Той отрекъл, а и никой не можел да докаже връзката му с престъплението, тъй като нямало физически доказателства. Но той съзрял възможност и се възползвал от нея. Всъщност през цялото време желаел Лорън, затова накарал родителите си да покрият разходите по лечението на Катрин. В замяна поискал самата Лорън и мълчанието ѝ за случилото се.

Обърнах се към него и се замислих. Парите можеха да прикрият множество грехове. Доказваше го и фактът, че Стантън успешно бе прикрил миналото на Ева. Забранил бе достъпа до съдебните протоколи и бе изискал споразумения за конфиденциалност. Но бащата на Нейтън Баркър бе оставил сина си да плати за престъпленията си. А семейство Трамел бе направило всичко възможно да прикрие сина си.

Кланси се надигна в креслото.

— Джаксън искал секс. Лорън преговаряла с родителите му, докато постигнала споразумение за брак. Смятала, че така ще осигури завинаги лечението на Катерин.

Промених решението си за питието и си налях уиски.

— В продължение на няколко месеца отношенията между Лорън и Джаксън били стабилни. Живеели…

— Стабилни ли? — От гърдите ми се изтръгна дрезгав смях. Та тя се е продала на мъжа, който организирал груповото изна силване на близначката ѝ. Господи…

Изпих уискито на една глътка.

Моника, или Лорън, е била много по-силна, отколкото някой от нас си е представял. Но дали си заслужаваше Ева да го научи, след като цялата история бе толкова ужасна?

— Отношенията им били стабилни — повтори Кланси, — докато тя се запознала с Виктор.

Улових погледа му. Точно когато си помислиш, че положението не може да стане по-лошо, се случва нещо още по-ужасно.

Стисна зъби и продължи:

— Тя забременяла с Ева. Джаксън разбрал, че бебето не е негово, и се опитал да се отърве от него, като използвал юмруците си. Макар да живеели в къщата на родителите му, те никога не се намесвали в скандалите на младото семейство Трамел. Лорън се страхувала за живота на детето си.

— Застреляла е Джаксън. — Прокарах пръсти през косата си. Исках да изтрия този образ от съзнанието си. — Причината за смъртта му е неясна, но тя го е убила.

Кланси замълча, остави ме да осмисля казаното. Не само аз бях извършил убийство, за да защитя Ева.

Закрачих напред-назад.

— Семейство Трамел сигурно са помогнали на Лорън да се измъкне. Но защо?

— Докато живяла с Джаксън, Лорън тайно документирала всичко, което би могла да използва срещу него по-късно. Родителите му много държали на доброто си име — и на репутацията на дъщеря си Моника, която по онова време била дебютантка — и просто искали Лорън и всички проблеми, които им причинила, да изчезнат от живота им. Тя ги напуснала само с дрехите на гърба си и със съзнанието, че грижите за Катрин вече са изцяло нейна отговорност.

— Значи всичко е било напразно — прошепнах. — Върнала се е в изходна позиция.

Изведнъж цялата информация си дойде на мястото.

— Катрин все още е жива.

Което обясняваше браковете на Моника за богати мъже и натрапчивата ѝ мисъл за пари. През всичките тези години е знаела, че дъщеря ѝ я смята за повърхностна, но е предпочела да го приеме, вместо да ѝ каже истината.

Някога самият аз се бях надявал, че Ева никога няма да научи как съм постъпил с Нейтън. Страхувах се, че ще ме помисли за чудовище.

Въпреки едрото си тяло Кланси се изправи бързо.

— Както вече споменах, сега разходите по лечението на Катрин са твоя отговорност. Сам трябва да прецениш дали да разкажеш всичко това на Ева.

Погледнах го внимателно.

— Защо ми доверяваш това?

Кланси опъна сакото си.

— Видях как се хвърли върху Ева, когато Хол откри стрелба, а също и начина, по който се справи с Баркър. Действията ти в тези две ситуации ми показаха, че си готов на всичко, за да я защитиш. Ако прецениш, че за нея е най-добре да узнае истината, ще намериш подходящ момент да ѝ го кажеш.

Кимна отсечено и излезе от стаята.

Останах там още малко, за да събера мислите си.

— Здрасти.

Завъртях се на пета, когато чух гласа на Ева. Обърнах се към вратата и я видях да идва към мен.

— Какво правиш тук? — попита. Беше невероятно красива в семплата си черна рокля. — Търсих те навсякъде. Кланси ми каза къде да те намеря.

— Изпих чаша уиски — казах ѝ част от истината.

— Колко чаши? — Блясъкът в очите ѝ показваше, че не ми се сърди за изчезването. — Тук си от доста време, шампионе. Трябва да закараме татко до летището.

Стреснах се, погледнах часовника си и установих, че доста дълго съм стоял тук, потънал в мисли. Оказа се трудно да се върна обратно в настоящето и да спра да разсъждавам върху трагичната история на Лорън. Не можех да променя миналото.

Но ми беше ясно какво трябва да направя от тук нататък. Щях да се погрижа за лечението на сестра ѝ. Както и за обичната ѝ дъщеря. По този начин щях да отдам почит на някогашната Моника. И един ден, когато преценя, че е настъпил подходящ момент, щях да запозная Ева с истинското ѝ лице.

— Обичам те — казах на жена си и я хванах за ръка.

— Добре ли си? — попита ме Ева, познаваше настроенията ми толкова добре.

— Да. — Докоснах бузата ѝ и се усмихнах леко. — Да вървим.

ЕПИЛОГ

— Много странен избор на хотел за меден месец.

Извръщам глава и виждам, че майка ми се е излегнала в шезлонга домен на терасата. Носи лилав бански, кожата ѝ е стегната и леко загоряла от слънцето, а ноктите ù са лакирани в елегантно бежово.

Щастлива съм. Толкова се радвам да я видя отново.

— Това е интимна шега между мен и Гидиън — обяснявам ù и поглеждам към Тихия океан, който блести отвъд изумрудено-зелената гора пред нас. — Казах му, че си фантазирам за Тарзан, и той ни намери тази луксозна къща на дърво.

Останах очарована, когато видях за първи път къщичката (която всъщност бе част от хотел), качена високо в прегръдките на древна индийска смокиня. Панорамната гледка, която се разкрива от терасата ѝ, е невероятно красива и с Гидиън ѝ се наслаждаваме всеки път, когато излезем от покритото си с листа убежище.

— Значи ти си Джейн… — Мама поклаща глава. — Дори не искам да го коментирам.

Ухилвам се. Радвам се, че все още мога да я шокирам толкова, че да я оставя без думи.

Въздъхва, отпуска глава назад и затваря очи, за да се попече на слънце.

— Много е хубаво, че баща ти реши да се премести в Ню Йорк. Далеч по-спокойна съм, като знам, че ще е близо до теб.

— А, да… Започвам да свиквам с тази мисъл.

Трудно ми е да приема, че мама е била съвсем различен човек от жената, за която я смятах. Чудя се дали да повдигна въпроса. Имах малко време с нея и не исках да развалям удоволствието от срещата. Но тя бе писала дневника си под формата на писма домен и не можех да устоя на желанието да им отговоря.

— Прочетох дневниците ти — казвам.

— Знам — отговаря ми съвсем небрежно.

Изпитвам гняв и озлобление, но ги избутвам встрани.

— Защо неми сподели миналото си по-рано?

— Исках да го направя — изрича и се обръща към мен. — Когато беше малка, възнамерявах да го направя някой ден. След това се случи… онова с Нейтън и ти трябваше време да се възстановиш от травмата. После срещна Гидиън. Все си мислех, че имам още време.

Знам, че не е съвсем вярно. Животът продължава. Човек винаги си намира извинение, за да почака още малко. Майка ми не е чакала момент, когато ще съм в състояние да приема постъпките от миналото ѝ, просто е чакала, докато може.

Само една силна жена би могла да направи подобен избор и да предприеме такива действия, за да защити сестра си. Почувствах се добре, след като научих, че е била такава, но най-хубавото беше, че разбрах причината да проявява слабост. Майка ми се е измъчвала заради миналото си.

Мисълта, че е убила Джаксън, я е преследвала, защото го е мразела до дъното на душата си и сее зарадвала, когато го е видяла мъртъв, макар да е изпитвала ужас от самото убийство.

Раздялата с баща ми, както и необходимостта да живее така, сякаш сестра ѝ не съществува, почти я бяха унищожили. Майка ми се бе разделила с две късчета от сърцето си и все пак бе успяла да продължи напред. Сега вече разбирах прекомерното ѝ желание да ме предпазва от всичко — не е можела да си представи, че ще оцелее, ако загуби и мен.

— Гидиън предложи да посетим Катрин, като се върнем — казвам ѝ. — Обмисляме да я преместим по-близо до нас, за да бъде част от живота ни.

Опитвам се да събера сили за тази среща, защото знам, че леля ми и майка ми са били близначки.

Майка ми ме поглежда и се усмихва тъжно.

— Ще се радва да те види. Години наред съм ѝ разказвала за теб.

— Наистина ли?

От дневниците научих, че мама рядко е успявала да посети Катрин, тъй като съпрузите ѝ са предпочитали да я държат близо до себе си. Можела е дай изпраща само писма и картички, тъй като имейлите и телефонните разговори оставят следи.

— Разбира се. Не можех да не се похваля с момичето си. Толкова се гордея с теб.

Очите ми се изпълват със сълзи.

Мама вдига лице към слънцето.

— Дълго време се гневях заради увреждането, което причиниха на Кати. Така и не получих обратно сестра си такава, каквато беше някога. Но после осъзнах, че собственият ѝ мозък я предпазва от спомена за онази страшна нощ. Тя не си спомня какво е преживяла. Сега мислите ù са много простички и се радва на всичко като дете.

— Ще се грижим за нея — обещавам ѝ.

Мама ми подава ръка и азя хващам.

— В къщите, построени на дърво, има ли шампанско? — пита ме.

Разсмивам се и стискам пръстите ѝ.

— Разбира се.

*  *  *

Събудих се постепенно, бавно се измъкнах от дълбините на съня и се върнах към действителността. Слънчевата светлина се процеждаше на петна през мрежата за комари, която обгръщаше леглото. Протегнах се и затърсих с ръка съпруга си, но той не беше до мен.

Открих Гидиън до прозореца на нишата, която използваше за кабинет, и видях, че говори по телефона. За момент просто го съзерцавах. Отиваше му да е рошав и небръснат — беше толкова невероятно секси, че не можех да го понеса. Освен това Лъки се беше изтегнал в краката му, което го правеше още по-сладък.

Гидиън не носеше нищо освен шорти, ципът им беше вдигнат, а копчето — разкопчано. Виждаше се, че под тях няма нищо. Откакто бяхме дошли тук на меден месец, май не беше слагал други дрехи. Имаше дни, когато единственото, което покриваше тялото му, беше собствената му пот. Тя изглеждаше и миришеше толкова секси, че правех всичко възможно да го изпотя още повече.

Що се отнася до мен, с изненада установих, че в багажа ми има значителен брой прави рокли без презрамки и почти никакво бельо. Във всеки един момент можех да се окажа наведена напред с вдигната нагоре рокля и да усетя, че съпругът ми прониква в мен с някаква част от анатомията си. От две седмици бяхме на меден месец и Гидиън вече бе обучил тялото ми да предусеща желанието му за секс. Можеше да ме възбуди за секунди и да задоволи и двама ни почти толкова бързо.

Усещането беше прекрасно, неутолимо сластолюбиво.

Между сеансите див маймунски секс прекарвахме времето си, като разговаряхме и правехме планове за живота след завръщането ни към цивилизацията. Гледахме филми и играехме карти, Гидиън ми помагаше да подобря уменията си. От време на време той все пак работеше, но тогава четях дневниците на майка ми. Необходими му бяха няколко дни, преди да се реши да ми каже за тях, но го направи в подходящ момент.

Разговаряхме много и за тях.

— Това искане е несъстоятелно — отсече по телефона и ме огледа в късия ми копринен халат. — Могат да се вземат алтернативни решения. Да насочат вниманието си към онези аспекти, които търпят промени.

Изпратих му въздушна целувка и се запътих към кухнята.

Докато приготвях кафето, се загледах към терасата, горичката и океана отвъд. Може би днес щяхме да отидем на плаж. Една част от него бе отделена само за нас. Засега единственото, което искахме, бе да бъдем заедно.

Тръпки ме полазиха по гърба, когато чух лапите на Лъки, който се движеше бързо по

дървения под. Сигурно следваше по петите Гидиън, защото го боготвореше. Съпругът ми също бе силно привързан към кутрето. Кошмарите му се появяваха все по-рядко, но когато се върнеха, присъствието на Лъки бе много полезно.

— Добро утро — прошепна Гидиън и ме прегърна.

Облегнах се на него.

— Мисля, че всъщност е следобед.

— Можем да се върнем обратно в леглото и да останем там до вечерта — измърка и зарови лице във врата ми.

— Не мога да повярвам, че още не си се отегчил от мен.

— Ангелчето ми, ако ти си отегчена, ще трябва да се постарая повече.

Потреперих, като си представих какво се крие зад думите му. Гидиън поначало беше

много енергичен любовник. Но откакто бяхме на меден месец, направо надминаваше себе си. Можех да се закълна, че отслабна и тялото му стана по-мускулесто само благодарение на физическите усилия, които влагаше в секса. А аз самата от години не бях харесвала тялото си толкова.

— С кого говори по телефона? — попитах.

Пое си дълбоко въздух.

— С брат ми.

— Наистина? Това не е ли третият ви разговор за последните три седмици?

— Не ревнувай. Ти си много по-секси от него.

Сръчках го с лакът.

Гидиън ми беше разказал за записките на Хю, както и че Крис е говорил с Кристофър. Не знаехме какво са си казали тогава. Споделеното по време на разговора щеше да си остане само между баща и син. Но каквото и да беше, Кристофър бе изпратил два имейла на Гидиън и вече трети път го молеше за съвет.

— Само по делови въпроси ли говорите?

— Да, но знаеш ли какви въпроси ми задава? Такива, на които вече знае отговора.

— А нещо лично?

Крис бе уверил Гидиън, че не е разказал на брат му нищо за изнасилванията, и съпругът ми нямаше желание да промени това. През годините Кристофър му беше нанесъл доста удари и Гидиън нямаше намерение да му прости просто така, освен ако той не му се извини.

Мъжът ми сви рамене:

— Пита дали се забавляваме… какво е времето… такива неща.

— Струва ми се, че по свой начин се опитва да ти подаде ръка — казах и смених темата: — Искаш ли да отидем на плажа?

— Бихме могли…

Обърнах се и го погледнах.

— Нещо друго ли имаш наум?

— Бих искал да чуя мнението ти по някои въпроси, преди да свърша с работата за днес.

— Добре. Само да си изпия кафето.

Усмихвах се, докато си приготвяхме кафе. После отидохме в кабинета на Гидиън и той включи лаптопа.

Образът на екрана казваше достатъчно. Придърпах си стол и седнах.

— Пак ли ще работим върху „Джен тен“?

Досега бях видяла десетина различни концепции за реклама. Някои от посланията бяха умни, други — твърде умни, а някои бяха съвсем обикновени.

— Изглаждаме нещата до последния момент — обясни Гидиън. Постави едната си ръка на облегалката на стола, а другата на бюрото, така че да ме обгърне с топлата си кожа и прекрасния си мъжествен аромат. — А имаме и съвсем нови идеи.

Прегледах ги и кимнах одобрително на повечето, но поклатих глава при една от тях:

— Тази не става.

— На мен също не ми харесва — съгласи се Гидиън. — Какво по-точно не ти допада?

— Мисля, че изпраща грешно послание. Сякаш прекалено заетата съпруга, майка и бизнесдама може да получи малко спокойствие само ако отвлече вниманието на семейството си с „Джен тен“ — казах и го погледнах. — Жените лесно се справят с различните роли в живота си. Да я покажем как се забавлява заедно със семейството си, как на нея самата ѝ е приятно да играе с „Джен тен“.

Гидиън кимна.

— Казах, че няма да повдигам въпроса отново, но като стана дума за различните роли на жената… още ли не съжаляваш, че напусна работа?

— Не, не съжалявам — отвърнах без колебание. — Но все пак искам да работя — поясних — и няма да се задоволя дълго да ти помагам за неща, за които не ти трябва помощ. Ще открием къде ми е мястото.

Изкриви устни и се усмихна кисело:

— Ценя мнението ти, иначе нямаше да те питам за него.

— Знаеш какво искам да кажа.

— Знам. — Чукна по тъчпада и на екрана се появи презентация. — Ето някои от проектите, които в момента са ни приоритет. Погледни ги, когато имаш време, и ми кажи кой от тях ти се струва най-интересен.

— За теб всичките са интересни, нали?

— Разбира се.

— Добре.

Щях да направя няколко списъка, за да подредя проектите според това колко са ми интересни, но и според познанията и уменията ми в съответната сфера. После щях да направя необходимите препратки. Но най-важното — щях да обсъдя всичко с Гидиън. Когато работех с него, най-голямо удоволствие ми доставяше да наблюдавам как работи острият му като бръснач ум.

— Не искам да те ограничавам — каза тихо, прокара ръка по рамото ми, а после я плъзна надолу. — Искам да полетиш нависоко.

— Знам, миличък.

Взех ръката, с която ме галеше, и я целунах.

Когато имаш такъв любящ съпруг, ограниченията не съществуват.

Слънцето се скри зад хоризонта и океанът сякаш пламна.

Гидиън напълни отново чашите ни с шампанско и няколко капки от златистата течност преляха, докато яхтата се носеше плавно по вълните.

— Толкова е приятно — изрече и ми се усмихна спокойно.

— Радвам се, че ти харесва.

Удивлявах се, като го виждах толкова щастлив и безгрижен. Винаги ми бе напомнял за буря. Светкавици и гръмотевици, сурова красота и сила, които могат да са едновременно опасни и завладяващи. Беше почти неудържим като вихъра на торнадо.

Сега бих го описала като спокойствието, настъпило след буря, което бе още по-могъща природна сила. Вече и двамата… бяхме стабилни. Чувствахме се самоуверени и отдадени. И след като се бяхме открили един друг, всичко ни изглеждаше постижимо.

Ето защо предложих да вечеряме на яхтата.

— Ела тук, ангелчето ми. — Надигна се и ми подаде ръка. Взехме чашите с шампанско, станахме от масата, осветена от свещи, и отидохме на луксозния шезлонг за двама. Настанихме се в него, преплели тела едно в друго.

Гидиън галеше гърба ми с ръка.

— Мисля си за сини небеса и спокойно плаване.

Усмихнах се. Толкова често мислите ни следваха една и съща посока.

Протегнах ръка, обхванах тила му и прокарах пръсти през копринената му коса.

— Май вече започваме да схващаме какво означава това. Гидиън наведе глава, за да ме целуне, раздвижи нежно устни и бавно ме докосна с език — затвърждаваше връзката между нас, която с всеки изминал ден ставаше по-силна. Сега призраците от миналото ни приличаха на бледи сенки, започнали бяха да се стопяват още преди да подновим клетвите си.

Един ден щяха да изчезнат завинаги. А дотогава имахме един друг. И това ни беше достатъчно.

Бележка на автора

Скъпи приятели,

В края на пътешествие винаги е трудно да се сбогуваш и да се разделиш със своите спътници, които си заобичал. Раздялата с Гидиън и Ева е горчиво-сладка. Прекарах години наред с тях и изписах стотици хиляди думи („Обречена на теб“ е най-дългият роман, който съм писала в над десетгодишната си кариера!) и сега, когато„Кросфайър“ приключи, знам, че Ева и Гидиън са готови да продължат напред сами. Вече не се нуждаят от помощта ми.

Време е да ви представя Кейн Блек, чиято епична и всепоглъщаща любов към Лили дълбоко ме трогна. За разлика от поредицата „Кросфайър“, където действието се развива в рамките на няколко месеца, поредицата Blacklist покрива период от години. Онзи Кейн, който в началото се влюбва в Лили, не е същият човек, който се бори, за да я спечели отново, но аз харесвам еднакво както по-младия, така и по-мъдрия герой. Знам, че и вие ще го харесате.

Насладете се на Кейн. Неговата история едва сега започва…

С обич,

Силвия

Бележки под линия

1

Cinco de Mayo, пети май (от испански) — празник в чест на победата на мексиканската армия над французите в битката при Пуебла на пети май 1862 година. — б. пр.

2

Английски певец и композитор. — б. пр.

3

Песен на алтернативната рок група Lifehouse. — б. пр.

4

На английски brunch е комбинация от думите breakfast — закуска, и lunch — обяд, и означава хранене, по-късно от закуската, но по-ранно от обяда. — б. пр.

5

Коктейл от шампанско и сок от цитрусов плод. — б. пр.

6

Lucky (англ. ез.) — щастливец, късметлия. — б. пр.

7

Ревността; препратка към шекспировата пиеса „Отело“. — б. пр.

8

Journey — рок банда, основана в Сан Франциско през 1973 г. — б. пр.

9

Типичен бразилски коктейл; приготвя се от кашаса, тръстикова захар, лед и лайм. — б. пр.

10

Силна алкохолна напитка от захарна тръстика, която е много популярна в Бразилия. — б. пр.

11

По стара английска традиция в някои страни се счита, че булката трябва да носи на сватбата си нещо старо, нещо ново, нещо назаем и нещо синьо. — б. р.

12

Коктейл, популярен в испанската автономна област Андалусия. За получаването му се смесват шери и безалкохолни напитки. — б. р.

13

Гъстонаселен и хаотично застроен бедняшки квартал в покрайнините на бразилските градове. — б. пр.

14

Нина Симон (1933–2003) американска певица, пианистка, активистка и автор на песни, творила в различни музикални жанрове като джаз, блус, госпел, ритъм енд блус и поп. — б. р.

15

Рок Хъдсън (1925–1985) — американски филмов и телевизионен актьор; сред най-популярните звезди на Холивуд през 50-те и 60-те години на XX век. — б. р.

16

Кари Грант (1904–1986) — британски актьор, считан за една от най-големите звезди в историята на киното. — б. р.

17

University of California, San Diego — Калифорнийски университет, Сан Диего. — б. пр.

18

Традиционно мексиканско ястие, приготвено от царевица, свинско месо, люти чушки, лук, чесън и други подправки. — б. пр.

Content

Силвия Дей
Обречена на теб
(книга 5 от "Кросфайър")

Глава 1

Глава 2

Глава 3

Глава 4

Глава 5

Глава 6

Глава 7

Глава 8

Глава 9

Глава 10

Глава 11

Глава 12

Глава 13

Глава 14

Глава 15

Глава 16

ЕПИЛОГ

Бележка на автора

Бележки под линия