Силвия Дей

Обсебена от теб

(книга 4 от "Кросфайър")

Посвещавам този роман на читателите, които изчакаха търпеливо следващата част от историята на Гидиън и Ева.

Надявам се, че ще го обикнете толкова, колкото и аз.

Благодарности

Има безкрайно много хора, които стоят зад гърба ми и правят всичко, за да мога да пиша, да спазвам ангажиментите си и да не загубя здравия си разум.

Благодаря на Хилъри Сеърс, която невероятно много помага на работата ми, редактирайки книгите ми, докато ги пиша. Разчитам на теб много повече, отколкото си мислиш. Благодаря на Кимбърли Уейлън, един необикновен агент, за всичко, което прави, но най-вече за подкрепата. Благодарна съм ти всеки ден.

Благодаря на Самара Дей за целия стрес, който сваля от раменете ми. Дори не мога да си представя колко много бих изостанала без теб. Благодаря на децата си, които понасят липсата ми през дългите периоди от време, през които работя (както и всички неудобства, свързани с това). Не бих могла да свърша работата си без вашата подкрепа. Обичам ви.

Благодаря на целия забележителен екип на "Пенгуин рандъм хаус": Синди Хуонг, Лесли Гелбман, Алекс Кларк, Том Уелдън, Рик Паскочело, Крейг Бърк, Ерин Галоуей, Франческа Ръсел, Кимбърли Аткинс... и това са само някои от членовете му в САЩ и Великобритания. Освен тях има екипи, които работят здраво в Австралия, Ирландия, Канада, Нова Зеландия, Индия и Южна Африка. Благодарна съм на всички вас за времето и усилията, посветени на издаването на книгите ми.

Благодаря на Лиз Пиърсънс и екипа на "Брилянс аудио" за това, че накараха любителите на аудиокнигите да се влюбят в тях.

Освен това благодаря и на всичките ми международни издатели, които работят неуморно в страните си. Бих искала да мога да благодаря лично на всеки един от тях. Искам да знаете, че се чувствам благословена за това, че имам възможността да работя с вас.

1.

Ледени водни иглички обстрелваха прегрялата ми кожа, острата болка прогонваше лепкавите сенки на кошмара, който дори не помнех. Затворих очи и застанах точно под струята на душа, искаше ми се остатъците от страха и гаденето да изтекат в канала под краката ми. Спазъм разтърси тялото ми и мислите ми се насочиха към жена ми. Моето ангелче, което спеше спокойно в съседния апартамент. Имах спешна нужда от нея, исках да се изгубя в нея и ми беше ужасно неприятно, че не мога да го направя. Не можех да я прегърна силно. Не можех да притисна сочното ѝ тяло под себе си и да потъна в него, така че допирът ѝ да прогони всички спомени.

– По дяволите!

Подпрях длани в студените плочки и оставих студа на бичуващите ме водни струи да проникне в костите ми. Бях егоистичен гадняр.

Ако бях по-добър човек, щях да подмина Ева Крос в момента, в който я видях.

Вместо това я направих своя съпруга. Освен това исках новината за брака ни да бъде разпространена по всички възможни канали, вместо да остане тайна, споделена само между шепа хора. И още по-лошо, тъй като нямах никакво намерение да я пусна да си отиде, трябваше да намеря начин да компенсирам факта, че бях такава развалина, че дори не можех да спя в една стая с нея. Насапунисах се и бързо отмих от себе си лепкавата пот, с която се бях събудил. След минути се отправих към спалнята, където нахлузих един анцуг, преди да отида в домашния си кабинет. Беше едва седем сутринта. Само преди няколко часа бях напуснал апартамента, в който Ева живееше с най-добрия си приятел Кари Тейлър, исках да я оставя да поспи малко преди работа. Бяхме правили секс цялата нощ – и двамата бяхме незадоволени и ненаситни. Но имаше и още нещо. Усещах в Ева някаква припряност, която ме терзаеше и ме караше да се притеснявам.

Нещо тревожеше жена ми.

Погледът ми се плъзна към прозореца и гледката към Манхатън, която се разкриваше от него, след това се спря на стената, където бяха закачени нейни и наши общи снимки; те висяха на същото място, както и в кабинета ми в дома ни – мезонета на Пето авеню. Можех съвсем ясно да си представя колажа, тъй като през последните няколко месеца бях прекарал безброй часове в изучаването му. Преди, гледайки навън през прозореца, определях границите на своя свят. Сега постигах същото, наблюдавайки Ева. Седнах зад бюрото си, раздвижих мишката и събудих компютъра, бавно си поех дълбок дъх, когато лицето на жена ми изпълни екрана на монитора. На снимката, която ми служеше за фон на десктопа, тя беше без грим и няколкото светли лунички по носа ѝ я караха да изглежда по-млада от своите двайсет и четири години. Погледът ми се плъзна по чертите на лицето ѝ: по извивката на веждите ѝ, по блясъка в сивите ѝ очи, по плътните ѝ устни. В моментите, в които си позволявах да мисля за тях, почти можех да усетя устните ѝ върху кожата си. Целувките ѝ бяха за мен истинска благословия, обещание на ангелчето ми, което придаваше смисъл на живота ми.

Издишах шумно и решително, взех телефона и с натискането на един бутон набрах номера на Раул Херера. Въпреки ранния час той отговори веднага, гласът му звучеше съвсем бодро.

– Госпожа Крос и Кари Тейлър ще пътуват днес за Сан Диего – започнах аз и при тази мисъл неволно свих ръка в юмрук.

Не беше необходимо да казвам нищо повече.

– Разбрах.

– Искам до обяд на бюрото ми да има актуална снимка на Ани Лукас, както и подробна справка за това къде е била снощи.

– Ще ги имате най-късно до обяд – потвърди той.

Затворих телефона и вперих поглед в пленителното и красиво лице на Ева. Бях я снимал, без да ме забележи, в момент, в който бе щастлива, и бях твърдо решил да направя така, че до края на живота си да се чувства по същия начин. Но снощи тя беше разстроена, най-вероятно се бе сблъскала случайно с една жена, която навремето използвах. Пътищата ми отдавна не се бяха пресичали с тези на Ани, но ако тя по някакъв начин притесняваше жена ми, щеше отново да се сблъска с мен. Скоро.

Отворих пощата и започнах да преглеждам имейлите си, отговорих набързо на най-неотложните и постепенно напредвах към писмото, което привлече вниманието ми от самото начало.

Почувствах присъствието на Ева още преди да я видя.

Вдигнах глава и пръстите ми забавиха движението си по клавиатурата. Неочаквано появилото се желание успокои напрежението, което изпитвах, когато не бях с нея. Облегнах се назад, за да мога по-добре да се насладя на гледката.

– Станала си рано, ангелчето ми.

Ева стоеше до вратата с ключовете в ръка, русата ѝ коса бе секси разрошена и падаше до раменете, бузите и устните ѝ бяха поруменели от съня, а пищното ѝ тяло беше облечено в потник и шорти. Не носеше сутиен, сочните ѝ гърди образуваха мека извивка под памучната материя. Дребна и с фигура, която караше мъжете да падат на колене, тя често ми напомняше колко различна е от жените, с които бях сниман, преди да се срещна с нея.

– Събудих се и веднага усетих, че ми липсваш – отвърна тя с онзи гърлен глас, който винаги ми действаше възбуждащо. – Кога стана?

– Преди малко. – Бутнах клавиатурата, за да ѝ направя място да седне на бюрото.

Доближи до мен с босите си крака, прелъстявайки ме без каквото и да е усилие. В момента, в който я видях, разбрах, че тя ще ме унищожи. Видях това обещание в очите ѝ и в начина, по който се движеше. Където и да отидеше, мъжете се обръщаха след нея. Желаеха я. Също както я желаех и аз.

Хванах я за китката, когато се приближи, и реших да я придърпам да седне в скута ми. Наведох глава и обхванах с устни зърното на гърдата, започнах да го смуча с дълги силни движения. Чух как пое дълбоко въздух, усетих как тялото ѝ се изви и вътрешно се усмихнах. Можех да правя с нея каквото си поискам. Тя ми беше дала това право. Това бе най-големият подарък, който някога бях получавал.

– Гидиън.

Сложи ръце на главата ми и прокара пръсти през косата ми.

Вече се чувствах безкрайно по-добре.

Вдигнах глава и я целунах, усетих аромата на канела от пастата ѝ за зъби, както и още един, който можеше да бъде единствено неин.

– Хм?

Докосна лицето ми и ме изгледа изпитателно.

– Пак ли имаше кошмар?

Въздъхнах шумно. Винаги успяваше да разбере какво е станало. Не съм сигурен, че някога ще свикна с това. Прокарах палеца си по влажната памучна материя, залепнала за зърното ѝ.

– Бих предпочел да говоря за мокрите сънища, за които ме вдъхновяваш в момента.

– Какъв беше кошмарът ти?

Свих устни, подразнен от настоятелността ѝ.

– Не помня.

– Гидиън...

– Зарежи това, ангелче.

Ева настръхна.

– Искам само да ти помогна.

– Знаеш как да го направиш.

– Сексманиак.

Гушнах я по-силно. Не можах да намеря думите, с които да ѝ обясня какво изпитвах, когато я прегръщах, затова зарових глава в извивката на врата ѝ и вдишах аромата на кожата ѝ, който така много обичах.

– Шампионе.

Нещо в тона ѝ ме накара да застана нащрек. Отдръпнах се бавно и плъзнах поглед по лицето ѝ.

– Кажи ми какво има.

– Става въпрос за Сан Диего... – Сведе поглед и прехапа долната си устна.

Стоях неподвижно в очакване да разбера накъде води този разговор.

– "Сикс-Найнтс" ще бъдат там – изрече тя най-накрая.

Не се бе опитала да скрие това, което и бездруго знаех, и това ми подейства успокояващо. Но усетих как постепенно ме обзема друг вид напрежение.

– Искаш да ми кажеш, че това е проблем за теб. – Гласът ми беше равен, но далеч не бях спокоен.

– Не, не е проблем – отвърна тя тихо, а пръстите ѝ неспокойно подръпваха косата ми.

– Не ме лъжи.

– Не те лъжа. – Пое дълбоко дъх и ме погледна право в очите. – Нещо не е както трябва. Чувствам се объркана.

– Какво по-точно те обърква?

– Не ми говори по този начин – каза тя тихо. – Не искам изведнъж да ставаш студен към мен и да ме изолираш.

– Ще трябва да ме извиниш. Когато чувам как съпругата ми казва, че се чувства объркана по отношение на друг мъж, не мога да бъда в добро настроение.

Тя се извъртя и стана от скута ми, оставих я да го направи, за да мога да я наблюдавам – да вперя поглед в нея, – докато се намирахме на известно разстояние един от друг.

– Не знам как да го обясня. Съзнателно не обърнах внимание на ледената топка в стомаха ми.

– Опитай.

– Просто... – Тя продължи да гледа надолу и да дъвче устната си. – Има нещо... незавършено.

Стана ми горещо, нещо притисна гърдите ми.

– Той възбужда ли те, Ева?

Тя застина.

– Не е това.

– А какво е? Гласът му? Татуировките? Магическата му пишка?

– Престани. И без това не ми е лесно да говоря за него. Не го прави още по-трудно.

– На мен също ми е ужасно трудно – срязах я и се изправих.

Огледах я от глава до пети, исках да я изчукам и накажа в същото време. Исках да я завържа, да я заключа, така че да е далеч от всеки, който би могъл да застраши влиянието ми над нея.

– Той се отнесе към теб като към боклук, Ева. Да не би да си го забравила, след като видя клипа на "Златна"? Нуждаеш ли се от нещо, което аз не мога да ти дам?

– Не ставай глупак.

Тя скръсти ръце и застана в отбранителна поза, което ме ядоса още повече.

Обичах я открита и нежна. Нуждаех се изцяло от нея. Понякога полудявах от това, че означаваше толкова много за мен. Тя беше единственото нещо, което не можех да си представя да загубя. А тя казваше единственото нещо, което нямах сили да чуя.

– Моля те, не се дръж грозно по този повод – прошепна тя.

– Държа се невероятно цивилизовано, като се има предвид колко бесен се чувствам в момента.

– Гидиън.

Чувството за вина помрачи сивите ѝ очи и след малко в тях заблестяха сълзи.

Отместих поглед.

– Недей!

Но тя както винаги прозря в мен.

– Не исках да те нараня. Диамантеният пръстен на безименния ѝ пръст – моят знак, че я притежавам – отрази светлината и хвърли по стената множество искри в различни нюанси.

– Никак не ми е приятно, че си разтревожен и сърдит. Мен също ме боли, Гидиън. Не го искам. Кълна се, че е така.

Чувствах се неспокоен, отидох до прозореца и се опитах да намеря онзи покой, който щеше да ми помогне да се справя със заплахата Брет Клайн. Бях направил всичко по силите си. Бях изрекъл клетвата, сложил пръстена на пръста ѝ. Бях я обвързал по всякакъв възможен начин. И въпреки всичко това не беше достатъчно.

Градът се простираше пред мен, но гледката бе закрита от по-високите сгради. От мезонета си виждах километри напред. Но от апартамента ми в Горен Уест Сайд, който бях наел в съседство с този на Ева, изгледът беше ограничен. Не можех да видя безкрайната плетеница от улици, задръстени с жълти таксита, или отблясъците, които слънцето хвърляше по безбройните стъкла на небостъргачите.

Можех да дам на Ева Ню Йорк. Можех да ѝ дам света. Невъзможно бе да я обичам повече, това чувство изцяло ме поглъщаше. И въпреки това някакъв глупак от миналото ѝ се опитваше да ме измести.

Спомних си я в прегръдките на Клайн, целуваше го отчаяно – така, както би трябвало да целува само мен. Като си представех възможността все още да изпитва страст към него, ми идваше да унищожа нещо пред себе си.

Стиснах юмруци така силно, че кокалчетата ми изскочиха.

– Необходимо ли е вече да си дадем почивка един от друг? Да отделиш известно време на Клайн, за да изясниш чувствата си? Може би и аз трябва да постъпя по същия начин и да помогна на Корин да се справи със своето объркване?

Ева пое тежко въздух, когато чу да споменавам името на бившата си годеница.

– Сериозно ли говориш?

Настъпи ужасно мълчание.

След това тя каза:

– Поздравления, мръснико. Току-що ме нарани повече, отколкото той някога го е правил.

Обърнах се точно навреме, за да видя как тя излиза от стаята, ходеше вдървено, гърбът ѝ беше напрегнат. Ключовете, които бе използвала, за да влезе в апартамента, бяха на бюрото и като видях, че ги е оставила там, усетих, че ме обхваща отчаяние.

– Спри!

Хванах я, а тя започна да се съпротивлява, случващото се между нас ми беше толкова познато – Ева бягаше, а аз я преследвах.

– Пусни ме!

Затворих очи и притиснах лице в нея.

– Няма да му позволя да те отнеме от мен.

– В момента съм ти толкова бясна, че ми идва да те ударя.

Исках да го направи. Исках да усетя болката.

– Хайде, давай.

Тя впи нокти в ръцете ми.

– Пусни ме, Гидиън.

Обърнах я и я притиснах в стената на коридора.

– Какво очакваш да направя, когато ми казваш, че се чувстваш объркана заради Брет Клайн? Имам чувството, че вися на ръба на скала и ръцете ми постепенно се изплъзват.

– Значи се нахвърляш върху мен, за да успееш да се задържиш? Защо най-после не проумееш, че нямам намерение да ходя никъде?

Стоях, вперил поглед в нея, и се опитвах да измисля какво да кажа, така че да оправя нещата между нас. Долната ѝ устна започна да трепери и аз... се предадох.

– Кажи ми как да се справя с това – казах аз дрезгаво, хванах я за китките и леко я притиснах. – Кажи ми какво да направя.

– Искаш да кажеш, как да се справиш с мен, така ли? – попита тя и изпъна рамене. – Защото аз съм сбърканата тук. Познавах Брет в онзи период от живота си, когато се мразех, но исках другите да ме обичат. А сега той се държи с мен точно така, както ми се искаше тогава, и това ме побърква.

– Господи, Ева. – Притиснах тялото си по-силно към нея. – Как да не се чувствам заплашен при това положение?

– Би трябвало да ми имаш доверие. Казах ти го, защото не искам да се въртят разни глупости из главата ти и да почнеш да си правиш изводи. Исках да бъда честна с теб, така че да не се чувстваш застрашен. Знам, че има някои неща, които трябва да изясня сама за себе си. Този уикенд ще се срещна с доктор Травис и...

– Психоаналитиците не могат да решат всеки проблем!

– Не ми викай.

Опитах се да потисна желанието си да забия юмрук в гипсовата стена зад гърба ѝ. Сляпата вяра на жена ми, че терапевтите могат да решат всеки проблем, направо ме вбесяваше.

– Не можем да ходим при проклетия доктор всеки път, когато имаме някакъв проблем. В този брак сме само ти и аз. А не всички психиатри на този свят!

Тя вирна брадичка, стисна челюст и прие онова решително изражение, което ме влудяваше. Никога не отстъпваше, освен когато бях вкарал члена си в нея. Тогава се оставяше изцяло в ръцете ми.

– Ти може и да си мислиш, че нямаш нужда от помощ, шампионе, но аз знам, че имам.

– Това, от което се нуждая, си ти – отвърнах аз и обхванах главата ѝ с ръце. – Имам нужда от жена си.

Имам нужда тя да мисли за мен, а не за друг мъж.

– Започвам да си мисля, че щеше да е по-добре да не ти бях казала нищо.

Извих подигравателно устни.

– Знам какво чувстваше. Видях го със собствените си очи.

– Господи. Ти, луд ревнивец... – простена тя тихо. – Защо не можеш да разбереш колко много те обичам? Брет изобщо не може да се сравнява с теб. Изобщо. Но, честно казано, в момента въобще не ми се спори с теб.

Усетих съпротивата ѝ, опитваше се да се освободи от мен. Държах се за нея, сякаш бе спасителен пояс.

– Не виждаш ли какво ми причиняваш?

Ева омекна в ръцете ми.

– Не те разбирам, Гидиън. Как можеш просто да натиснеш ключа и да изключиш чувствата си? След като знаеш какво изпитвам към Корин, как можеш да ми говориш такива неща за нея?

– Ти си причината, поради която дишам, не мога да изключа това – казах аз и плъзнах устни по бузата ѝ. – Мисля само за теб. През целия ден. Всеки ден. Каквото и да правя, все ти си ми в ума. Там няма място за никой друг. Това, че ти можеш да мислиш и за него, просто ме убива.

– Изобщо не ме слушаш.

– Просто стой далеч от него.

– Това означава да избегна проблема, а не до го реша – заяви тя и впи пръсти в кръста ми. – На парчета съм, Гидиън, много добре го знаеш. Сега се опитвам отново да ги събера.

Обичах я точно такава, каквато си беше. Защо това не ѝ беше достатъчно?

– Благодарение на теб сега съм по-силна отвсякога – продължи тя, – но в мен все още има пукнатини и когато ги открия, трябва първо да разбера какво ги е причинило, а после да се опитам да ги запълня. Завинаги.

– Какво, по дяволите, означава това?

Мушнах ръце под потника ѝ, исках да усетя голата ѝ кожа.

Тя настръхна и ме бутна назад, отхвърляше ме.

– Гидиън, не...

Впих устни в нейните. Вдигнах я и я сложих да легне на пода. Започна да се бори с мен, а аз изръмжах:

– Не се съпротивлявай.

– Не можем да решим проблемите си с чукане.

– Само искам да те изчукам.

Вкарах палци в ластика на шортите ѝ и ги смъкнах. Изпитвах неистово желание да проникна в нея, да я обладая, да усетя, че се предава. Бях готов да направя всичко, само и само да заглуша гласа, който ми казваше, че съм прецакал всичко. Отново. И този път нямаше да ми бъде простено.

– Пусни ме – каза тя и се завъртя по корем.

Обвих ръце около бедрата ѝ, когато тя се опита да изпълзи далеч от мен. Можеше да ме отблъсне, използвайки наученото по време на тренировките, както и да ме отреже само с една дума. Нейната кодова дума за сигурност...

– Кросфайър.

Ева замръзна, когато чу гласа ми и тази единствена дума, която трябваше да предаде силата на емоциите, бушуващи в мен.

И тогава – точно в окото на бурята – нещо като че ли се пречупи. Усетих как в мен избухна жестока позната тишина, която заглуши паниката, унищожаваща самоувереността ми. Замрях, готов да поема неочаквано появилото се спокойствие. Много отдавна не бях изпитвал това зашеметяващо преминаване от състояние на хаос към пълен контрол. Само Ева можеше да ме разтърси така дълбоко и да ме върне обратно във времето, когато бях оставен на благоволението на всичко и всеки.

– Ще спреш да ми се съпротивляваш – казах съвсем спокойно. – А аз ще ти се извиня.

Тя се отпусна в ръцете ми. Подчини се незабавно и безусловно. Контролът отново беше в мои ръце. Вдигнах я и я придърпах към себе си, така че да седне на бедрата ми. Ева се нуждаеше от контрола, който упражнявах над нея. Когато се колебаех, тя се опитваше да ме отхвърли, което още повече ме вадеше от равновесие. Получаваше се порочен кръг и трябваше да се постарая да овладея ситуацията по-добре.

– Съжалявам.

Съжалявах, че я нараних. Съжалявах, че загубих контрол над нещата. Чувствах се напрегнат след кошмара – нещо, което тя интуитивно беше усетила, – и тъй като непосредствено след това ме бе бомбардирала с приказките си за Клайн, не бях имал достатъчно време да дойда отново на себе си.

Щях да се справя с него. По никакъв начин нямаше да я изпусна. Точка. Нямаше други варианти.

– Имам нужда от подкрепата ти, Гидиън.

– Трябва на всяка цена да му кажеш, че си се омъжила.

Облегна глава на бузата ми.

– Ще го направя.

Преместих я така, че да седне в скута ми, облегнах се на стената и я притиснах до себе си. Тя обви ръце около врата ми и всичко отново си дойде на мястото.

Плъзна ръка по гърдите ми.

– Шампионе...

Познавах тази нотка в гласа ѝ, като че ли се опитваше да ме придума за нещо. Моментално се възбудих, горещата ми кръв закипя. Подчинението винаги възбуждаше Ева, а нищо друго не ме възпламеняваше така, както тази нейна реакция.

Прокарах ръка през косата ѝ и стиснах в юмрук меките златисти кичури, забелязах как клепачите ѝ натежават в резултат от нежното подръпване. Движенията ѝ бяха ограничени, беше изцяло под мой контрол и това ѝ харесваше. Нуждаеше се от това усещане точно толкова, колкото и аз.

Впих устни в нейните.

След това я обладах.

***

Докато Ангъс ни караше към службата, прегледах ангажиментите си за деня и се замислих за полета на жена ми тази вечер в осем и половина.

Хвърлих поглед към нея.

– Ще летиш с един от самолетите ми до Калифорния.

През това време тя гледаше през прозореца на бентлито и изучаваше града с обичайния си жив интерес. Сега извърна поглед към мен.

Аз съм роден в Ню Йорк. Израснал съм в този град и в околностите му и след време започнах да го чувствам като свое родно място. В някакъв момент просто престанах да го забелязвам. Но Ева бе привлечена и очарована от родния ми град и това ме накара да го преоткрия отново. Не го изучавах със страстта, която тя проявяваше, но въпреки това започнах да гледам на него по нов начин.

– Така ли? – попита тя с тон, който предизвикваше, но погледът ѝ издаде привличането, което изпитваше към мен.

Погледът ѝ, който сякаш казваше "Ела ме изчукай", ме държеше в непрекъсната готовност.

– Точно така – отговорих аз и затворих калъфа на таблета си. – Така ще пътуващ по-бързо, по-комфортно и по-безопасно.

Тя изви устни.

– Добре.

Начинът, по който едновременно ме дразнеше и развеселяваше, направо ме побъркваше; караше ме да искам да се държа лошо и грубо е нея, докато почувствам, че напълно ми се е подчинила.

– Ти ще кажеш на Кари – продължи тя, прехвърли единия си крак върху другия, така че се видя дантеленият ръб на чорапите ѝ, и за миг мернах част от жартиера ѝ.

Беше облякла червена блуза без ръкави, бяла пола и сандали на висок ток е много каишки. Облеклото ѝ бе напълно подходящо за офиса, но тялото ѝ го правеше невероятно секси. Между нас сякаш протичаше ток, съвсем ясен знак, че двамата бяхме създадени един за друг и си пасвахме идеално.

– Покани ме да дойда с теб – казах аз, никак не ми беше приятна мисълта, че ще прекара целия уикенд далеч от мен.

Усмивката изчезна от лицето ѝ.

– Не мога. Щом ще започна да съобщавам на хората, че с теб сме женени, ще трябва да започна с Кари, а не мога да го направя, ако ти си наоколо. Не искам да го карам да се чувства изхвърлен от живота, който започвам да създавам с теб.

– И аз не искам да се чувствам изхвърлен.

Тя стисна ръката ми.

– Това, че всеки един от нас прекарва известно време с приятели, не омаловажава факта, че сме двойка.

– Предпочитам да прекарвам времето си с теб. Ти си най-интересният човек, когото познавам.

Тя отвори широко очи и впери поглед в мен. След това най-неочаквано се раздвижи, преди изобщо да разбера какво прави, вдигна полата си и седна в скута ми, като ме яхна. Взе лицето ми в ръце, притисна покритите си с гланц устни до моите и започна да ме целува, докато загубих ума и дума.

– Ммм – простенах аз, когато тя се отдръпна от мен, останала без дъх. Пръстите ми обвиха пищната извивка на прекрасното ѝ дупе.

– Направи го отново.

– Толкова те желая в момента – каза тя, докато изтриваше с пръст гланца от устните ми.

– Това ми харесва.

Дрезгавият ѝ смях се плъзна по цялото ми тяло.

– В момента се чувствам страхотно.

– По-добре, отколкото се чувстваше в коридора?

Доброто ѝ настроение беше заразно. Ако можех да спра времето, бих го направил точно в този момент.

– Това е по-друг вид страхотно усещане.

Започна да барабани с върховете на пръстите си по раменете ми. Когато беше щастлива... тя направо сияеше и щастието ѝ озаряваше всичко около нея. Дори мен.

– Това беше най-добрият комплимент, шампионе. Особено като се има предвид, че идва от устата на знаменития Гидиън Крос. Ти всеки ден срещаш невероятни хора.

– И искам веднага да си тръгнат, за да бъда отново с теб.

Очите ѝ блестяха.

– Господи, толкова много те обичам, че чак изпитвам болка. Ръцете ми се разтрепериха и стиснах силно бедрата ѝ, за да го прикрия. Погледът ми започна да се движи наоколо, търсех нещо, което да ме върне обратно на земята.

Само ако знаеше какво ми причиняваше с тези думи.

Прегърна ме.

– Искам да направиш нещо за мен.

– Каквото пожелаеш.

– Хайде да организираме парти. Възползвах се от възможността да сменя темата на разговора...

– Добре, ще закача люлката.

Ева се отдръпна и ме бутна по рамото.

– Не такова парти, маниак такъв.

– Колко жалко – въздъхнах аз.

Тя ми се усмихна палаво.

– Искаш ли да ти обещая люлката в замяна на партито?

– А, това вече е друга приказка. – Облегнах се назад, беше ми страшно приятно, че сме заедно. – Кажи ми какво имаш предвид.

– Пиене и приятели: твои и мои.

– Добре – съгласих се аз и обмислих възможностите. – Приемам пиенето и приятелите и предлагам да те изчукам набързо в някой тъмен ъгъл.

Тя преглътна бързо, а аз се усмихнах вътрешно. Много добре познавах ангелчето си. Задоволяването на скрития ѝ ексхибиционизъм беше нещо абсолютно необичайно за мен и въпреки че все още се удивлявах, когато си помислех за това, нямах нищо против да го правя. Бих направил абсолютно всичко, за да стигна до онзи момент, когато единственото, което я интересува, бе да бъде изцяло изпълнена от члена ми.

– Предлагаш ми твърде тежка сделка – каза тя.

– Точно това и възнамерявах.

– Добре тогава – съгласи се тя и облиза устни. – Приемам бързото изчукване и предлагам да те обработя с ръка под масата.

Вдигнах учудено вежди.

– Облечен – отвърнах на предизвикателството ѝ аз.

Чу се звук, подобен на котешко мъркане.

– Мисля, че трябва отново да си помислите, господин Крос.

– Смятам, че трябва да положите повече усилия, за да ме убедите, госпожо Крос.

Както винаги договарянето с нея бе най-приятният разговор, който трябваше да проведа през деня.

***

Разделихме се на двайсетия етаж, където тя излезе от асансьора и влезе във фоайето на "Уотърс Фийлд и Лийман". Бях твърдо решен да я взема в моя екип, за да работи за мен. Всеки ден разсъждавах върху стратегията за постигането на тази цел.

Когато стигнах в офиса си, асистентът ми вече беше на бюрото си.

– Добро утро – поздрави ме Скот и стана, щом видя, че приближавам. – Пиарът се обади преди няколко минути. Получават необичайно голям брой запитвания относно слух, че сте се сгодил за госпожица Трамел. Искат да знаят как да отговарят.

– Кажи им да потвърдят.

Минах покрай него и отидох до закачалката в ъгъла зад бюрото ми.

Той ме последва.

– Поздравления.

– Благодаря.

Свалих сакото си и го закачих. Когато погледнах Скот отново, видях, че се усмихва.

Скот Рейд се справяше с огромния брой задачи, които му поставях, с внимание и без много шум, поради което останалите често го подценяваха и той оставаше някак незабелязан. Не бяха малко случаите, когато наблюденията му върху някои хора се бяха оказали изключително проницателни и сега му плащах прекалено много за позицията, която заемаше, само и само да не реши да отиде да работи другаде.

– С госпожица Трамел ще се оженим до края на тази година – продължих аз. – Всички заявки за интервюта на когото и да е от двама ни трябва да минават през "Крос индъстрис". Кажи същото и на охраната долу. Никой не трябва да стигне до нея, преди първо да е говорил с мен.

– Ще ги уведомя. Освен това господин Мейдани искаше да му съобщя, когато пристигнете. Моли да му отделите няколко минути преди събранието тази сутрин.

– Готов съм да го приема, когато пожелае.

– Чудесно – заяви Араш Мейдани и влезе в кабинета ми. – Беше време, когато идваше тук преди седем часа. Започваш да се отпускаш, Крос. Хвърлих към адвоката един предупредителен поглед, но не му се ядосах. Араш живееше, за да работи, и беше невероятно добър в професията си, тъкмо това бе причината, поради която го измъкнах от предишния му работодател. Беше най-упоритият адвокат, който някога бях срещал, и с годините не се бе променил.

Посочих с жест един от двата стола пред бюрото ми, седнах и го наблюдавах как се намества в него. Тъмносиният му костюм беше семпъл, но изработен по поръчка, къдравата му черна коса бе подстригана в идеална линия. Острите му интелигентни очи проблясваха, а в усмивката му се четеше по-скоро предупреждение, отколкото поздрав. Освен че работеше за мен, двамата бяхме приятели и аз високо ценях прямотата и искреността му.

– Получихме интересно предложение за имота на Трийсет и шеста – каза той.

– О!

Изпитвах смесени чувства по въпроса и това ме накара да забавя отговора си. Хотелът, който Ева толкова много мразеше, щеше да продължава да е проблем, докато бе моя собственост.

– Това е много добре.

– Това е доста любопитно – натърти той и подпря глезена на единия си крак на коляното на другия, – като се има предвид колко бавно се възстановява пазарът. Трябваше доста да се поровя, за да открия, че предложението идва от фирма, свързана с "Ланкорп".

– Интересно.

– Твърде нахално от тяхна страна.

Ландън знае, че следващата оферта е много по-ниска от тяхната – с около десет милиона по-точно. Предлагам да изтеглим имота от пазара и да пробваме отново след година-две.

– Не. – Облегнах се назад и махнах с ръка, за да покажа, че отхвърлям предложението му. – Нека го вземе. Араш премигна.

– Будалкаш ли ме? Защо толкова бързаш да се отървеш от този хотел?

"Защото не мога да продължа да го притежавам, без да наранявам съпругата си."

– Имам си причини.

– Точно така ми отговори и преди няколко години, когато те посъветвах да го продадеш, а ти предпочете да налееш милиони в реновирането му. А сега, когато най-после започваш да печелиш от него, искаш да го изтъргуваш, при положение че пазарът все още не се е стабилизирал, и то на човека, който иска да те унищожи.

– Няма неподходящ момент за продажба на недвижим имот в Манхатън.

"И определено няма неподходящ момент да се отърва от нещо, което Ева нарича моята секс квартира."

– Ще дойдат и по-добри времена, знаеш го. И Ландън също го знае. Ако сега му го продадеш, само ще го окуражиш.

– Чудесно. Може би така ще започне да действа по-мащабно.

Райън Ландън отдавна ми имаше зъб и аз не го обвинявах за това. Баща ми беше унищожил цялото състояние на семейството му и сега той искаше някой от фамилия Крос да плати за това. Той не беше нито първият, нито последният бизнесмен, който ме преследваше заради баща ми, но беше най-упоритият. Освен това бе достатъчно млад и разполагаше с твърде много време, за да се посвети на това начинание.

Погледнах снимката на Ева върху бюрото си. Всички други съображения идваха след нея.

– Е – каза Араш и вдигна ръце, като че ли се предаваше, – бизнесът си е твой. Единственото, което трябва да знам, е дали правилата са се променили.

– Нищо не се е променило.

– Ако щеш вярвай, Крос, но си извън играта в много по-голяма степен, отколкото си представях. Докато Ландън прави планове как да те унищожи, ти се препичаш на някакъв плаж.

– Престани да ми натякваш за това, че съм си взел един свободен уикенд, Араш.

Бих го направил отново още в този момент. Дните, които прекарах с Ева на Аутър Банкс, бяха най-невероятният еротичен сън, който някога си бях позволявал да имам. Изправих се и отидох до прозореца. Офисите на "Ланкорп" се намираха в небостъргача на две пресечки оттук, а от кабинета на Райън Ландън се виждаше директно сградата на "Кросфайър" Предполагам, че всеки ден прекарваше по няколко часа в планиране на следващия си ход, вперил поглед в кабинета ми. Понякога и аз отправях поглед натам и го предизвиквах да действа по-решително.

Баща ми бе престъпник, унищожил живота на безброй много хора. Освен това той бе човекът, който ме научи да карам колело и да подписвам името си е гордост Не можех да спася репутацията на Джефри Крос, но, по дяволите, можех да спася онова, което бях създал от пепелта му.

Араш дойде при мен до прозореца.

– Не казвам, че ако можех, и аз не бих изчезнал някъде с мацка като Ева Трамел. Но бих си взел и проклетия мобилен телефон. Особено когато съм по средата на преговори за такава важна сделка.

Спомних си прекрасния вкус на разтопен шоколад върху кожата на Ева и си помислих, че дори ураган да събаряше покрива над главата ми, пак не бих му обърнал особено внимание.

– Караш ме да те съжалявам.

– "Ланкорп" придобиха онази софтуерна разработка, чието проучване и развитие ти от години подкрепяш. И това ги прави самоуверени и нахални.

Ето това беше истинският проблем, който вбесяваше Араш – удоволствието, което Ландън изпитваше от собствения си успех.

– Този софтуер не струва пукната пара без хардуера на "Позит".

Погледна ме косо.

– И какво от това?

– Точка три в плана за действие.

Обърна се с лице към мен.

– В моето копие пише "Предстои да се реши".

– Е, в моето пък пише "Позит". Сега още ли смяташ, че съм извън играта?

– По дяволите.

Телефонът на бюрото ми изпищя, последван от гласа на Скот, който прозвуча по уредбата:

– Имам няколко съобщения, господин Крос. Госпожица Трамел е на първа линия.

– Благодаря ти, Скот.

Отправих се към телефона, тръпката на ловеца вече се бе пробудила в кръвта ми. Ако успеехме да се сдобием с "Позит", тогава Ландън отново се връщаше на изходна позиция.

– Свържи ме с Виктор Рейъс в момента, в който се освободя.

– Разбрано. Освен това госпожа Видал е в приемната – продължи той и ме спря в крачка. – Искате ли да отложа сутрешното съвещание?

Погледнах през стъклената стена, която отделяше кабинета ми от останалата част на офиса, макар че не можех да видя майка си от това разстояние. Стиснах ръце в юмруци. Според часовника имах още десет минути, а жена ми ме чакаше на телефона. Много ми се искаше да накарам майка си да ме чака, докато успея да я вместя в програмата си, а не тя мен в своята, но потиснах това желание.

– Дай ми двайсет минути – казах на Скот. – Първо ще разговарям с госпожица Трамел и Рейъс, а след това можеш да поканиш госпожа Видал да влезе.

– Разбрано.

Изчаках една секунда. След това вдигнах слушалката и натиснах бързо премигващия бутон.

2.

– Ангелчето ми.

Гласът на Гидиън все още въздействаше така силно на сетивата ми, както когато го чух за първи път. Гласът му, глас на образован човек, но едновременно с това много чувствен, винаги ме оставяше без дъх, независимо дали бях в затъмнената си спалня, или говорехме по телефона и нямаше как да се разсейвам от невероятно красивото му лице.

– Здрасти – поздравих аз и придърпах стола си на колела по-близо до бюрото. – В неудобен момент ли се обаждам?

– Тук съм, щом имаш нужда от мен. Нещо в гласа му ми подсказа, че не всичко е наред.

– Мога да се обадя по-късно.

– Ева. – Властният начин, по който изговори името ми, ме накара да присвия пръсти в бежовите си обувки без пети с марка "Кристиан Лубутен". – Кажи от какво имаш нужда.

"От теб" – за малко да кажа, което беше твърде откачено, като се има предвид, че само преди няколко часа ме бе изчукал така, че видях звезди посред бял ден. А беше правил същото почти през цялата нощ.

Вместо това отговорих:

– Искам една услуга.

– С удоволствие ще очаквам отплатата за нея.

Част от напрежението ме напусна. Беше ме наранил, като спомена името на Корин, а и все още не можех да забравя скандала, който последва. Но трябваше да избутам случилото се настрана, да не мисля за него.

– Охраната има ли домашните адреси на всички, които работят в "Кросфайър"?

– Имат копия от личните карти. Защо питаш?

– Момичето на рецепцията в нашия офис ми е приятелка и цяла седмица отсъства по болест. Безпокоя се за нея.

– Ако възнамеряваш да отидеш до дома ѝ, за да провериш как е, би трябвало да получиш адреса от нея самата.

– Щях да го направя, ако отговаряше на обажданията ми.

Прокарах пръст по ръба на чашата си за кафе и вперих поглед в колажа от снимки с мен и Гидиън, който красеше бюрото ми.

– В момента не си ли говорите?

– Не, но не сме се карали, няма нищо такова. Никак не е в стила ѝ да откаже да говори с мен, особено след като винаги се обажда, за да каже, че е болна. Тя е много общително момиче, нали разбираш?

– Не – отвърна той провлечено. – Нямам представа.

Ако някой друг ми беше отговорил по този начин, щях да реша, че проявява сарказъм. Но не и Гидиън. Мисля, че никога не бе водил смислен разговор с жена. Много често, когато разговаряше с мен, установявах, че изобщо няма представа за какво става въпрос, като че ли имаше проблеми с комуникацията, особено що се отнася до представителите на противоположния пол.

– Тогава ще трябва просто да ми повярваш, шампионе. Само... Искам да се уверя, че е добре.

– В момента адвокатът ми е тук до мен, но не е необходимо да го питам дали е законно да ти дам информацията, която искаш, и то по начина, по който предложи. Обади се на Раул. Той ще я открие.

– Наистина? – попитах аз и си представих тъмнокосия тъмноок специалист по сигурността. – Той няма ли да има нещо против?

– Ангелчето ми, плаща му се да няма нищо против.

– О! – въздъхнах аз и започнах да играя с химикалката си.

Знаех, че не трябва да се чувствам неудобно да се възползвам от възможностите на Гидиън, но това създаваше в мен чувството, че в отношенията ни липсва равновесие и везните се накланят в негова полза. Макар да бях убедена, че той никога не би се възползвал от това преимущество, разбирах, че никога не би ме приел като равна, а това бе изключително важно за мен.

Вече сам се бе погрижил за някои проблеми, в чието решаване би трябвало да участвам и аз. Като например ужасната касета на Сам Имара, на която бе записано как правим секс с Брет. И Нейтън.

Въпреки това го попитах:

– Как мога да се свържа с него?

– Ще ти изпратя номера му като есемес.

– Добре. Благодаря.

– Искам, когато отидеш да я видиш, да бъдеш придружена от мен, Ангъс или Раул.

– И това изобщо няма да е неудобно.

Хвърлих поглед към кабинета на Марк, за да се уверя, че шефът ми не се нуждае от мен. Опитвах се да не водя лични разговори в работно време, но Мегуми отсъстваше вече четвърти ден и не отговаряше нито на обажданията, нито на есемесите ми.

– Не ми излизай с онези изтъркани приказки за женското приятелство, Ева. Трябва да направиш крачка назад.

Разбрах какво искаше да ми каже. Пътуването ми до Сан Диего го тревожеше, но се опитваше да преглътне решението ми. В замяна на това аз трябваше да отстъпя за друго нещо.

– Добре, добре. Ако не се появи в офиса до понеделник, ще помислим как да постъпим.

– Добре. Има ли нещо друго?

– Не. Това е.

Погледът ми отново се спря на една негова снимка и усетих лека болка в сърцето, винаги ставаше така, когато го гледах.

– Благодаря ти. Желая ти прекрасен ден. Знаеш, че те обичам до полуда. И не, не очаквам да ми отговориш по същия начин, щом като адвокатът ти се мотае някъде наоколо.

– Ева. – В гласа му имаше такава болка, че тя ме накара да се развълнувам повече от всякакви думи. – Ела да ме видиш, когато свършиш работа.

– Разбира се. Не забравяй да се обадиш на Кари, за да му кажеш, че ще пътуваме с твоя самолет.

– Няма никакъв проблем.

Затворих телефона и се облегнах на стола.

– Добро утро, Ева.

Обърнах се и пред мен стоеше Кристин Фийлд, изпълнителният директор на фирмата.

– Добро утро.

– Исках още веднъж да те поздравя по случай годежа ти – каза тя, погледът ѝ се плъзна зад рамото ми и се спря на снимките зад мен. – Съжалявам, че до този момент не бях разбрала, че двамата е Гидиън Крос имате връзка.

– Няма нищо. Опитвам се да не говоря за личния си живот на работа.

Казах го съвсем небрежно, защото не исках да създавам лошо впечатление у един от съдружниците във фирмата. Въпреки това мисля, че схвана намека ми. Гидиън беше центърът на живота ми и исках част от него да принадлежи единствено на мен.

Тя се засмя.

– Това е чудесно! Но то просто показва, че не обръщам достатъчно внимание на ставащото около мен.

– Съмнявам се, че пропускате нещо важно.

– Ти ли си причината, поради която Крос се обърна към нас за рекламната кампания на "Кингсман"?

Трепнах вътрешно. Тя, разбира се, си беше помислила, че съм препоръчала шефа на гаджето си, защото бе решила, че връзката ми с Гидиън продължава достатъчно дълго, за да доведе до годеж. Ако ѝ кажех, че работя тук повече време, отколкото бях прекарала с Гидиън – а аз бях постъпила в компанията само преди няколко месеца, – това щеше да доведе до твърде много приказки по мой адрес.

Още по-лошо – бях почти сигурна, че Гидиън бе използвал рекламната кампания на водката, за да ме направи част от своя свят, и то по своите правила. Това не означаваше, че Марк не си бе свършил прекрасно работата по изготвянето на офертата. Не исках вниманието на шефовете да се насочи към връзката ми с Гидиън, вместо върху шефа ми и постиженията му.

– Господин Крос сам реши да се обърне към агенцията – отвърнах аз, което си беше самата истина. – Това беше страхотно решение. А Марк представи невероятна оферта.

Кристин кимна.

– Така е. Добре. Ще те оставя да се върнеш към работата си. Между другото Марк също не спира да те хвали. Радваме се, че си част от нашия екип.

Успях някак си да се усмихна, но днешният ден не започваше никак добре. Първо Гидиън ми нанесе жесток удар с глупостите си за Корин. След това установих, че Мегуми все още е в болнични. А сега се озовах в ситуацията да получавам специално отношение на работното си място поради факта, че бях обвързана с Гидиън.

Отворих пощата си и започнах да преглеждам имейлите. Разбирам, че Гидиън искаше да ме накара да почувствам това, което изпитваше и той, затова използва Корин срещу мен. Знаех си, че разговорът за Брет няма да бъде никак лесен, и това беше причината, поради която го отлагах толкова дълго, но нямах никакъв скрит мотив, когато отворих тази тема, нито когато целунах Брет. Да, с това нараних Гидиън, но с ръка на сърцето мога да кажа, че не го направих нарочно.

От друга страна, Гидиън съвсем съзнателно ме нарани. Досега не бях осъзнала, че може и има желание да направи подобно нещо. Тази сутрин между нас се бе случило нещо много важно. Имах чувството, че основната колона, на която се крепеше доверието между нас, се разтресе.

Той дали знаеше това? Разбираше ли колко значим беше този проблем?

Телефонът на бюрото ми иззвъня и аз го вдигнах с обичайния поздрав.

– Колко още щеше да чакащ преди да ми съобщиш за годежа си?

От гърдите ми се откъсна въздишка, преди да успея да я потисна.

– Здрасти, мамо. Щях да ти се обадя по време на обедната почивка.

– Знаела си за това още снощи! – започна тя с обвиненията. – Кога ти предложи, като отивахте на вечеря ли? Защото не спомена нищо за предложението, когато с теб си приказвахме, че би трябвало да поиска ръката ти и от баща ти, и от Ричард. Видях пръстена, когато бяхме в "Киприани", и бях почти сигурна, но ти не каза нищо, а аз не исках да те притискам, защото напоследък си толкова докачлива. И...

– И ти нарушаваш правилата напоследък – не ѝ останах длъжна.

– Гидиън също носеше пръстен, затова реших, че може би е знак за някакво обещание или нещо подобно...

– Така е.

– И след това прочетох за годежа в интернет! Наистина не може така, Ева! Нито една майка не заслужава да разбере от интернет, че дъщеря ѝ ще се омъжва.

Вперих празен поглед в монитора, пулсът ми рязко се ускори.

– Какво? Къде в интернет?

– Където си пожелаеш. "Шеста страница", "Хъфинггън пост"... И нека ти го кажа още веднъж, по никакъв начин не бих могла да организирам прилична сватба преди края на годината!

Все още не бях получила ежедневното си съобщение от Гугъл, затова реших да проверя, написах името си толкова бързо, че допуснах грешка. Това нямаше особено значение.

Представителката на елита Ева Трамел надяна златните окови.

Разбира се, не буквално.

Мултимилиардерът Гидиън Крос, чието име е синоним на богатство и лукс, не би поставил нищо по-малко от платинен пръстен на ръката на жената, която ще носи името му (виж снимката вляво). Източник от "Крос индъстрис" потвърди значението на огромния диамант на лявата ръка на Трамел. Не беше направен никакъв коментар относно пръстена, който Крос носи (виж снимката вдясно). Планирано е сватбата да се състои преди края на годината. Можем само да се питаме каква е причината за цялото това бързане. Започваме да дебнем за появата на издуто коремче.

– О, господи! – въздъхнах ужасено. – Трябва веднага да се обадя на татко.

– Ева, чакам те непременно да дойдеш вкъщи след работа. Трябва да разговаряме за сватбата.

Слава богу, че баща ми беше на Западния бряг, което – в зависимост от работния му график – ми даваше поне три часа.

– Не мога. Този уикенд заминавам с Кари за Сан Диего.

– Мисля, че за известно време трябва да отложиш всякакви пътувания. Нужно е да...

– Започни без мен, мамо – прекъснах я аз и погледнах отчаяно към часовника. – Нямам нищо специално предвид.

– Не може...

– Трябва да затварям. Имам работа. Затворих телефона и дръпнах чекмеджето, в което държах мобилния си телефон.

– Здрасти. – Марк Герити се надвеси над преградата на бюрото ми и чаровната му усмивка разкри кривите му зъби. – Готова ли си да започваме?

– Ааа...

Пръстът ми спря, преди да натисне бутона на телефона ми. Разкъсвах се между задължението да свърша това, за което ми плащаха – да работя, – и да направя така, че баща ми да разбере за годежа от мен. При други обстоятелства това изобщо не би представлявало дилема. Обичах работата си прекалено много, за да я рискувам по този начин. Но баща ми беше разстроен, след като забърка онази каша с майка ми, и аз се тревожех за него. Не беше от хората, които приемаха лековато прегрешението да спиш с омъжена жена, дори и когато си влюбен в нея. Прибрах телефона обратно в чекмеджето.

– Разбира се – отвърнах аз, станах от бюрото и грабнах таблета си.

След като се настаних на обичайното си място пред бюрото на Марк, изпратих на татко съобщение от таблета си, в което му казвах, че имам да споделя с него нещо важно и ще му се обадя по обяд.

Това беше най-доброто, което можех да направя в момента. Можех само да се надявам, че ще е достатъчно.

3.

– Само как приказваш!

Оставих слушалката на мястото ѝ и вдигнах поглед към Араш.

– Още ли си тук?

Адвокатът се засмя и се намести по-удобно на дивана в кабинета ми. Гледката по никакъв начин не можеше да се сравни с онази, която жена ми представляваше, неотдавна настанила се на същото място.

– Колко мазен и любезен беше с тъста, впечатлен съм – продължи той. – Предполагам, че Ева също ще бъде. Но ти сигурно разчиташ тъкмо на това за уикенда, а?

Беше абсолютно прав. Когато се срещнех е Ева в Сан Диего, щях да имам нужда от всички точки, които можех да спечеля.

– Тя ще заминава извън града. А ти влизай в конферентната зала, преди останалите да са станали прекалено неспокойни. Ще дойда веднага, щом мога.

Той се изправи.

– Да, чух. Майка ти е тук. Нека сватбената лудост да започне. Щом си свободен този уикенд, какво ще кажеш да се обадя на обичайните заподозрени и да се съберем у нас тази вечер? Доста отдавна не сме го правили, а и ергенските ти дни са преброени. Е, формално погледнато те вече свършиха, но никой друг не знае това.

А той бе обвързан от професионалната тайна между адвоката и неговия клиент.

Трябваше ми само секунда, за да взема решение.

– Добре. В колко часа?

– Около осем.

Кимнах, след това улових погледа на Скот. Той веднага разбра какво исках да му кажа, стана от бюрото си и отиде в приемната.

– Чудесно – ухили се Араш. – Ще се видим на събранието.

През двете минути, в които останах сам, изпратих съобщение на Ангъс относно пътуването ми до Калифорния. Все още имах някои недовършени задачи там и решаването им, докато Ева бе на гости на баща си, ми даваше идеално извинение да замина и аз за Сан Диего. Не че непременно имах нужда от извинение.

– Гидиън.

Майка ми влезе и усетих, че стискам ръцете си в юмруци.

Скот я последва и попита:

– Сигурна ли сте, че не искате да ви донеса нещо, госпожо Видал? Може би кафе? Или вода?

Тя поклати глава.

– Не, благодаря. Няма нужда.

– Както обичате – усмихна се той и излезе, като затвори вратата след себе си.

Натиснах бутона на бюрото си, който контролираше прозрачността на стъклената стена, така че никой от другата ѝ страна да не можеше да види какво става в кабинета. Майка ми приближи към мен, изглеждаше стройна и елегантна в тъмносините си панталони и бяла блуза. Беше прибрала косата си назад в стегнат абаносов кок, открояващ безупречното ѝ лице, което баща ми бе обожавал. Някога и аз го обожавах. Сега ми беше трудно да я гледам.

И тъй като двамата толкова много си приличахме, понякога ми беше трудно да се погледна в огледалото.

– Здравей, майко. Какво те води в града?

Остави чантата си на ръба на бюрото ми.

– Защо Ева носи пръстена ми?

Ако досега в известна степен ми беше приятно да я видя, то в този момент това чувство моментално изчезна.

– Този пръстен е мой. А отговорът на въпроса ти е съвсем очевиден: носи пръстена, защото ѝ го дадох, когато ѝ направих предложение.

– Гидиън – започна майка ми и изпъна рамене, – не знам дали съзнаваш в какво се забъркваш, като се обвързваш с нея.

Наложих си да остана с лице към нея. Мразех, когато ме гледаше с такава болка в очите. В сините очи, които толкова приличаха на моите.

– Нямам време за това. Отложих едно важно събрание, за да се видя с теб.

– Нямаше да се налага да идвам в офиса ти, ако отговаряше на обажданията ми или поне от време на време идваше у дома!

Хубавите ѝ розови устни се свиха неодобрително.

– Това не е моят дом.

– Тя те използва, Гидиън.

Взех сакото си.

– Вече сме говорили за това.

Скръсти ръце пред гърдите си като защитна преграда. Много добре познавах майка си, тя едва сега започваше.

– Тя има връзка с онзи певец, Брет Клайн. Знаеше ли това? Освен това не познаваш грозната ѝ страна. Снощи се държа направо отвратително с мен.

– Ще говоря с нея – казах аз, опънах сакото си, като дръпнах бързо реверите му, а след това се отправих към вратата. – Ще ѝ кажа да не си губи времето.

За момент като че ли не знаеше какво да каже.

– Опитвам се да ти помогна.

– Не мислиш ли, че малко късно си се сетила?

Изгледах я така, че тя отстъпи колебливо назад.

– Знам, че смъртта на Джефри беше тежък удар за теб. Тогава на всички ни беше трудно. Опитах се да ти дам...

– Не го прави тук! – срязах я аз, бях бесен, че повдига въпроса за самоубийството на баща ми, докато работех; че изобщо повдига този въпрос. – Дойде, отне ми времето сутринта и ме ядоса. Разбери ме веднъж завинаги. Няма вариант, в който да се противопоставиш на Ева и да излезеш победител.

– Изобщо не ме слушаш!

– Каквото и да кажеш, нищо няма да се промени. Ако Ева искаше парите ми, щях да ѝ дам и последния си цент. Ако искаше друг мъж, щях да я накарам да го забрави.

Ръката ѝ потреперваше, когато я вдигна към косата си и я приглади, макар че всеки блестящ кичур беше на мястото си.

– Искам само най-доброто за теб, а тя започна да се рови в помията и да вади неща, които отдавна сме забравили. Тази връзка не може да бъде здравословна за теб. Тя създава пропаст в семейството ти, която...

– Ние с теб отдавна сме се отчуждили, майко. Ева няма нищо общо с това.

– Не искам да е така!

Приближи се до мен и протегна ръка. Изпод реверите на блузата ѝ се подаваше колие от черни перли, а китката ѝ красеше един покрит със сапфири часовник "Патек Филип". Тя не беше рестартирала живота си, а бе изтрила всичко и го бе преинсталирала отново. И никога не бе погледнала назад.

– Липсваш ми. И те обичам.

– Не е достатъчно.

– Не е честно, Гидиън. Не ми даваш никаква възможност.

– Ако имаш нужда някой да те закара, Ангъс е на твоите услуги – казах аз, хванах дръжката на вратата и спрях. – Повече не идвай тук, майко. Не искам да се карам с теб. Ще бъде най-добре и за двама ни, ако просто стоиш настрана.

Оставих вратата зад гърба си отворена и се отправих към конферентната зала.

***

– Днес ли направи тази снимка?

Вдигнах поглед към Раул, който стоеше пред бюрото ми. Облечен в семпъл черен костюм, той имаше твърдия и проницателен поглед на човек, който изкарва прехраната си, като вижда и чува всичко.

– Да – отвърна той, – преди не повече от час.

Отново насочих внимание към снимката пред себе си. Трудно ми беше да гледам Ан Лукас. Лисичето ѝ лице с остра брадичка и още по-остър поглед ми навяваше спомени, които бих искал да изтрия от съзнанието си завинаги. Те бяха свързани не само с нея, но и с брат ѝ, с когото доста си приличаха, което ме караше да настръхвам.

– Ева каза, че жената е имала дълга коса – измърморих аз и погледнах снимката на Ан, която все още носеше косата си късо подстригана. Спомням си, че на допир приличаше на пластмаса, острите ѝ намазани с гел връхчета деряха бедрата ми, докато тя поглъщаше члена ми и отчаяно опитваше да го направи достатъчно твърд, за да мога да я изчукам.

Върнах таблета на Раул.

– Разбери коя е била.

– Слушам.

– Ева обади ли ти се?

Той се намръщи.

– Не. – Но извади мобилния си телефон и го провери. – Не – повтори отново.

– Може да изчака, докато излетите за Сан Диего. Иска да откриеш една нейна приятелка.

– Няма проблем. Ще се погрижа за това.

– Погрижи се за нея – казах аз и вперих настойчив поглед в него.

– Не е необходимо да ми го казвате.

– Знам. Благодаря ти.

Излезе от кабинета ми, а аз се отпуснах отново на стола. Имаше няколко жени от миналото ми, които биха могли да направят проблеми на жена ми заради мен. Жените, с които спях, бяха агресивни по природа, с тях винаги трябваше да полагам усилие, за да им се наложа. Ева беше единствената, която бе взела нещата в свои ръце, но на мен това ми се искаше да продължи завинаги.

Вместо да ми става по-лесно, ми беше все по-трудно да я оставя да се отдалечи от мен.

– Хората от "Енвой" са тук – чу се гласът на Скот от микрофона.

– Покани ги да влязат.

***

Отмятах задачите си за деня, завършвах седмичната си програма и подготвях предстоящата си работа. Трябваше да свърша много неща, преди да се освободя, за да прекарам известно време с Ева. Еднодневният ни меден месец беше прекрасен, но прекалено кратък. Исках да прекарам с нея поне две седмици, за предпочитане месец. Да заминем някъде, където аз да съм далеч от работата и от всякакви други ангажименти, а тя да е само моя, без никой да ни пречи.

Мобилният ми телефон започна да вибрира на бюрото, погледнах го и с изненада видях лицето на сестра ми. По-рано бях изпратил съобщение на Айрланд, за да ѝ кажа за годежа. Отговорът ѝ беше кратък и прост: "Да! Много яко! Поздравления, братле!".

Едва успях да ѝ кажа здравей, преди да ме прекъсне.

– Егати, не можеш да си представиш колко се вълнувам!

– Внимавай как говориш.

– Стига бе, аз съм на седемнайсет, не на седем. Това е страхотно. Винаги съм искала да имам сестра, но си мислех, че ще остарея и ще се пенсионирам, преди вие с Кристофър да спрете да тичате по мацки и да решите да се ожените.

Отпуснах се на стола си.

– Винаги можеш да разчиташ на мен.

– Да, бе! Но знаеш ли, много добре си направил. Ева не е за изпускане.

– Да, знам.

– Благодарение на нея сега мога да ти досаждам. А това е любимият ми момент от деня.

Усетих болка в гърдите си, беше ми необходимо известно време, преди да успея да ѝ отговоря по същия непринуден начин:

– Колкото и странно да ти звучи, на мен това също ми е любимият момент от деня.

– И така би трябвало да бъде – заяви тя и продължи по-тихо: – Чух преди малко какви ги наприказва мама по въпроса. Каза на татко, че е идвала при теб в работата и двамата сте се скарали или нещо подобно. Мисля, че тя просто ревнува. Ще ѝ мине.

– Не се тревожи, всичко е наред.

– Знам. Просто е гадно, че точно днес не успя да си замълчи. Както и да е, исках само да ти кажа, че много се зарадвах на новината.

– Благодаря.

– Но да знаеш, че на сватбата няма да нося цветята. Вече съм прекалено голяма за това. Готова съм обаче да бъда шаферка. Дори да бъда кума или както там се нарича.

– Добре – отвърнах аз с усмивка. – Ще предам на Ева.

Точно затворих телефона, когато Скот ми позвъни по вътрешната линия.

– Госпожица Трамел е тук – съобщи ми той и ме накара да осъзная колко късно е станало. – Искам само да напомня, че след пет минути имате видеоконференция с творческия екип в Калифорния.

Станах от мястото си и видях Ева точно в момента, в който завиваше зад ъгъла. Часове наред можех да я гледам как ходи. Въртеше бедрата си така, че до болка ми се искаше да я изчукам, а вирнатата ѝ брадичка моментално предизвикваше в мен желание да я подчиня.

Исках да стисна с юмрук конската ѝ опашка, да я целуна силно и да се отъркам в нея. Точно както ми се искаше да направя първия път, когато я видях. И всеки път след това.

– Изпрати им материалите по предложението – наредих на Скот. – Кажи им, че ще се включа след малко, а те междувременно да ги прегледат.

– Да, сър.

Жена ми отвори вратата и влезе.

– Ева – започнах аз и се изправих, – как мина денят ти?

Тя заобиколи бюрото ми, дойде до мен и стисна вратовръзката ми. Моментално се възбудих, цялото ми внимание бе насочено към нея.

– Безумно те обичам – каза тя, след това ме придърпа към себе си и впи устни в моите.

Обвих ръка около кръста ѝ, а с другата се опитвах да намеря бутона, контролиращ прозрачността на стъклената стена, като през цялото време се оставях да ме целува така, сякаш бях нейна собственост. Което си беше точно така. Напълно.

Точно от това се нуждаех след тежкия ден – да усещам устните ѝ върху своите и да я гледам как се държеше, все едно ѝ принадлежах. Обърнах се и се подпрях на ръба на бюрото, като я притисках плътно до себе си, след това я придърпах между бедрата си. Бих могъл да кажа, че така я държах по-здраво, но истината е, че коленете ми се огъваха. Целувките ѝ ме караха да се чувствам по този начин. Така, както не се чувствах и след тричасов спаринг с личния си треньор.

Усещах как желанието се надига у мен, поех дълбоко въздух, вдишвайки аромата ѝ, оставих се да бъда опиянен от лекото ухание на парфюма ѝ, както и от предизвикателния аромат, който беше само неин. Устните ѝ, притиснати в моите, бяха меки и влажни, но настойчиви по един много фин начин. Езикът ѝ нежно проникваше в мен и ми се наслаждаваше, дразнеше ме и ме възбуждаше без всякакво усилие.

Ева ме целуваше така, сякаш бях най-вкусното нещо, което е опитвала някога, лакомство, за което бе мечтала и към което бе ужасно пристрастена. Това усещане ме замайваше, беше се превърнало в необходимост за мен. Живеех за целувките ѝ.

Когато ме целунеше, усещах, че най-после съм попаднал на мястото си.

Тя изви глава и простена, допряла устни до моите, нежният звук издаваше едновременно удоволствие и подчинение. Прокарваше пръсти през косата ми и я подръпваше леко.

Това усещане, че ме е хванала – че ме притежава, – представляваше за мен предизвикателство на едно по-дълбоко ниво. Придърпах я по-близо до себе си, докато стегнатият ѝ корем се притисна в твърдия ми пенис. Членът ми пулсираше болезнено.

– Ще ме накараш да свърша – измърморих аз.

Всички усилия, които някога полагах, за да се възбудя достатъчно и да стигна до оргазъм, вече не бяха необходими, когато бях със съпругата си. Фактът, че тя съществуваше, вече караше кръвта ми да кипи. Силата на желанието ѝ ме караше да се възбудя. Тя леко се отдръпна назад, беше останала без дъх също като мен.

– Нямам нищо против това.

– Аз също, ако не ме чакаха за заседание.

– Не искам да те задържам. Просто ти благодаря за това, което си казал на баща ми.

Усмихнах се и стиснах дупето ѝ с две ръце.

– Адвокатът ми каза, че това е начин да спечеля много точки.

– Имах толкова много работа, че не успях да му се обадя преди обедната почивка. Тревожех се, че ще научи за годежа, преди да успея да му го съобщя лично – каза тя и ме побутна леко по рамото. – Можеше да ме предупредиш, че ще съобщиш новината на целия свят!

Свих рамене.

– Не го бях планирал по този начин, но не исках да отричам, когато ме попитаха директно.

Тя изви сърдито устни.

– Така е, разбира се. Видя ли онзи нелеп коментар за издутото коремче?

– Тази мисъл ме плаши засега – опитах се да ѝ отвърна небрежно въпреки неочаквания страх, който изпитах. – Възнамерявам за известно време да те запазя единствено за себе си.

– Много добре знам това. – Тя поклати глава. – Побеснях, защото баща ми можеше да си помисли, че съм едновременно сгодена и бременна, а въобще не съм си направила труда да му го съобщя. Изпитах огромно облекчение, когато му се обадих и разбрах, че ти вече си разговарял е него и си му обяснил всичко.

– За мен беше удоволствие.

Ако се налагаше, бях готов да изпепеля целия свят, за да си проправя път към нея.

Тя раздвижи ръце и започна да разкопчава жилетката на костюма ми. Вдигнах вежди, мълчаливо питайки какво възнамерява да прави, но нямах намерение да я спра.

– Още не съм заминала, а вече започваш да ми липсваш – каза тя тихо и оправи вратовръзката ми.

– Не ходи там.

– Ако трябваше само да се усамотя за известно време с Кари, за да поприказвам с него, щях да го направя у дома, а нямаше да ходим чак до Сан Диего – каза тя и вдигна поглед към мен. – Но той се побърква от факта, че Татяна е бременна. Освен това искам да навестя за известно време татко. Особено сега, при това положение.

– Има ли нещо, което би трябвало да ми кажеш?

– Не. Звучеше съвсем добре, когато разговарях с нега, но според мен се надяваше да прекараме известно време заедно, преди да се омъжа. Той смята, че с теб сме се запознали прекалено скоро.

Знаех, че трябва да си държа устата затворена, но не се въздържах.

– А да не забравяме, че и Клайн ще бъде там.

Тя стисна зъби. Отново насочи внимание към пръстите си, които закопчаваха жилетката ми.

– Заминавам след малко. Не искам отново да започваме да се караме. Стиснах ръцете ѝ.

– Ева, погледни ме.

Вперих поглед в буреносните ѝ очи и усетих болка в гърдите си, сякаш нещо ме стискаше отвътре и извиваше така, че можеше да ме обърне наопаки. Не беше престанала да ми се сърди и това ме измъчваше.

– Така и не можеш да разбереш какво ми причиняваш. Как ме влудяваш.

– Не ми говори по този начин. Не трябваше изобщо да споменаваш името на Корин.

– Може би наистина не трябваше. Но нека да бъдем честни, ти започна да говориш за Клайн, защото се безпокоиш, че може да се срещнете.

– Не се безпокоя!

– Ангелчето ми – започнах аз и я изгледах търпеливо, – ти наистина се безпокоиш. Мисля, че няма да преспиш с него, но според мен тревогата ти идва от това, че те е страх да не преминеш границата, която не би трябвало да прекрачваш. Трябваше да реагирам бурно, за да го осъзнаеш, и точно това направих. Трябваше да разбереш какво би ми причинила. Как само мисълта, че си с него, ме кара да полудявам.

– Гидиън – тя стисна ръцете ми, – нищо няма да се случи.

– Не се опитвам да ти пробутам извинения – казах аз и прокарах пръст по бузата ѝ. – Нараних те и съжалявам за това.

– Аз също съжалявам. Исках да избегна проблема, а ето какво се случи.

Знаех, че съжаляваше за караницата ни. Виждах го в очите ѝ.

– Учим се в движение. Не може от време на време да не прецакваме нещата. Просто трябва да ми имаш доверие, ангелчето ми.

– Вярвам ти, Гидиън. Именно заради това стигнахме толкова далеч. Но фактът, че ти изобщо можеш да ми причиниш болка, при това съзнателно...

Поклати глава и ми стана ясно как казаното от мен продължаваше да я тормози.

– Очаквах, че ти винаги ще бъдеш човекът, на когото мога да разчитам никога да не ме нарани съзнателно.

Нанесе ми тежък удар, като ми каза, че се съмнява дали може да ми има доверие. Поех удара, а след това ѝ обясних постъпката си така, както само пред нея бих могъл да го направя. Бях готов да ѝ обясня всичко, да разговарям с нея часове наред, да напиша клетва с кръвта си... ако това бе необходимо, за да я накарам да повярва в мен.

– Има разлика между това да направиш нещо съзнателно и нарочно да причиниш някому зло, не си ли съгласна с мен? – попитах аз и обхванах лицето ѝ в ръце. – Обещавам, че никога не бих ти причинил болка само за да те нараня. Не виждаш ли, че и аз съм не по-малко уязвим от теб? Ти също би могла да ме нараниш.

Чертите на лицето ѝ омекнаха и тя стана още по-красива.

– Не бих го направила.

– Но аз го направих. И ти ще трябва да ми простиш.

Тя отстъпи крачка назад.

– Мразя, когато ми заговориш с този тон.

Обзет от чувство за самосъхранение, не си позволих да се усмихна, макар че много ми се искаше.

– Но този тон те кара да се овлажняваш.

Ева ме изгледа ядно през рамо, отиде до прозореца и застана на същото място, на което и аз бях стоял сутринта. Вързаната ѝ на конска опашка коса разкриваше красотата ѝ и не ѝ даваше възможност да прикрива емоциите си. По бузите ѝ запълзя руменина.

Знаеше ли, че когато беше ядосана по този начин, много често си представях как я връзвам? Не за да ѝ попреча да се движи или за да я обуздая, а за да задържа енергията, която трептеше в нея, тази страст към живота, която аз така и не се научих да изпитвам. Тя ми даваше всичко това, отдаваше ми се напълно.

– Не се опитвай да ме контролираш чрез секс, Гидиън – заяви тя с гръб към мен.

– Изобщо не искам да те контролирам.

– Манипулираш ме. Правиш някои неща... изричаш други... само за да предизвикаш в мен определена реакция.

Скръстих ръце, когато си спомних как целуваше Клайн.

– Ти правиш съвсем същото, нали точно това обсъждахме преди малко.

Извърна се е лице към мен.

– На мен ми е позволено. Аз съм жена.

– А – усмихнах се аз, – знаех си.

– Такава загадка си за мен – въздъхна тя и видях как се изпари и остатъкът от неприятното чувство, което изпитваше. – Но ти здравата си ме разучил. Знаеш точно кое копче в кой момент да натиснеш.

– Ако смяташ, че не прекарвам голяма част от времето си всеки ден в опит да те разгадая, значи не обръщаш достатъчно внимание. Помисли добре върху това, докато проведа съвещанието, а после ще си вземем довиждане както трябва.

Седнах на мястото си, а тя ме проследи с поглед. Наместих слушалките си и спрях, защото осъзнах, че Ева ме наблюдава внимателно. Обичаше да го прави. И бе единственият човек, чийто ненаситен глад към мен ме караше да се чувствам добре. Никога не бях проявявал към сексуалния ѝ апетит онази първосигнална защитна реакция, която другите хора провокираха у мен. Караше ме да се чувствам обичан и желан, без изобщо да изпитвам чувството, че съм заплашен.

– Възбуждам се само като те гледам колко делово си настроен – обясни тя, гласът ѝ бе станал леко дрезгав и това веднага отвлече вниманието ми от работата. – Страшно си секси.

Свих сърдито устни.

– Дръж се прилично в следващите петнайсет минути, ангелчето ми.

– И какво толкова забавно има в приличното държание? Освен това ти обичаш да съм лошо момиче. Абсолютно вярно.

– Петнайсет минути – повторих аз. Това бе огромна отстъпка от моя страна, като се има предвид, че бях планирал видеоконференцията да продължи около час.

– Върши си работата – заяви Ева и се наведе над стола ми като модел от плакат, дишайки в ухото ми. – Ще намеря с какво да се забавлявам, докато ти разговаряш по телефона и играеш е милионите си.

Изведнъж получих силна болезнена ерекция. Беше казала нещо подобно още в началото на връзката ни и седмици след това в главата ми се въртяха какви ли не фантазии.

Можех да ѝ кажа да почака, но знаех, че няма да ме послуша. Заобиколи бюрото ми е решителен поглед и предизвикателно полюшване на бедра. Бях се държал като пълен гадняр и сега тя искаше да ми го върне. Някои двойки се наказват взаимно с болка и пренебрежение. Ние е Ева се наказвахме един друг, доставяйки си удоволствие.

В момента, в който тя излезе от обсега на камерата, аз се включих в конференцията, но без да пускам микрофона или камерата си. Всичките половин дузина участници в съвещанието обсъждаха разгорещено материалите, които Скот им бе предоставил. Дадох им няколко секунди, за да разберат, че съм на линия...

И използвах това време, за да се изправя и разкопчая ципа на панталона си.

Ева събу високите си обувки.

– Добре. Ще ти бъде по-лесно, ако ми съдействаш

– Едва ли си въобразяваш, че може да ми е лесно да провеждам видеоконференция, докато пишката ми се намира в устата ти.

И тогава чух в слушалките как хората от екипа в Калифорния започнаха весело да ме поздравяват. За момент не им обърнах внимание, мислех само за онова, което предстоеше да се случи тук, в кабинета ми.

Само допреди няколко седмици изобщо не можех да си представя, че е възможно да се забавлявам, докато работя. Ако Ева не си беше такава по природа, сигурно щях да я накарам да изчака, докато получа възможност да посветя цялото си внимание на нея. Но моето ангелче обичаше опасностите в любовта, възбуждаше се от мисълта, че всеки момент може да бъде хваната, докато прави секс. Ако не беше тя, никога нямаше да разбера колко много ми харесва тази тръпка. Имаше моменти, в които ми се искаше да я изчукам пред целия свят, така че всички веднъж завинаги да разберат, че ми принадлежи изцяло.

Усмихна ми се палаво и порочно.

– Ако обичаше лесните неща, нямаше да се ожениш за мен.

А аз щях да се оженя за нея отново, и то колкото е възможно по-скоро. И това нямаше да е последният път, в който щях да го направя. Щяхме често да възобновяваме клетвите си и по този начин да си напомняме, че сме си обещали да бъдем заедно завинаги, независимо какво щеше да ни поднесе животът.

Ева се отпусна грациозно на колене в далечната част на бюрото ми и запълзя към мен като лъвица, излязла на лов. Наблюдавах я през опушеното стъкло в горната част на работния плот как се намества и облизва устни с език.

Обзе ме нетърпеливо очакване, бях изправен пред предизвикателството на невероятно еротично преживяване. Всичко, свързано с жена ми, ми доставяше удоволствие, но устата ѝ беше нещо наистина специално. Смучеше ме така, сякаш жадуваше за спермата ми, като че ли беше пристрастена към вкуса ѝ. Ева обожаваше оралната любов. Да ме гледа как свършвам, за нея не беше нищо повече от бонус.

Разтворих панталоните си и дръпнах надолу ластика на боксерките, сетне вперих поглед в лицето ѝ, докато ѝ демонстрирах как ми е въздействала. Тя разтвори устни, дишането ѝ се учести, изправи тялото си назад и седна на петите си, заела молитвена поза.

Наместих се на стола си и се опитах да възприема необичайното усещане, че нещо притиска бедрата ми, а ластикът подпира тестисите ми. Настъпилата реакция бе бърза и неприятна, чувството, че съм завързан, събуди в мен спомени, които безмилостно бях потъпкал. Премислих и отдръпнах назад стола си, сърцето ми биеше като лудо...

Ева ме погълна.

– По дяволите! – просъсках и забих своите пръсти в облегалките на стола, когато нейните се забиха в бедрата ми.

Усетих силен прилив на гореща влага около чувствителната главичка на члена ми. Ева я засмука мощно и мекият ѝ като коприна език започна да масажира точно онази точка, която трябваше. Въпреки ударите на сърцето си успях да чуя членовете на екипа, които ме питаха дали микрофонът и камерата ми бяха в изправност...

Изправих гръб, придърпах стола напред и ги включих.

– Извинете за закъснението – започнах аз делово, докато Ева продължаваше да поглъща члена ми. – След като вече имахте възможност да се запознаете с материалите, да обсъдим мерките, които ще предприемете за осъществяване на направените препоръки.

Ева измърмори нещо в знак на одобрение и звукът отекна в цялото ми тяло. Членът ми беше толкова твърд, че можех да кова пирони с него, а нежните ѝ пръсти го притискаха точно толкова, колкото да ме накарат да искам още.

Пръв заговори Тим Хендерсън, мениджър на проекта и ръководител на екипа. Едва успявах да се съсредоточа, виждах го по-скоро по спомен, отколкото на монитора пред мен. Висок, болезнено слаб мъж с бледа кожа и буйна черна къдрава коса, той обичаше да говори, което в момента бе добре дошло за мен, като се има предвид, че устата ми бе съвсем пресъхнала.

– Бих искал да имам повече време, за да прегледам документите – започна той, – но на първо четене ми се струва, че графикът е прекалено напрегнат. Някои от предложенията са чудесни и с нетърпение очаквам да видя какво бихме могли да направим с тях, но навлизането във фазата на бета тестването може да се извърши след не по-малко от година, а не след шест месеца.

– Точно това ми каза и преди половин година – напомних му и стиснах юмрук, когато Ева пое члена ми дълбоко в гърлото си.

По врата ми изби пот, щом тя го придърпа, устата ѝ беше като меко кадифе, което ме изсмукваше.

– Изгубихме най-добрия си дизайнер, който отиде в "Ланкорп"...

– Предложих ви друг човек на негово място, а вие го отхвърлихте.

Хендерсън стисна зъби. Беше гений в областта на програмирането, имаше невероятен творчески потенциал, но не умееше да работи с останалите и се съпротивляваше при всяка външна намеса. Това можеше да бъде предимство... стига да не пилееше времето и парите ми.

– При създаването на творчески екип е необходимо да се постигне деликатно равновесие – възрази той. – Не можеш просто да вземеш един човек и да го изпратиш да запълни някоя дупка. Сега, след като сме намерили точния човек...

– Благодаря – прекъсна го Джеф Симънс и при тази похвала ъгловатото му лице се разля в усмивка.

– Продължаваме да отбелязваме напредък – продължи Тим. – Ние...

– Вие продължавате да не спазвате поставените от самите вас срокове.

Тонът ми беше по-рязък, отколкото възнамерявах, но това се дължеше на палавия и пъргав език на жена ми. Лижеше члена ми бавно и нежно от корена чак до върха и това ме подлудяваше. Бедрата ме боляха от напрежение, мускулите ми се стягаха от усилието да не помръдна от стола. С върха на езика си тя проследяваше всяка чувствителна вена, галеше пулсиращия ръб на главичката е целия си език.

– Като в същото време създаваме изключителен, невиждан досега потребителски опит – не ми остана длъжен той. – Вършим си работата, и то както трябва.

Исках да наведа Ева над бюрото и да я изчукам. Силно.

Но за да го направя, трябваше първо да приключа с проклетата видеоконференция.

– Чудесно. Сега просто трябва да действате по-бързо. Изпращам ви един екип, който ще ви помогне да постигнете целите навреме. Те ще...

– Чакай малко, Крос – прекъсна ме Хендерсън и се наведе над камерата. – Ако ни изпратиш някакви чиновничета, които да ни дишат във врата, единственото, което ще постигнеш, е да забавиш работата ни! Трябва да оставиш разработката на нас. Ако ни е необходима помощ, ще те помолим да ни я изпратиш.

– Ако мислите, че ще ви дам парите си и само ще стоя отстрани да наблюдавам, дълбоко сте се излъгали.

– Ммм – измърмори Ева, а очите ѝ весело блестяха под стъклото. Протегнах се под бюрото, хванах главата ѝ за тила и леко я притиснах.

– Има голяма конкуренция в сферата за разработване на приложения. Това е причината, поради която се обърнахте към мен. Представихте уникална и интересна концепция за създаване на игри със срок от една година за разработването и пускането ѝ на пазара, което според моя екип беше разумно и постижимо. – Спрях да си поема дъх, измъчван от горещите устни, които се движеха нагоре-надолу по побеснелия ми член. Сега Ева работеше съвсем целенасочено, движеше бързо ръката си и ме тласкаше напред. Вече не се опитваше да ме дразни и възбужда. Искаше да свърша. И то веднага.

– Гледате на това от съвсем погрешен ъгъл, господин Крос – намеси се Кен Харада и прокара ръка по брадичката си във форма на катинарче. – Формално наложените времеви граници не позволяват развитието на истински творчески процес. Не разбирате как...

– Моля ви, не ме карайте да играя ролята на лошия.

Бях напълно обзет от нуждата да го вкарам и да я изчукам. Агресията в мен непрекъснато се покачваше и трябваше да проявя неимоверни усилия, за да се държа що-годе възпитано.

– Гарантирахте, че ще изготвите всички елементи съгласно график, който вие сами създадохте, а сега не удържате на думата си. Принуден съм да ви помагам, за да изпълните условията, които сами поставихте.

Художникът се отпусна на стола си и измърмори нещо под нос.

Стиснах по-силно врата на Ева и се опитах да я накарам да забави темпото. След това се предадох и започнах да я движа, подканвах я грубо да смуче все по-бързо. По-силно. Да ме изцеди до капка.

– Ето какво ще стане от тук нататък. Ще работите е екипа, който ви изпращам. Ако не спазите и следващия срок, ще назнача някой друг на мястото на Тим.

– Глупости! – изкрещя той. – По дяволите, това си е моето приложение! Не можеш да ми го отнемеш.

Трябваше да действам по-меко и по-тактично, но не можех да го направя, съзнанието ми бе замъглено от животинската нужда да се съвкупявам.

– Прочетете договора по-внимателно. Направете го още тази вечер и утре, след като новият екип пристигне, ще поговорим отново.

След като свърша...

По гръбнака ми преминаха тръпки. Тестисите ми се повдигнаха нагоре. Бях съвсем близо и Ева го знаеше. Бузите ѝ се движеха при силното засмукване, езикът ѝ потрепваше по чувствителната долна част на главичката на пениса ми. Сърцето ми биеше до пръсване, дланите ми бяха потни.

Вперил поглед в половин дузина гневни лица и слушайки протестите в слушалката, бях връхлетян от оргазма, който ме повали със силата на товарен влак. Едва успях да натисна копчето, с което се изключва микрофона, и от гърдите ми се изтръгна стон; изпразних се мощно в ненаситната уста на Ева, която продължаваше да се движи. Тя простена и с две ръце ме изцеди до последна капка, дърпаше и стискаше, а аз продължавах да изливам поток от сперма, който не можех да спра. Усетих как гореща вълна облива лицето ми. Гледах като закован в монитора и се опитвах да се преборя с желанието да затворя очи и да отметна глава, да се освободя и изцяло да се потопя в удоволствието, че съм се изпразнил заради жена си. Че тя бе причината за това.

Когато напрежението постепенно започна да отминава, пуснах косата ѝ и докоснах бузата ѝ с върха на пръстите си.

Включих отново микрофона.

– Администраторът ми ще ви се обади след няколко минути – заявих с дрезгав глас – и ще уговори с вас среща за утре. Надявам се да стигнем до взаимно приемливо решение. До утре.

Изключих компютъра и свалих слушалките.

– Ела тук, ангелчето ми.

Бутнах стола си назад и я измъкнах изпод бюрото, преди тя да успее да го направи сама.

– Ти си абсолютна машина! – възкликна тя, гласът ѝ беше дрезгав като моя, устните – червени и подути. – Не мога да повярвам, че дори не трепна! Как е възможно... О!

Малкото парче дантела, което ѝ служеше за бельо, падна на пода на парчета.

– Харесвах тези бикини! – промълви тя задъхано.

Вдигнах я и поставих голото ѝ дупе върху хладното стъкло, така че членът ми лесно да проникне в нея.

– Това ще ти хареса повече.

***

– Ангелчето ми.

Ева премигна срещу мен като поспаливо коте, когато излязох от банята до кабинета ми.

– Ммм.

Усмихнах се, когато я видях все още отпусната в стола до бюрото ми.

– Предполагам, че си добре.

– Никога не съм била по-добре. Протегна се и прокара ръка по косата си.

– След това чукане все още не мога да си събера акъла, но иначе съм добре, благодаря, че попита.

– Няма защо.

Отправих се към нея с топла влажна кърпа в ръка.

– Да не би да се опитваш да поставиш рекорд за постигнати най-много оргазми в един ден?

– Това е интересно предложение. Нямам нищо против да пробвам.

Протегна ръка, като че ли искаше да ме спре.

– Стига вече, маниак такъв. Ако решиш да ме чукаш още веднъж, накрая ще се превърна в идиот, на когото му текат лигите от устата.

– Кажи ми, ако промениш решението си.

Коленичих пред нея и разтворих краката ѝ. Напълно обезкосмена и прекрасно розова, катеричката ѝ изглеждаше чудесно. Идеално.

Ева ме гледаше, докато я почиствах, протегна ръка и прекара пръсти през косата ми.

– Не работи прекалено много през уикенда, разбра ли?

– Като че ли има какво друго да правя, когато те няма – промърморих аз.

– Наспи се. Почети някоя книга. Планирай събиране с приятели.

Свих саркастично устни.

– Не съм забравил. Ще поканя момчетата тази вечер.

– Така ли?

Леността изчезна от погледа ѝ. Успях да се отдръпна, преди да затвори краката си.

– Кои момчета?

– Тези, с които искаш да се запознаеш.

– Ти ли ще им се обадиш?

Изправих се.

– Ще се съберем тази вечер.

– И какво ще правите?

– Ще пийнем. Ще се помотаем. Отидох обратно в банята, хвърлих кърпата в коша и измих ръцете си.

Ева ме последва.

– В някой клуб ли ще ходите?

– Може би да, може би не.

Тя се облегна на рамката на вратата и скръсти ръце.

– Някой от тях женен ли е?

– Да – отвърнах и прехвърлих кърпата обратно на поставката. – Аз.

– Само ти ли? А Арнолдо там ли ще бъде?

– Може би. Сигурно.

– Защо ми отговаряш така едносрично?

– А ти защо ме разпитваш?

Зададох ѝ този въпрос, но много добре знаех отговора. Съпругата ми беше ревнива, обсебваща жена. За щастие и на двама ни, това ми харесваше. И то много.

Сви рамене, но жестът ѝ беше отбранителен.

– Просто искам да знам какво ще правиш това е.

– Ако настояваш, ще си остана вкъщи.

– Не те карам да правиш подобно нещо.

Под очите ѝ имаше малко размазан черен грим. Обичах да я разрошвам и да ѝ придавам този вид на току-що изчукана жена. Страшно много ѝ отиваше.

– Хайде тогава, кажи какво искаш.

Тя издаде някакъв отчаян звук.

– Защо отказваш да ми кажеш какво сте замислили с момчетата?

– Защото не знам, Ева. Обикновено се срещаме в дома на някой от нас и пием. Играем карти. Понякога излизаме.

– И сваляте мацки. Група готини секси пичове, излезли да се кефят и да си прекарат добре.

– Няма лошо. А кой каза, че са готини?

Тя ме погледна косо.

– Тръгнали са с теб да свалят мацки. Това означава, че или са достатъчно секси, за да не се загубят напълно в сянката ти, или са твърде самоуверени, за да се безпокоят от това.

Вдигнах лявата си ръка. Кървавочервените рубини на венчалната ми халка заблестяха на светлината. Никога не свалях пръстена от ръката си и не възнамерявах да го правя в бъдеще.

– Помниш ли това?

– Не се тревожа за теб – измърмори тя и отпусна ръце. – Ако чукането днес не ти стига, значи имаш нужда от лекарска помощ.

– И това го казва жената, която не можа да изчака петнайсет минути.

Тя се изплези.

– Ето това ме накара да те изчукам още тук.

– Арнолдо ми няма доверие, Гидиън. Не иска да бъдеш с мен.

– Решението не е негово. Някои от твоите приятели също няма да ме харесат. Знам, че Кари все още се колебае.

– Ами ако Арнолдо каже на останалите какво е отношението му към мен?

– Ангелчето ми. – Отидох до нея и я хванах за бедрата. – Обикновено жените са тези, които споделят чувствата си с приятелки.

– Не говори като сексист.

– Знаеш, че съм прав. Освен това Арнолдо знае как стоят нещата. Преди време и той беше влюбен.

Ева вдигна поглед към мен и ме изгледа с невероятно красивите си очи.

– А вие влюбен ли сте, господин Крос?

– Безвъзвратно.

***

Мануел Алкоа мина зад гърба ми и ме плесна по рамото.

– Заради теб току-що загубих хиляда долара, Крос.

Облегнах се на кухненския остров, мушнах ръка в джоба на дънките си и стиснах мобилния си телефон. Ева вече летеше към Калифорния и очаквах е нетърпение известие от нея или Раул. Никога не се бях страхувал от пътуване със самолет, нито се бях безпокоил за безопасността на някой друг. До този момент.

– Как така? – попитах аз и отпих от бирата си.

– Мислех, че ти ще си последният, който ще надене брачните окови, а ти се оказа първият – заяви Мануел и поклати глава. – Направо ме уби. Оставих бутилката.

– Искаш да кажеш, че си заложил срещу мен?

– Точно така. Макар че подозирам, че някой е разполагал е вътрешна информация.

Финансовият аналитик присви очи и погледна към Арнолдо Ричи, който стоеше от другата страна на масата. Той само повдигна рамене.

– Ако това може да те утеши – отвърнах, – аз също бих заложил срещу себе си.

Мануел се ухили.

– Латиноамериканките са върхът, приятелю. Пищни, секси. Има какво да ти напълни ръцете и в леглото, и извън него. Горещи. Страстни – продължи да изрежда той. – Добър избор.

– Мануел – извика Араш откъм хола. – Донеси най-после тези лимони.

Наблюдавах как Мануел излиза от кухнята с купа нарязани лимони. Апартаментът на Араш беше модерен и просторен, с прекрасна гледка към Ийст ривър. Най-забележителното нещо в него беше липсата на стени, като изключим тези, които отделяха банята.

Заобиколих покрития с гранитен плот остров и приближих Арнолдо.

– Как си?

– Добре – отвърна той и сведе поглед към кехлибарената течност, която полюшваше в чашата си. – Бих ти задал същия въпрос, но ти изглеждаш страхотно. Радвам се, че е така.

Не исках да си губя времето в празни приказки.

– Ева се тревожи, че си настроен зле към нея.

Той ме погледна.

– Никога не съм се отнасял неуважително към съпругата ти.

– Тя и не твърди подобно нещо.

Арнолдо отпи, спря за момент, за да се наслади на качественото питие, след което го преглътна.

– Доколкото разбирам, ти си, каква е точната дума?... Пленен от тази жена.

– Обсебен съм от нея – подсказах му аз, чудейки се защо просто не говореше на италиански.

– А, да – усмихна се той едва забележимо. – Добре знаеш, че и аз съм преживявал подобно нещо, приятелю. Затова не те съдя.

Бях сигурен, че Арнолдо ме разбираше. Когато го открих във Флоренция, той се възстановяваше от загубата на една жена, тогава той буквално се давеше в пиене и готвеше като луд, създаваше толкова много шедьоври на кулинарното изкуство, че направо ги раздаваше. Бях силно впечатлен от пълното отчаяние, в което бе изпаднал, и от неспособността му да сподели с някого.

Тогава бях напълно убеден, че никога няма да изпитам подобно нещо. Усещанията ми за живота бяха притъпени, все едно се намирах зад матовата звукоизолирана стъклена врата на кабинета си. Знам, че никога нямаше да мога да обясня на Ева как ми подейства първия път, когато я видях, беше толкова топла, така изпълнена с живот. Цветна експлозия насред черно-белия пейзаж.

– Voglio che sia felice. – Това просто изречение изразяваше цялата същност на проблема: "Искам тя да бъде щастлива".

– Ако щастието ѝ зависи от това, което аз мисля – отвърна ми той на италиански, – значи искаш прекалено много. Никога не бих казал и дума против нея. Докато сте заедно, винаги ще се отнасям към нея с уважението, което изпитвам към теб. Но имам правото на избор какво да мисля за нея, Гидиън.

Погледнах към Араш, който подреждаше чашки за шотове на бара в хола. Като мой адвокат той знаеше както за брака ми, така и за секс записа на Ева, но нито едно от двете не го притесняваше ни най-малко.

– Връзката ни е... сложна – опитах се да обясня аз тихо. – Нараних я не по-малко, отколкото тя мен, а може би и повече.

– Не се изненадвам да чуя това, но въпреки всичко съжалявам – каза Арнолдо и ме изгледа внимателно. – Не можа ли да избереш някоя от другите жени, които те обичаха и не биха ти създали никакви проблеми? Някое удобно украшение, което безпроблемно би се вписало в живота ти?

– Както би казала Ева, какво му е забавното на това? – отвърнах аз, но усмивката изчезна от лицето ми. – Тя ме предизвиква, Арнолдо. Кара ме да виждам нещата... да мисля за тях по начин, по който никога не съм мислил преди. Освен това ме обича. Не като останалите.

Отново се протегнах за телефона.

– Ти не позволи на другите да те обичат.

– Не можех да го направя. Чаках нея.

Лицето му изведнъж стана замислено и аз добавих:

– Не мога да си представя, че твоята Бианка не ти е създавала проблеми.

Той се засмя.

– Така е. Но моят живот е прост. Мога да се справя с някои усложнения.

– А моят живот беше подреден. Сега обаче се превърна в приключение.

Тъмните очи на Арнолдо ме изгледаха сериозно.

– Именно тази нейна необузданост ме тревожи най-много.

– Спри да се тревожиш.

– Ще го кажа само веднъж и никога повече няма да го споменавам. Можеш да се ядосваш на думите ми, но разбери, че ги казвам с цялото си сърце.

Стиснах зъби.

– Кажи какво ти тежи.

– Седях на масата на Ева и Брет Клайн, докато вечеряха. Наблюдавах ги заедно. Между тях има химия също като тази между Бианка и мъжа, заради когото ме напусна. Много ми се иска да вярвам, че Ева няма да обърне внимание на това, но тя вече доказа, че не може да го направи.

Погледнах го право в очите.

– Имаше своите основания за това. Основания, които аз ѝ дадох.

Арнолдо отпи отново.

– Тогава ще се моля да не ѝ даваш повече основания.

– Ей – провикна се Араш, – спрете с този италиански и си довлечете задниците тук.

Арнолдо допря чашата си в бутилката ми, след което отмина. Допих бирата си сам, искаше ми се за момент да обмисля това, което Арнолдо току-що ми беше казал.

След това отидох при останалите.

4.

– Защо се мръщиш, бебчо? – попита Кари. Гласът му беше тих и сънлив от лекарството против повръщане, което бе взел още при излитането на самолета.

Бях вперила поглед във вариантите, които падащото меню предлагаше, и курсорът се чудеше къде да спре, докато се колебаех кой от тях да избера. "Сгодена" или "сложно е"? Тъй като вариантът "омъжена" също бе подходящ реших, че най-добре би било да посоча "всички, изброени по-горе".

Нямаше ли да е забавно да се опитам да обясня избора си? Погледнах към другия край на луксозно обзаведения салон на частния самолет на Гидиън и видях най-добрия си приятел, излегнат върху белия кожен диван и пъхнал ръце под главата си. Беше висок и слаб, изглеждаше прекрасно с вдигнатата нагоре риза и смъкнатите надолу спортни панталони, под които се виждаха идеално оформените му коремни мускули, с помощта на които "Грей айлс" продава дънките, бельото и другите мъжки артикули от колекцията си. Кари нямаше абсолютно никакъв проблем с това да привикне към лукса, осигурен от огромното богатство на Гидиън. Веднага се бе настанил удобно сред елегантната обстановка на свръхмодерния салон. И колкото и да е странно, макар и небрежно облечен изглеждаше съвсем на мястото си сред мебелите от полиран метал и сив орех.

– Опитвам се да си направя акаунт в някои социални мрежи – отговорих аз.

– Леле!

Изправи се грациозно и без всякакво усилие, изненадващото беше, че по позата, която зае, личеше, че е нащрек.

– Това е голяма стъпка.

– Така е.

Досега се бях крила заради Нейтън, страхувах се да си създам профил и по този начин да го улесня да ме издири.

– Но вече е време да го направя. Чувствам се... Няма значение. Просто време е вече.

– Наистина.

Облегна лакти на коленете си, събра пръстите на ръцете си и започна да барабани.

– Тогава защо се мръщиш така?

– Ами, има много неща, които трябва да обмисля. Искам да кажа, до каква степен бих могла да споделям?

Вече не трябва да се безпокоя за Нейтън, но Гидиън през цялото време е обект на внимание.

Мисълта ми се насочи към Гидиън, затова реших да проверя неговия профил. Появи се на екрана и ясно видях малката синя отметка, която показваше, че този профил със сигурност е автентичен. При вида на снимката му, на която беше облечен в черен костюм с жилетка и любимата ми синя вратовръзка, веднага изпитах болезнено желание да бъда с него. Беше сниман на покрива на някоя сграда и зад гърба му се виждаха неясните очертания на Манхатън, докато той самият бе съвсем живо и контрастно уловен от фотоапарата.

В действителност обаче той излъчваше много по-силна жизнена енергия. Вперих поглед в очите на Гидиън и потънах в това невероятно синьо. Черната коса служеше като идеална рамка за лицето му, напомнящо лице на паднал ангел, като го обгръщаше с лъскави кичури от тъмна коприна.

Може би бях поетично настроена? Да. Но видът му можеше да послужи за вдъхновение на сонет. Да не говорим за взето на мига решение за женитба.

Кога беше правена тази снимка?

Преди да се срещнем? Гидиън имаше надменния сдържан вид, каращ го да изглежда като недостижима мечта.

– Омъжена съм – изтърсих аз, откъсвайки поглед от най-невероятния мъж, когото бях срещала. – Разбира се, за Гидиън. За кого друг бих могла да се омъжа?

Кари замръзна на мястото си, докато аз продължавах да бръщолевя.

– Моля?

Изтрих длани в клина си. Опитвах да се измъкна, като му съобщавах новината, докато съзнанието му бе замъглено от лекарството против повръщане, но в този момент бях готова да се възползвам от всяка предоставена ми възможност.

– Когато заминахме заедно миналия уикенд. Сключихме тайно брак.

Кари мълча в продължение на една безкрайна напрегната минута. След това неочаквано се изправи на крака.

– Будалкаш ли ме?

Раул извърна глава към нас. Направи го съвсем небрежно и спокойно, но от погледа му веднага стана ясно, че е нащрек. Седеше в далечния край, мрачното му присъствие бе неочаквано ненатрапчиво за такъв набиващ се на очи мъж.

– Защо, по дяволите, е цялото това бързане? – тросна се Кари.

– Ами... просто така се случи.

Не можех да го обясня. И аз си мислех, че е прекалено рано. Все още мисля така. Но Гидиън е единственият мъж, когото мога да обичам така всеотдайно. Когато се замислих за това, установих, че той е бил прав – само отлагахме неизбежното. Освен това Гидиън изпитваше нужда да му обещая, че ще бъда негова завинаги. Моят невероятен съпруг, на когото му беше толкова трудно да повярва, че може да бъде обичан.

– Не съжалявам.

– Все още не – заяви Кари и прокара ръце през косата си. – Господи, Ева! Не можеш просто ей така да се омъжиш за първия мъж, с когото имаш сериозна връзка.

– Не се омъжих просто ей така – възразих аз и смутено се опитвах да не поглеждам към Раул. – Знаеш какви чувства изпитваме един към друг.

– Разбира се. Вие и двамата сте откачалки поотделно. Съберете ли се заедно, става истинска лудница. Показах му среден пръст.

– Ще се справим. Надяването на пръстена не означава, че сме престанали да работим върху взаимоотношенията си.

Кари се отпусна в стола точно срещу мен.

– Какъв ще е мотивът му да се опитва да работи върху себе си? Наградата вече му е в кърпа вързана. Сега вече никога няма да се отървеш от психопатските му сънища и от непрекъснатите резки промени в настроението му.

– Чакай малко – възразих аз напрегнато, съзнавайки горчивата истина в думите му. – Когато ти казах, че сме сгодени, изобщо не се разтревожи така.

– Защото предполагах, че ще мине най-малко година, преди Моника да успее да организира сватбата. Може би дори година и половина. Така поне щяхте да имате известно време да се опитате да поживеете заедно.

Оставих го да продължи да нарежда. По-добре бе да го направи на десет хиляди метра над земята, отколкото на някое обществено място, където целият свят можеше да го чуе.

Наведе се по-близо към мен, зелените му очи бяха изпълнени с ярост.

– Ще имам бебе и няма да се женя. И знаеш ли защо? Защото съм прекалено прецакан и съм напълно наясно с това. Не трябва да карам някой друг да търпи щуротиите ми. Ако те обичаше, той щеше да мисли единствено за теб и за това кое е най-добро за теб.

– Щастлива съм, че се радваш за мен, Кари. Това означава много. – Думите ми бяха изпълнени със сарказъм, но сами по себе си бяха съвсем честни. Имах приятелки, на които можех да се обадя, за да ми кажат какъв невероятен късмет съм извадила. Кари беше най-добрият ми приятел, защото винаги ми говореше напълно откровено, дори когато отчаяно исках да чуя захаросани приказки.

Но Кари мислеше само за тъмната страна на нещата. Не разбираше колко светлина бе внесъл Гидиън в живота ми. Одобрението и любовта. Сигурността. Гидиън ми беше върнал свободата, живот, който вече не бе изпълнен с ужас. Клетвата, която бях изрекла в замяна, беше най-малката отплата, която можех да му дам.

Насочих отново вниманието си към профила на Гидиън, забелязах, че последният му пост беше един линк към статия за годежа ни. Съмнявам се, че го бе споделил самият той, беше прекалено зает, за да се занимава с подобни неща. Но предполагам, че го бе одобрил. Ако не беше така, то по някакъв друг начин бе показал ясно, че съм достатъчно значима за него, за да се превърна в единствената част от личния му живот, която можеше да бъде споделена в иначе твърде професионалния му профил.

Гидиън се гордееше с мен. Гордееше се, че ще се ожени за мен – една объркана жена, допуснала много грешки в миналото си. Каквото и да си мислеха другите, бях убедена в себе си, че аз съм тази, на която наградата ѝ бе в кърпа вързана.

– По дяволите! – изруга Кари и се отпусна в стола си. – Караш ме да се чувствам като пълен глупак.

– Търколило се гърнето... – измърморих аз и кликнах на линка, за да видя и други снимки на Гидиън. Беше грешка.

Всички снимки, поствани от администратора на страницата му, бяха свързани с бизнеса на Гидиън, но неофициалните, на които бе отбелязан, не бяха. Това бяха цветни снимки на Гидиън, придружен от различни жени. И тази гледка ми подейства като удар. Стомахът ми се сви от ревност.

Господи, изглеждаше страхотно в смокинг. Тъмен и опасен. Първичната красота на лицето му, издяланите като с длето идеални скули и устни, самоуверената стойка и твърде изявената арогантност. Алфа мъжкар в разцвета на силите си.

Знаех, че снимките са стари. Знаех, че жените на тях нямат никаква представа за невероятните му умения в леглото, той имаше твърдо установено правило в това отношение. Но това не попречи да се подразня при вида им.

– Аз ли съм последният, който научава? – попита Кари.

– Ти си единственият – отвърнах аз и хвърлих поглед към Раул. – Поне от моя страна. Гидиън иска да каже на целия свят, но ще го задържим в тайна.

Той ме изгледа внимателно.

– За колко дълго време?

– Завинаги. Що се отнася до всички останали, следващата ни сватба ще бъде първата.

– Изпитваш ли някакви колебания?

Убиваше ме това, че Кари изобщо не се притесняваше, че не бяхме сами. През цялото време болезнено съзнавах, че всяка моя дума и всяко мое действие бяха наблюдавани.

Не че присъствието на Раул повлия по някакъв начин на отговора ми.

– Не. Щастлива съм, че се омъжих за него. Обичам го, Кари.

Бях щастлива, че Гидиън ми принадлежи. Освен това ми липсваше. След като видях снимките, дори още повече.

– Знам, че го обичаш – въздъхна Кари.

Не можах да се въздържа, отворих лаптопа си и изпратих на Гидиън съобщение: "Липсваш ми".

Отговори ми моментално: "Обърни самолета".

Усмихнах се. Съобщението беше съвсем в стила му. И съвсем не в моя. Да губя времето на пилота, горивото... струваше ми се прекалено лекомислено. Нещо повече, това щеше да бъде доказателство колко зависима съм станала от Гидиън. Което щеше да е смъртоносно за връзката ни. Той можеше да има всичко, която жена си пожелае, когато си я пожелае. Ако някога станех прекалено лесно достижима за него, и двамата щяхме да изгубим уважение към личността ми. А не след дълго щях да изгубя и любовта му.

Върнах се обратно към профила си и качих от телефона едно селфи, което си бяхме направили с Гидиън. Реших това да бъде профилната снимка. След това тагнах Гидиън и добавих следния коментар към снимката: "Любовта на живота ми".

В края на краищата, ако на неговите снимки се появяваха други жени, исках да има поне една, на която да присъствам и аз. А тази, която бях избрала, беше несъмнено интимна. И двамата лежахме по гръб и слепоочията ни се докосваха, по лицето ми нямаше никакъв грим, а той бе отпуснат и спокоен и в очите му грееше усмивка. Предизвиквах всеки да погледне снимката и да установи, че между нас имаше такава здрава връзка, каквато светът не познаваше.

Изведнъж ми се прииска да му се обадя. Толкова много ми се щеше да чуя този невероятно секси глас, опияняващ като най-качествена напитка, спокоен, с едва доловима заядлива нотка. Исках да бъда с Гидиън, да поставя ръката си в неговата, да долепя устни до врата му и да усетя мириса на кожата му, който предизвикваше някакъв първичен глад в мен.

Понякога се плашех от това колко много се нуждаех от него. До такава степен, че нямах нужда от абсолютно нищо друго. Нямаше друг човек, с когото да искам да бъда повече – включително най-добрия ми приятел, който в момента се нуждаеше почти толкова силно от мен.

– Всичко е наред, Кари – уверих го аз. – Не се тревожи.

– Щях да се тревожа повече, ако си мислех, че наистина вярваш в това – каза той и нетърпеливо отметна кичурите коса от челото си. – Прекалено скоро е, Ева.

Кимнах.

– Но ще видиш, че ще се получи. Трябваше да се получи. Не можех да си представя живота без Гидиън.

Кари отпусна глава назад и затвори очи. Можех да си помисля, че се поддава на ефекта на хапчетата против повръщане, но забелязах, че кокалчетата на ръцете му бяха побелели от стискане на подлакътниците. Трудно му беше да приеме новината. Не знаех какво да кажа, за да го ободря.

"Все още се движиш в неправилната посока" – гласеше съобщението на Гидиън.

За малко щях да го попитам откъде знае това, но се спрях. "Добре ли си прекарвате с момчетата?"

"По-приятно ми е, когато съм с теб."

Усмихнах се. "Надявам се, че е така. – Пръстите ми спряха за момент, след това написах: – Казах на Кари."

Отговорът пристигна моментално. "Все още ли сте приятели?"

"Засега не се е отказал от мен."

Не отговори нищо на това и аз си казах, че не трябва да търся някакъв дълбок подтекст в мълчанието му. Беше излязъл с приятелите си. Дори фактът, че ми отговори, вече означаваше прекалено много.

Въпреки това бях ужасно щастлива, когато десет минути по-късно получих следното съобщение: "Не спирай да си мислиш колко ти липсвам".

Погледнах към Кари и забелязах, че ме наблюдава. Дали и Гидиън беше подложен на същото неодобрение от страна на приятелите си?

"Не спирай да ме обичаш" – отвърнах му аз.

Отговорът му беше кратък и съвсем в негов стил: "Имаме сделка".

***

– Южна Калифорния, любов моя, колко много ми липсваше – каза Кари, докато слизаше по стълбите на самолета, след това наклони глава назад и погледна нощното небе. – Господи, колко е хубаво да избягаш от влагата на Източния бряг Спуснах се по стълбата след него, нямах търпение да стигна до високата тъмна фигура, която чакаше до лъскавия черен джип. Виктор Рейъс беше от мъжете, които моментално привличат вниманието. До известна степен това се дължеше на факта, че е ченге. Останалото се дължеше изцяло на него.

– Татко!

Спуснах се с все сила към него, той се отдръпна от джипа, на който се беше облегнал, и протегна ръце да ме прегърне.

Пое удара на тялото ми в неговото, вдигна ме от земята и ме притисна толкова силно, че не можах да си поема дъх.

– Радвам се да те видя, рожбо – каза той с дрезгав глас.

Кари бавно пристъпи към нас. Татко ме остави обратно на земята.

– Здрасти, Кари.

Сграбчи ръката на Кари, дръпна го към себе си и го прегърна бързо, след това го плесна сърдечно по рамото.

– Добре изглеждаш, момчето ми.

– Старая се.

– Взехте ли си всичко? – попита татко.

Погледна Раул, който пръв бе слязъл от самолета, а сега стоеше мълчаливо и в очакване до един черен мерцедес наблизо.

Гидиън ми беше казал да забравя за присъствието на Раул. Никак не ми беше лесно да го направя.

– Да – отговори Кари и намести дръжката на сака на рамото си. Носеше в ръка чантата ми, която бе по-лека от неговата. Въпреки грима и трите чифта обувки, които бях взела, багажът му беше по-голям от моя. Обичах този негов навик.

– Гладни ли сте? – попита татко и ми отвори предната врата на колата.

В Калифорния беше малко след девет, но в Ню Йорк минаваше полунощ. Обикновено не вечерях в такъв късен час, но не бяхме яли нищо.

Кари отговори, преди още да успея да се кача в колата:

– Умирам от глад.

– Ти винаги си гладен – засмях се аз.

– Ти също, сладурано – не ми остана длъжен той, вмъкна се на задната седалка, седна по средата и се наведе напред, за да не се чувства изолиран. – Аз просто не изпитвам вина от това.

Започнахме да се отдалечаваме от самолета, гледах го как става все по-малък, докато ние се движехме по пистата към изхода. Хвърлих бърз поглед към баща си, опитвах се да разбера какво мислеше за начина ми на живот като съпруга на Гидиън. Частните самолети. 24-часовата охрана. Знам какво беше отношението му към богатството на Стантън, но той ми беше втори баща. Надявах се, че към съпруга ми щеше да се отнесе по-благосклонно. Въпреки това съзнавах, че имаше огромна разлика с предишния ми начин на живот. Преди щяхме да кацнем на пристанището в Сан Диего. Щяхме да се отправим към района на "Гасламп", да намерим някоя свободна маса в "Дикс ласт ризорт" и в следващия час да се смеем на глупости и да пием бира, докато вечеряме.

Сега между нас се чувстваше напрежение, каквото никога не бе имало преди. Нейтън. Гидиън. Мама. Сякаш всички те се бяха настанили помежду ни.

Беше ужасно. Наистина ужасно.

– Какво ще кажете да отидем в онова заведение на "Оушънсайд" с отвратителната бира и черупките от фъстъци по пода? – предложи Кари.

– Точно така – заявих аз, обърнах се и му се усмихнах благодарно. – Ще бъде много забавно.

Непретенциозно и познато. Идеално.

Когато погледнах към баща ми и видях, че се усмихва, разбрах, че и той мисли същото.

– Дадено.

Летището остана далеч зад гърба ни. Извадих телефона от чантата си и го включих, исках да пусна музика по уредбата на колата, така че тя да ни напомни за отминалите и не чак толкова сложни времена.

Есемесите започнаха да се появяват един след друг и скоро запълниха целия екран на телефона ми. Последният беше от Брет: "Обади ми се, когато пристигнеш в града".

И като по даден знак по радиото зазвуча "Златна".

***

На следващия ден тъкмо изкачвах стълбите на малката веранда пред къщата на баща ми, когато телефонът ми започна да вибрира. Извадих го от джоба на шортите си и затрептях от щастие, когато видях снимката на Гидиън на екрана.

– Добро утро – започнах аз и се настаних близо до вратата, в единия от покритите с възглавници столове от ковано желязо. – Добре ли спа?

– Достатъчно добре. – Любимият ми леко дрезгав глас премина като ласка през мен. – Раул каза, че кафето на Виктор Рейъс може да събуди и мечка от зимния ѝ сън.

Хвърлих поглед към мерцедеса, паркиран от другата страна на тясната уличка. Прозорците бяха така плътно затъмнени, че мъжът вътре не се виждаше. Имаше нещо малко плашещо в това, че преди още да успея да се прибера вътре, Раул някак си бе успял да каже на Гидиън за кафето, което току-що му бях занесла.

– Да не се опитваш да ме сплашиш, като ми демонстрираш, че ме наблюдаваш през цялото време?

– Ако целта ми беше да те сплаша, нямаше да го правя толкова фино.

Взех чашата си от малката масичка, където я бях оставила, преди да занеса кафето на Раул.

– Нали знаеш, че като ми говориш с този тон, на мен веднага ми се приисква да ти отвърна по същия начин?

– Защото ти харесва как реагирам на предизвикателствата ти – измърка той и въпреки горещия летен ден по кожата ми пробягаха тръпки.

Извих устни.

– И какво точно правихте снощи с приятелчетата ти?

– Обичайното. Пийнахме. Заяждахме се един е друг.

– Излязохте ли?

– Да, за няколко часа.

Стиснах по-здраво телефона, като си представих група секси пичове, тръгнали да свалят мацки.

– Надявам се, че си прекарал добре.

– Да, не беше толкова лошо. Кажи ми какви са плановете ти за днес. – Усетих в гласа му същото напрежение, което изпитвах и аз. За нещастие, бракът не можеше да излекува ревността.

– Ще хапнем набързо с татко, когато Кари най-после надигне задника си от дивана. След това ще идем в Сан Диего, за да се видим с доктор Травис.

– А вечерта?

Отпих от кафето и се подготвих за предстоящия спор. Знам, че мислеше за Брет.

– Мениджърът на групата ми изпрати имейл, в който обяснява откъде да взема билетите за ВИП местата, но реших, че няма да ходя на концерта. Кари може да заведе някой приятел, стига да иска. Това, което искам да кажа на Брет, няма да отнеме много време, затова или ще го видя утре, преди да замина, или ще си поговорим по телефона.

Чу се лека въздишка.

– Предполагам, че знаеш какво точно искаш да му кажеш.

– Ще бъда съвсем ясна. След песента "Златна" и след обявяването на годежа ми мисля, че не е подходящо да ни виждат заедно на обществени места. Надявам се, че ще останем приятели и ще продължим да поддържаме връзка, но по-добре е да контактуваме чрез имейли и есемеси, освен ако и ти не присъстваш.

Последвалото мълчание беше толкова дълго, че реших, че връзката се е разпаднала.

– Гидиън?

– Трябва да ми кажеш дали се страхуваш от срещата с него.

Отпих притеснено от чашата си. Кафето беше изстинало, но аз и без това не усещах вкуса му.

– Не искам да се караме заради Брет.

– Значи си решила да го избягваш

– Ние с теб имаме достатъчно проблеми да решаваме, така че не е необходимо да замесваме и него. Не заслужава това.

Гидиън отново замълча. Този път изчаках търпеливо.

Когато заговори отново, гласът му беше уверен и решителен.

– Това е нещо, което мога да приема, Ева.

Отпуснах рамене и усетих вътрешно облекчение. И след това, колкото и да е абсурдно, сърцето ми се сви. Спомних си, че веднъж ми бе казал, че може да приеме факта, че обичам друг мъж, стига да принадлежа единствено на него.

Обичаше ме много повече, отколкото държеше на самия себе си. Сърцето ми се късаше, когато виждах как се подценява. Затова ми беше абсолютно невъзможно да се въздържа.

– Ти си всичко за мен – прошепнах аз. – Мисля за теб през цялото време.

– И при мен е така.

– Наистина ли? – сниших още повече глас. – Защото толкова много те желая. И се... ами, възбуждам се. Като че ли съм завладяна от непреодолима потребност да те докосна. Мислите ми се разпиляват и ми трябва известно време да дойда на себе си, но това никак не е лесно. Толкова много пъти ми е идвало да изоставя това, което правя, за да съм с теб.

– Ева...

– Представям си как нахлувам по време на някое от съвещанията ти и веднага се нахвърлям върху теб. Казвала ли съм ти го преди? Когато желанието ми стане непоносимо, имам чувството, че едва ли не започваш да ме дърпаш. – Продължих да говоря забързано, когато чух как той тихо изпъшка. – Оставам без дъх всеки път, когато те видя. Мога да чуя гласа ти, ако затворя очи. Тази сутрин се събудих и за малко да изпадна в паника, защото си толкова далеч от мен. Бих дала абсолютно всичко, за да мога да бъда с теб. Доплака ми се, защото нищо не можех да направя.

– Господи! Ева, моля те...

– Ако трябва да се тревожиш за нещо, Гидиън, то трябва да е за мен. Защото не мога да разсъждавам рационално, когато става въпрос за теб. Луда съм по теб. Буквално. Не мога да си представя бъдещето без теб и това направо ме побърква.

– По дяволите! Никога няма да останеш без мен. Ще остареем един до друг. Ще умрем заедно. Няма да преживея и един ден без теб.

Една сълза се плъзна от крайчеца на окото ми. Изтрих я.

– Трябва да разбереш, че никога няма да ти се наложи да се примиряваш, получавайки само част от вниманието ми. Изобщо не трябва да се примиряваш. Заслужаваш много, много повече. Би могъл да имаш всяка...

– Стига...

Подскочих, когато чух укора в гласа му.

– Никога повече не си и помисляй дори да ми говориш такива неща – сряза ме той, – или, кълна се в бога, ангелчето ми, ще те накажа.

Между нас настъпи неудобно мълчание. Думите, които бях изговорила, продължаваха да се въртят безспирно в съзнанието ми, измъчваше ме мисълта колко жалка мога да бъда. Никога не бях искала да бъда зависима от него, но ето че това вече бе факт.

– Трябва да приключвам – казах аз дрезгаво.

– Не ми затваряй телефона. За бога, Ева, ние сме женени. Обичаме се. В това няма нищо срамно. И какво от това, ако звучи малко налудничаво? Това сме ние. Такива сме си. Трябва да преодолееш тази мисъл. Мрежестата врата изскърца и баща ми излезе на верандата. Погледнах го и казах:

– Татко е тук, Гидиън. Ще поговорим по-късно.

– Ти ме правиш щастлив – каза той с онзи дълбок решителен глас, който използваше, когато вземаше някакво твърдо решение. – Бях забравил какво означава да се чувстваш по този начин. Не подценявай това, което означаваш за мен.

Господи.

– Аз също те обичам – приключих разговора и поставих с трепереща ръка телефона на масата.

Баща ми се настани в другия стол с чаша кафе в ръка. Облякъл бе дълги шорти и тъмнозелена фланелка, но беше бос. Обръснал се беше, а косата му бе все още влажна, крайчетата ѝ се накъдряха, докато съхнеха.

Беше ми баща, но това не ми пречеше да забележа колко невероятно привлекателен изглежда. Поддържаше тялото си в идеална форма и характерът му беше такъв, че винаги се държеше със самочувствие. Разбирах защо майка ми не бе успяла да му устои, когато са се запознали. Изглежда, нищо не се бе променило.

– Чух те да говориш – каза той, без да ме поглежда.

– О!

Стомахът ми се сви. Достатъчно неприятно беше, че бях изляла душата си пред Гидиън. Почувствах се още по-зле, когато разбрах, че баща ми бе чул всичко.

– Имах намерение да си поприказвам с теб дали съзнаваш какво вършиш, да се сгодиш така прибързано, и то толкова млада.

Вдигнах крака и ги свих под себе си.

– Така и предполагах.

– Но сега мисля, че разбирам какво чувстваш.

Погледна ме, сивите му очи ме наблюдаваха нежно, но изпитателно.

– Каза го много по-добре, отколкото аз се изразих тогава, преди толкова много години. Единственото, което успях да кажа тогава, бе "Обичам те", а това явно не беше достатъчно.

Очевидно говореше за майка ми. Знам, че сигурно му беше много трудно да не го прави, след като толкова много приличах на нея.

– Гидиън също смята, че тези думи не са достатъчни.

Сведох поглед към пръстените си. Гидиън ми беше подарил първия като израз на необходимостта му да се държи плътно за мен, а другият беше едновременно символ на неговата обвързаност и дан към онова отминало време, когато за последен път се е чувствал обичан.

– Но ми го показва. Непрекъснато.

– Разговарях с него няколко пъти – започна баща ми и спря за момент. – Трябваше непрекъснато да си напомням, че все още няма трийсет години.

Това ме накара да се усмихна.

– Той е много сдържан.

– Освен това е абсолютно непроницаем.

Усмихнах се още по-широко.

– Той е играч на покер. Но думите му са съвсем искрени.

Вярвах на Гидиън безусловно. Винаги ми казваше истината. Проблемът беше в това, че имаше много неща, които не ми казваше.

– И той иска да се омъжи за дъщеря ми.

Хвърлих поглед към баща си.

– Дал си му благословията си.

– Каза, че винаги ще се грижи за теб. Обеща да те държи в безопасност и винаги да те прави щастлива – продължи той и се загледа в мерцедеса от другата страна на улицата. – Все още не знам защо му вярвам, дори когато обсажда къщата ми заради теб. Не помогна и това, че излъга, като каза, че ще изчака, преди да ти предложи.

– Не можеше да чака, татко. Не му се сърди за това. Обича ме прекалено много.

Баща ми отново извърна поглед към мен.

– Не звучеше никак щастливо, когато преди малко говореше е него.

– Не. Бях отчаяна и несигурна – въздъхнах аз. – Обичам го до полуда, но мразя, когато ставам зависима. Трябва да има баланс във взаимоотношенията ни. Да бъдем равни.

– Това е много добра цел. Никога не я изпускай от поглед. И той ли иска същото?

– Иска да бъдем заедно. Във всичко. Но той вече е изградил репутацията и империята си, а аз искам да направя своите. Не желая непременно империя, но със сигурност искам да си изградя репутация.

– Разговаряла ли си с него за това?

– О, да – отвърнах аз и свих устни. – Но той вярва, че естественото място на госпожа Крос е в отбора на семейство Крос. И аз разбирам логиката му.

– Добре е, че сте премислили това.

Усетих, че премълчава нещо.

– Но?

– Но това би могло да бъде сериозен проблем, нали така?

Харесвах начина, по който баща ми ме караше да премислям нещата, при това без да се опитва да наклони решението ми в дадена посока или да ме съди. Винаги си е бил такъв.

– Да. Не мисля, че това би могло да разруши връзката ни, но може да се окаже истински проблем. Не е свикнал да не получава това, което иска.

– Тогава ти си много подходяща за него.

– И той мисли така – отвърнах аз и свих рамене. – Проблемът не е в Гидиън. А в мен. Имал е много неприятности в живота и е трябвало да се справя сам с тях. Искам от тук нататък да няма чувството, че трябва да продължава така. Искам да знае, че вече сме едно цяло, че аз винаги ще го подкрепям. Трудно ми е да го накарам да повярва в това, когато в същото време искам да бъда независима.

– Колко много приличаш на мен – каза той и се усмихна леко, изглеждаше толкова хубав, че сърцето ми се изпълни с гордост.

– Знам, че вие двамата ще се разберете. Той е добър човек и има прекрасно сърце. Готов е да направи всичко за мен, татко.

Дори да убие.

Тази мисъл ме накара да потръпна. Вероятността Гидиън да бъде принуден да отговаря за смъртта на Нейтън беше съвсем реална. Не можех да допусна да му се случи нещо.

– Ще ме остави ли да платя сватбата? – попита баща ми и изсумтя. – Май по-скоро трябва да те попитам каква съпротива ще окаже майка ти.

– Татко...

Сърцето ми отново се сви. След разговора, който бяхме водили по темата кой ще плати обучението ми в университета, знаех, че няма никакъв смисъл да го убеждавам, че не е необходимо да изпитва финансови затруднения заради мен. Това беше въпрос на чест, а баща ми бе човек на честта.

– Не знам какво друго да ти кажа, освен да ти благодаря.

Усмихна се с облекчение и тогава разбрах, че е очаквал от мен да възразя.

– Имам около петдесет хиляди. Знам, че не е много...

Протегнах се и стиснах ръката му.

– Идеално е.

Вече чувах в главата си как майка ми беснее. Щях да се справя с това, когато му дойде времето.

Щеше да си заслужава заради усмивката, която в този момент се изписа по лицето на татко.

***

– Нищо не се е променило.

Кари спря на тротоара пред бившия център за рехабилитация и свали тъмните си очила. Погледът му се плъзна към входа на спортната зала.

– Толкова ми липсваше това място.

Протегнах ръка и преплетох пръсти в неговите.

– На мен също.

Тръгнахме по пътеката и кимнахме на двойката, която стоеше до вратата и пушеше. След това влязохме вътре и бяхме посрещнати от гледката и шума, съпровождащи баскетболен мач. Два отбора от по трима играчи играеха на един кош, закачаха се и се смееха. От собствен опит знаех, че понякога необичайната приемна на доктор Травис беше единственото място, където човек се чувстваше достатъчно свободен и в безопасност, за да се смее.

Махнахме на играчите и се насочихме право към вратата, на чиято стъклена табела все още бе изписано "треньор". Тя беше открехната и вътре видяхме любимия си човек, излегнал се в един стар стол и подпрял крака на бюрото пред него. Подхвърляше една топка за тенис към стената и ловко я улавяше, докато една пациентка, която познавах отпреди, подръпваше от електронната си цигара и говореше.

– Боже мой! – Кайли се изправи бързо, хубавата ѝ червена уста увисна от учудване и от нея излезе облак пара. – Не знаех, че вие двамата сте се върнали.

Хвърли се към Кари така стремително, че едва успях да пусна ръката му.

Доктор Травис свали краката си от бюрото и се изправи, по добродушното му лице се разля огромна усмивка. Беше облечен в обичайните си панталони цвят каки и риза, кожените сандали на краката и обеците му придаваха леко необичаен вид. Светлокестенявата му коса висеше разчорлена, а очилата в метални рамки стояха накриво върху носа му

– Не очаквах да пристигнете преди три часа – каза той.

– В Ню Йорк вече минава три – отвърна Кари, освобождавайки се от прегръдката на Кайли.

Подозирах, че по някое време Кари беше преспал с хубавата блондинка и тя не го беше забравила толкова лесно, колкото той нея.

Доктор Травис ме прегърна бързо, а след това и Кари. Видях как най-добрият ми приятел затвори очи и за момент положи буза върху рамото му. Усетих парене в очите си, винаги ставаше така, когато виждах Кари щастлив. Доктор Травис беше най-близкото подобие на баща, което той някога бе имал, и знаех колко много го обичаше.

– Вие двамата още ли си пазите гърбовете един на друг там, в Голямата ябълка?

– Разбира се – отвърнах аз.

Кари се обърна към мен и вдигна палец.

– Тя ще се омъжва. А аз ще имам бебе.

Кайли зяпна.

Смушках Кари в ребрата.

– Ох – оплака се той и потри страната си.

Доктор Травис премигна.

– Поздравления. И двамата действате много бързо.

– Така си е – измърмори Кайли. – Колко време мина? Месец?

– Кайли – започна доктор Травис и придърпа стола към бюрото си, – ще ни оставиш ли за минута?

Тя изсумтя и се повлече бавно към вратата.

– Много те бива, докторе, но мисля, че ще ти трябва доста повече време.

***

– Значи си сгодена?

Кайли дръпна още веднъж от електронната си цигара, вперила поглед в Кари, който скочи над главата на доктор Травис и заби топката в коша. Седяхме на протритите седалки на третия ред от горе надолу, достатъчно далече, за да не чуваме терапевтичния сеанс, който се провеждаше на игрището.

Кари ставаше неспокоен, когато започнеше да говори. Доктор Травис бързо бе разбрал, че трябва да го държи в движение, ако иска той да продължава да говори.

Кайли ме погледна.

– Все си представях, че в края на краищата вие с Кари ще се съберете.

Разсмях се и поклатих глава.

– Между нас няма нищо такова. Никога не е имало.

Тя сви рамене. Очите ѝ имаха цвета на небето над Сан Диего и бяха силно очертани с яркосин молив.

– Отдавна ли познаваш мъжа, за когото ще се жениш?

– Достатъчно дълго.

Доктор Травис изстреля топката, тя се удари в таблото и влезе в коша, след това той разроши приятелски косата на Кари. Погледна към мен и разбрах, че е мой ред.

Станах и се протегнах.

– Ще се видим по-късно – казах на Кайли.

– Успех.

Усмихнах се кисело и заслизах по стълбите, докато стигнах до доктор Травис.

Беше висок приблизително колкото Гидиън, затова спрях, преди да достигна последното стъпало, и така бяхме на почти едно и също равнище.

– Някога мислил ли си да се преместиш в Ню Йорк, докторе?

Той се усмихна с обичайната си крива усмивка.

– Като че ли калифорнийските данъци не са ми достатъчни. Въздъхнах театрално.

– Трябваше да опитам.

Стъпих на игрището до него и той прехвърли ръка през рамото ми.

– Така направи и Кари. Поласкан съм.

Отидохме в кабинета му. Затворих вратата, докато той придърпа един очукан стол, завъртя го и седна наопаки, като отпусна ръце върху облегалката. Това беше само една от странностите му. Седеше на стола пред бюрото си, когато си почиваше, и яхваше стария стол, когато се заловеше за работа.

– Разкажи ми за годеника си – започна той, когато се настаних на обичайното си място на зеления, покрит с изкуствена кожа диван, който се държеше благодарение на лепенките и бе украсен с подписите на бивши и настоящи пациенти.

– Хайде стига – скастрих го аз. – И двамата знаем, че Кари ти е разказал всичко.

Кари винаги започваше сеанса си, като първо разказваше за мен и моя живот. Така постепенно разговорът се завърташе около него.

– А аз знам кой е Гидиън Крос. – Доктор Травис потропваше с крака, но с това никога не създаваше впечатлението, че е неспокоен или нетърпелив. – Искам обаче ти да ми разкажеш за мъжа, за когото ще се омъжиш.

Замислих се за момент, а в това време той седеше тихо, не ме чакаше, само ме наблюдаваше.

– Гидиън е... Господи, той е толкова много неща. Той е сложен. Имаме някои проблеми, върху които трябва да поработим, но ще се справим. В момента по-належащият ми проблем са чувствата, които изпитвам към певеца, с когото... се виждах.

– Брет Клайн?

– Значи си спомняш името му.

– Кари ми го припомни, но не съм забравил разговорите, които имахме за него.

– Ами, да. – Погледнах изумителната си венчална халка и започнах да я въртя около пръста си. – Толкова много обичам Гидиън. Той промени изцяло живота ми. Кара ме да се чувствам красива и ценена. Знам, че всичко стана прекалено бързо, но това е мъжът на живота ми.

Доктор Травис се усмихна.

– Ние с жена ми също се влюбихме от пръв поглед. Бяхме в гимназията, когато се запознахме, но още тогава знаех, че тя е момичето, за което ще се оженя.

Погледът ми се премести върху снимките на жена му на бюрото. Имаше една, на която тя бе по-млада, и една по-скорошна. Самият му кабинет представляваше безкрайна бъркотия от документи, спортни уреди, книги, стари постери на отдавна забравени спортисти, но рамките и стъклата, зад които бяха поставени снимките, бяха безупречно чисти.

– Не мога да разбера защо Брет изобщо има някакво въздействие върху мен. Не че го искам. Не мога да си представя да бъда с някой друг освен Гидиън. В сексуален и във всякакъв друг смисъл. Но не съм безразлична към Брет.

– Защо трябва да си безразлична? – попита той просто. – Той е бил част от живота ти в един повратен за теб момент и краят на връзката ви е представлявал нещо като прозрение за теб.

– Моят... интерес, макар че това не е точната дума, не е някаква носталгия.

– Да, сигурен съм, че не е. Предполагам, че изпитваш известно съжаление. Мислиш си за всички изпуснати възможности. За теб това бе много сексуална връзка, така че е възможно все още да изпитваш някакво привличане, макар да знаеш, че никога не би се върнала при него.

Бях почти сигурна, че е абсолютно прав.

Пръстите му потропваха по облегалката на стола.

– Каза, че годеникът ти е сложен човек и решавате някакви проблеми между вас. Брет беше твърде обикновен. Ти знаеше какво точно можеш да очакваш от него. През последните няколко месеца направи голяма крачка напред: живееш близо до майка си и се сгоди. Може от време на време да ти се иска нещата да са по-прости.

Гледах го втренчено, докато осмислях казаното.

– Как стигна до този извод?

– Практика.

– Не искам да прецакам нещата с Гидиън – казах аз, подтиквана от страх.

– Имаш ли някого, с когото разговаряш в Ню Йорк?

– Ходим на семейна терапия.

Той кимна.

– Това е разумно. И много добре. Той също иска нещата между вас да потръгнат. Знае ли?

За Нейтън?

– Да.

– Гордея се с теб, хлапе.

– Ще се опитам да избягвам Брет, но не знам дали това не означава, че не се справям със същината на проблема. Също като алкохолик, който не пие, но въпреки това си остава алкохолик. Проблемът продължава да съществува, той просто стои далеч от него.

– Не е точно така, но интересното е, че използваш аналогия с алкохолната зависимост. Склонна си към саморазрушение, що се отнася до мъжете. Много хора с минало, подобно на твоето, са склонни към такова поведение и това не е нещо неочаквано, както сме говорили и преди.

– Знам.

Това беше причината, поради която се страхувах да се отдам изцяло на Гидиън.

– Има някои неща, над които трябва да помислиш – продължи той. –

Сгодена си за човек, който поне на повърхността съответства на мъжа, който майка ти би искала за теб. Имайки предвид отношението ти към нейната зависимост от мъжете, възможно е в теб да се появи някаква вътрешна съпротива.

Сбръчках нос.

Доктор Травис размаха пръст пред мен.

– Това е само една от възможностите. Другата е да имаш чувството, че не заслужаваш това, което откриваш в него.

Сякаш някаква буца заседна в стомаха ми.

– Значи заслужавам Брет?

– Ева – доктор Травис ми се усмихна мило, – фактът, че изобщо задаваш този въпрос... точно в това е проблемът ти.

5.

– Изобщо не можах да те позная без костюм и вратовръзка – каза Сам Имара, когато се настаних на стола срещу него.

Беше набит мъж, под метър и осемдесет, но доста мускулест. Главата му беше обръсната и покрита с татуировки, а ушите – пробити така, че се виждаше през тях.

"Барът на Пийт на Шейсет и девета улица" не се намираше на Шейсет и девета улица, така че нямах никаква представа откъде идва името му. Това, което разбрах обаче, беше, че името на групата "Сикс-Найнтс" произлиза от това на бара, тъй като бяха свирили на сцената му в продължение на няколко години. Освен това научих, че тоалетните в дъното бяха мястото, където Брет Клайн беше чукал жена ми.

Много ми се искаше да го стисна за гушата заради това. Тя заслужаваше палати и частни острови, а не мърляви тоалетни.

Барът не беше истинска дупка, но му липсваше класа. Обикновено плажно заведение, което изглеждаше по-добре под прикритието на нощта, известно най-вече като място, където се събират студентите от университета в Сан Диего и пият, докато забравят кои са или кого са изчукали.

След като го изравня със земята, никой нямаше да си спомня повече за него.

Мястото на срещата беше нарочно подбрано, което беше много мъдър ход от страна на Сам Имара. Караше ме да бъда нервен и добре да осъзнавам какъв беше залогът. Ако решението ми да се появя сам, облечен в дънки и фланелка, също го вадеше от релси, то тогава бях отговорил подобаващо на предизвикателството му.

Облегнах се назад, наблюдавайки го внимателно. В бара имаше малко посетители, повечето от които седяха на верандата. В помещението, пресъздаващо плажна атмосфера, имаше само шепа хора.

– Реши ли да приемеш предложението ми?

– Все още го обмислям.

Кръстоса крака и се извърна така, че да отпусне ръка върху облегалката на стола. Беше прекалено самоуверен и недостатъчно умен, за да прояви необходимото внимание.

– Но, виж какво, като знам какво целиш, оставам изненадан, че не оценяваш личния живот на Ева на повече от един милион долара.

Усмихнах се вътрешно.

– За мен спокойствието на Ева е безценно. Но ако си въобразяваш, че ще вдигнеш цената, много се лъжеш. Така или иначе, ще получиш съдебна забрана за разпространението му. Освен това има една много неприятна малка подробност, отнасяща се до факта, че си снимал Ева без нейно съгласие, което е съвсем различно от това в общественото пространство да се появи запис на секс сцени, направен с изричното съгласие и на двамата партньори.

Той стисна зъби.

– Мислех, че не искаш много да се шуми около записа и няма да ти е приятно, ако той стане публично достояние. Имай предвид, че ако се стигне до съд, Ева ще бъде съвсем сама. Вече разговарях с Брет и изчистихме проблема помежду си.

Раменете ми се стегнаха от напрежение.

– Той виждал ли е записа?

– Има копие от него.

Сам бръкна в джоба си и извади една флашка.

– А ето и копието за Ева. Реших, че ще искаш да видиш за какво си даваш парите.

Мисълта, че Клайн е гледал секс сцените с Ева, ме накара да побеснея. Достатъчно неприятни бяха спомените, които имаше. Притежаването на записа бе напълно недопустимо.

Стиснах здраво флашката.

– Ще излезе наяве, че такъв запис съществува, не мога да попреча на това. Ти вече се обърна към прекалено много журналисти с предложение да им го продадеш. Това, което мога да направя, е да те унищожа. Лично аз го предпочитам. Искам да видя как гориш, лайно такова.

Сам се размърда на мястото си.

Наведох се напред.

– Не си записвал само Ева и Клайн. Има още десетки други жертви, които не са дали съгласието си. Аз притежавам този бар. По дяволите, притежавам и групата. Не представляваше огромна трудност да открия редовните посетители, както и феновете на бандата, които са били тук, докато си правил незаконни записи в тоалетната.

Виждах как алчността в очите му постепенно започва да гасне и накрая съвсем изчезна.

– Ако беше по-умен – продължих аз, – щеше да се стремиш към дългосрочна печалба, а не към това още на момента да получиш някакви пари. Така че сега ще подпишеш договора, който ще ти дам, и ще си тръгнеш оттук с чек за четвърт милион.

Той се изправи.

– Майната ти! Каза един милион. Такава беше сделката.

– Която ти не прие. – Аз също станах. – Предложението вече не е актуално. И ако продължаваш още дълго да се колебаещ ще оттегля и новото си предложение. Просто ще те съсипя и ще те изпратя в затвора. Достатъчно е да кажа на Ева, че съм се опитал.

Докато се отдалечавах, мушнах флашката в джоба си; там тя моментално прогори дупка, която не можех да пренебрегна. Срещнах погледа на Араш, който седеше на бара и чакаше да му подам знак, че е негов ред да се намеси.

Скочи от високия стол.

– Винаги ми е много приятно да наблюдавам как плашиш някого до смърт – заяви той и се отправи към мястото, което току-що бях освободил, с договора и чека в ръка. Излязох от полумрака на бара и се озовах под яркото слънце на Сан Диего. Ева не искаше да виждам записа, беше ме накарала да ѝ обещая, че няма да го гледам.

Но тя изпитваше някакви чувства към Клайн. Той си оставаше съвсем реална заплаха. Ако ги видех заедно в интимни отношения, може би щях да получа информацията, която ми беше необходима, за да се справя с него.

Беше ли тя така сексуално необуздана с него, както е с мен? Държеше ли се така отчаяно и ненаситно? Можеше ли той да я накара да свърши, както я карах аз? Стиснах очи, за да не виждам образите в съзнанието си, но те не си отиваха.

Спомних си обещанието си, прекосих паркинга и се отправих към колата, която бях наел.

***

"Не е ли глупаво, че за мен е също толкова вълнуващо да бъда твой приятел, колкото да бъда твоя съпруга?"

Засмях се вътрешно, когато прочетох съобщението на Ева, и отговорих: "За мен е също толкова вълнуващо да бъда твой любовник, колкото да бъда твой съпруг".

"Мили боже... маниак."

Това вече ме накара да се разсмея с глас.

– Какъв беше този звук? – Араш ме погледна над ръба на таблета си, след като се бе разположил удобно на дивана в хотелския си апартамент. – Това да не беше смях, Крос? Наистина ли се смееше? Или може би получаваше сърдечен удар?

Показах му среден пръст.

– Сериозно? – подскочи той. – Показваш ми среден пръст?

– Ева казва, че това е класика.

– Ева е достатъчно готина, за да направи подобно нещо и да ѝ се размине. Ти не си.

Отворих нов прозорец и влязох в профила си в социалната мрежа през лаптопа, свързах го с този на Ева и отбелязах "сгоден", след като с нея вече бяхме "приятели". Докато чаках да потвърди връзката ни, кликнах на нейния профил и се засмях отново, като видях коя снимка беше избрала за профилна. Ева за първи път се появяваше пред света така и го правеше по начин, който даваше да се разбере, че ми принадлежи. Отговорих ѝ, когато видях, че е потвърдила статуса ни. "Сега си и двете."

"Спазвам моята част от сделката." Плъзнах поглед от прозореца със съобщенията към снимката в профила ѝ. Докоснах лицето ѝ с върха на пръстите си и едва устоях на желанието да отида при нея. Беше прекалено рано. Нуждаеше се от всичкото лично пространство, което можех да понеса да ѝ дам.

"Аз също, ангелчето ми."

***

Залата на казиното не беше нито голяма, нито малка и лесно се пълнеше. За "Сикс-Найнтс" бе по-добре да могат да се похвалят, че всички билети за концерта им са разпродадени, отколкото да изпаднат в неудобната ситуация в залата да има празни места, и то в родния им град. Разбира се, Кристофър бе помислил за това.

Брат ми си разбираше от работата. Въпреки това се бях научил, че не трябва да му казвам подобно нещо. След всяка похвала ставаше още по-голям задник.

Докато залата бавно се изпразваше, аз се отправих към пространството зад сцената. Това не беше моята територия, въпреки че като основен акционер във "Видал рекърдс" имах пропуск, който ми осигуряваше достъп навсякъде. Тук Клайн определено имаше преимущество.

Не можах да се удържа да изчакам до сутринта, макар да знаех, че това бе по-умният ход. Тогава той щеше да е изтощен. Може би щеше да е махмурлия и предимството щеше да е на моя страна.

Нямаше начин обаче да чакам толкова дълго. Записът беше у него.

Сигурно го беше гледал поне веднъж. Може би повече от веднъж. Не можех да преглътна мисълта, че ще го гледа отново. Най-важната точка в плана ми беше да му го отнема.

Освен това исках да знае, че съм наблизо, преди да се срещне с Ева. Маркирах територията си, така да се каже, и бях избрал да го направя, облечен в дънките и фланелката, които носех на срещата с Имара. Всичко, свързано с Ева, беше личен проблем, а не бизнес, исках Клайн да разбере това още в момента, в който ме види.

Влязох откъм лявата страна на сцената и на мига попаднах в пълен хаос. Оскъдно облечени жени, замаяни от любимото си питие или наркотик, се бяха струпали в издраскания тесен коридор. Десетки татуирани мъже с пиърсинги нахлуха отнякъде и започнаха бързо, с привични умели движения, да събират оборудването. От скритите високоговорители се носеше тежка музика, която влизаше в дисонанс с мелодиите, процеждащи се от отделните помещения. Опитвах да си пробия път през тази лудница и през цялото време търсех една ясно открояваща се глава с коса, оформена на стърчащи остри бодлички.

Една до болка позната руса жена излезе от отворената врата на няколко метра от мен, косата падаше около раменете ѝ и привличаше вниманието към пищните извивки на страхотното ѝ дупе.

Забавих крачка. Сърцето ми започна да бие по-бързо. Клайн я последва, държеше бира в едната си ръка, а с другата се протягаше към жената. Тя я хвана и го придърпа зад кулисите. Познавах тази деликатна ръка, знаех колко мека е кожата ѝ. Колко силен беше захватът ѝ. Познавах усещането, когато ноктите ѝ се забиваха в гърба ми. Как пръстите ѝ дърпаха косата ми, докато тя свършваше в устата ми. Електрическият ток, който протичаше, когато ме докоснеше. Въздействието ѝ върху най-първичните ми сетива.

Замръзнах на мястото си, стомахът ми се свиваше. А тя стоеше близо, прекалено близо до Клайн. Облегна рамо на стената. Ханшът ѝ бе провокативно издаден на една страна, пръстите ѝ се спуснаха предизвикателно по корема на Клайн. Той ѝ се усмихна наперено, готов да флиртува с нея, пръстите му галеха горната част на ръката ѝ прекалено интимно.

Никой, видял ги, не би се усъмнил, че са любовници.

Кръвта ми закипя от гняв. Обзе ме дълбоко мрачно усещане.

Болка. Пронизваща душата ми болка. Спря дъха ми и ми отне всяка възможност да се контролирам.

Една женска ръка ме обгърна през рамото. После се плъзна под фланелката, за да докосне гърдите ми, докато другата ѝ ръка се обви около кръста, за да погали члена ми. Лепкавата миризма на парфюм навлезе в ноздрите ми и ме накара да я отблъсна силно точно в момента, когато една слаба като модел брюнетка с обилно гримирани сини очи се опита да ме притисне отпред.

– Махайте се! – изръмжах аз и ги изгледах с такъв яден поглед, че те се отдръпнаха назад и ме нарекоха задник.

В друг случай бих ги изчукал и двете, така чувството, че съм преследван, щеше да се превърне в усещане за пълен контрол.

След Хю се бях научил как да се справям със сексуалните хищници. Как да ги поставям на мястото им. Спуснах се напред и разблъсках тълпата, спомних си усещането, което изпитах, когато забих юмрук в челюстта на Клайн. Безмилостно твърдото му тяло. Стонът, който издаде, когато го ударих с цялата си сила и злоба.

Исках да го просна на земята и да го пребия. Да го видя окървавен. Пречупен.

Клайн се наведе над нея и заговори нещо в ухото ѝ. Стиснах юмруци. Тя отметна глава назад и се изсмя, а аз замръзнах на мястото си. Стреснат и объркан. Въпреки целия шум наоколо, нещо в смеха ѝ не беше както трябва.

Това не беше смехът на Ева.

Беше прекалено висок. Смехът на жена ми беше нисък и дрезгав. Секси. Неповторим като жената, на която принадлежеше.

Блондинката извърна глава и тогава я видях в профил. Не беше Ева.

Тялото и косата приличаха на нейните. Но не и лицето.

Какво, по дяволите, ставаше тук? Осъзнах се и дойдох на себе си. Това беше момичето от клипа към "Златна". Дубльорката на Ева. Работници и групита минаваха покрай мен, а аз стоях като закован на място, докато Клайн галеше и прелъстяваше бледото подобие на моята неповторима съпруга.

Стреснах се от вибрациите на телефона в джоба ми. Изругах, извадих го и прочетох съобщението от Раул: "Току-що пристигна в казиното".

Значи беше променила решението си за срещата с Клайн. Отговорих му, опитвайки се да извлека максимума от ситуацията. "Накарай я да дойде в лявото крило. Сега."

"Разбрано."

Отстъпих към стената и влязох в една ниша, която оставаше прикрита зад металното оборудване, натрупано върху ръчни колички. Минутите течаха съвсем бавно.

Усетих присъствието ѝ, преди да я видя, обзе ме вълнение, когато я разпознах. Извърнах глава и я открих лесно. За разлика от имитаторката си, която носеше къса прилепнала рокля, Ева бе облечена в дънки и семпъл сив потник. Беше обула сандали на високи токчета, а обиците ѝ бяха с формата на халки, изглеждаше непринудена и спокойна. Желанието се стовари върху мен със страшна сила. Тя беше най-красивата жена, която някога бях виждал, и без съмнение най-сексапилната. Другите жени се обръщаха и я проследяваха с поглед, когато минаваше покрай тях, завиждаха на вродената ѝ красота и сексапил. Мъжете я гледаха с подчертан интерес, но тя изобщо не ги забелязваше, защото цялото ѝ внимание бе съсредоточено върху Клайн.

Присви очи, когато забеляза същата сцена, която бях видял и аз преди малко. Наблюдавах я, докато преценяваше ситуацията, и разбрах, че си вади същия извод, до който бях стигнал и аз. По лицето ѝ преминаха безброй емоции. Сигурно ѝ беше много странно да види бившия си любовник да се стреми толкова отчаяно да си върне онова, което някога бе преживял с нея.

За мен това беше непонятно. Ако не можех да имам Ева, не бих имал никоя друга.

Тя изпъна рамене. Вирна брадичка. След това по устните ѝ заигра усмивка. Наблюдавах как постепенно прие случващото се и я обзе някакъв нов вид спокойствие. Каквото и да бе търсила, вече го бе намерила.

Ева мина покрай мен, без да ме забележи, но Раул ме приближи.

– Много неудобна ситуация – каза той, насочил вниманието си към Клайн, в този момент певецът забеляза жена ми и видимо застина.

– Идеално – отвърнах аз, като видях как жена ми поздрави Клайн, като му подаде лявата си ръка.

Брилянтите на пръстена ми блестяха върху пръста ѝ и нямаше начин да останат незабелязани.

– Дръж ме в течение.

След това си тръгнах.

***

Мускулите ми горяха, докато правех осемдесетата си лицева опора, а погледът ми беше вторачен във флашката на килима пред мен. Бях се справил добре с Имара и Клайн, но това не ми бе доставило удовлетворение. Все още бях напрегнат и раздразнен, изгарях от желание да се сбия.

Очите ми смъдяха от струйките пот, които се стичаха по челото ми. Дишах тежко от усилието. Знаех, че Ева обикаля клубовете заедно с Кари и някои от приятелите им от Южна Калифорния, и това още повече влошаваше нещата. Знаех колко необуздана ставаше, когато излезеше да пие и да танцува. Обичах да я чукам, когато тялото ѝ беше влажно и топло от пот, тогава вагината ѝ ставаше гладка и ненаситна.

Господи. Членът ми започна да пулсира и стана още по-твърд. Ръцете ми се разтрепериха, вече достигах до точката на мускулна преумора. Вените ясно изпъкваха по ръцете и предмишниците ми. Нуждаех се от студен душ, но нямаше да мастурбирам. Пазех цялата си сперма само за Ева. Всяка гъста напомняща сметана капка.

Звукът от лаптопа ми показа, че съм получил съобщение, забавих необуздания ритъм и направих стотната си преса, преди да се изправя на крака. Взех флашката и я оставих на бюрото, след което се протегнах към кърпата, която бях преметнал на облегалката на стола. Изтрих челото си, преди да прочета съобщението, очаквах последните новини, за да разбера как преминава нощта на Ева. Вместо това получих съобщение от самата нея.

"Кой номер е стаята ти?"

За момент останах вперил поглед в екрана, опитвах се да разбера смисъла на въпроса ѝ. Последва още един звук, беше пристигнало съобщение от Раул: "Тръгнала е към хотела ти".

Предвкусвайки срещата ни, насочих вниманието си от тренировката към възхитителната си и безкрайно умна съпруга. Отговорът ми гласеше: "4269".

Вдигнах слушалката на телефона и набрах румсървис.

– Бутилка шампанско "Кристал" – поръчах аз. – Две чаши, ягоди и бита сметана. Донесете ги след десет минути. Благодаря.

Върнах слушалката на мястото ѝ и преметнах кърпата около врата си. Един бърз поглед към часовника ми показа, че е два и половина сутринта. В момента, в който звънецът иззвъня, вече бях загасил всички лампи в хола и спалнята и бях дръпнал пердетата, така че да се вижда озареният от луната океан. Отворих вратата и видях пред нея както Ева, така и поръчката ми. Жена ми беше облечена със същите дрехи, в които я бях видял по-рано, и видът ѝ ме накара моментално да се възбудя отново. Косата ѝ висеше отпусната, лицето ѝ блестеше, спиралата ѝ леко се беше разтекла. Миришеше на чиста пот и алкохол. Ако келнерът не стоеше зад гърба ѝ, щях да я съборя по гръб на плочките във фоайето, преди да е разбрала какво ѝ се случва.

– Мили боже! – прошепна тя и ме изгледа от главата до петите.

Сведох поглед надолу. Все още бях прегрял, кожата ми блестеше от пот. Ластикът на анцуга ми беше мокър от нея, привличайки погледа върху ерекцията ми, която изобщо не се опитвах да крия.

– Извинявай, но ме хващаш по средата на тренировка.

– Какво правиш в Сан Диего? – попита настойчиво тя още от коридора.

Отстъпих назад и ѝ направих знак да влезе.

Не помръдна от мястото си.

– Няма да се оставя да бъда погълната от водовъртежа на божествените ти сексуални изпълнения, докато не отговориш на въпроса ми.

– Тук съм по работа.

– Глупости – каза тя и скръсти ръце.

Протегнах се, хванах я за лакътя и я придърпах към себе си.

– Мога да го докажа.

Келнерът вкара количката след нея.

– Прекалено голям оптимист си – измърмори тя, виждайки какво бях поръчал, докато аз подписвах сметката.

Върнах листа и писалката на келнера, изчаках го да излезе и отидох до телефона при дивана.

Набрах номера на стаята на Араш

– Не мога да повярвам – обади се Араш, звучеше ужасно уморено. – Някои хора искат да спят, Крос.

– Жена ми желае да говори с теб.

– Какво? – Чу се шумолене на чаршафи. – Къде си?

– В стаята си – отвърнах аз и подадох слушалката на Ева. – Адвокатът ми.

– Да не си се побъркал? – попита тя. – В Ню Йорк е пет сутринта. Неделя.

– Той е в съседната стая. Говори с него. Попитай го дали съм работил днес.

Ева тръгна решително към мен и грабна слушалката от ръката ми.

– Би трябвало да си намериш нова работа – заяви тя. – Шефът ти е напълно побъркан.

Той отговори нещо и тя въздъхна.

– Преди – каза тя и хвърли поглед към мен. – Слава богу, че е готин. Въпреки това би трябвало да отида на психиатър. Извинявай, че те събуди. Върни се в леглото.

Подаде ми слушалката.

Взех я и я сложих до ухото си.

– Както ти каза и тя, върни се в леглото.

– Харесва ми. Прави живота ти черен.

Плъзнах поглед по нея.

– И аз я харесвам. Лека нощ. Затворих телефона и протегнах ръка към нея.

Тя отстъпи назад, отбягвайки ръката ми.

– Защо не ми каза, че си тук?

– Не исках да те карам да се чувстваш ограничена.

– Нямаш ли ми доверие?

Вдигнах вежди.

– Пита жената, която проследи телефона ми до хотела.

– Просто бях любопитна дали си останал да спиш в мезонета, или не си! – Нацупи се, когато видя, че продължавам да я наблюдавам. – И освен това... ми липсваше.

– Тук съм ангелчето ми – казах аз и разтворих ръце. – Ела и ме вземи.

Тя сбърчи нос.

– Трябва да си взема душ. Воня.

– И двамата сме потни – отбелязах аз и отидох при нея, този път тя не се отдръпна. – Обичам начина, по който миришеш. Знаеш това.

Сложих ръце на кръста ѝ и ги плъзнах нагоре, докато прегърнах крехкия ѝ гръден кош точно под напращелите гърди. Сложих ръце върху тях през потника, усетих тежестта им и леко ги притиснах. Никога не съм имал особено отношение към определена част на женското тяло, докато не срещнах Ева. Обожавах всеки сантиметър от нея, наслаждавах се на всяка нейна пищна извивка.

Палците ми започнаха да описват кръгове около зърната на гърдите ѝ, усетих как се втвърдиха.

– Обичам да те усещам под ръцете си.

Наведох глава и зарових лице в свивката на врата ѝ, търкайки влажната си коса в нея.

Тя простена.

– Не е честно. Толкова си мускулест и блестящ и си почти без дрехи, а аз нямам никаква воля.

– Не ти трябва воля. – Мушнах ръце под потника ѝ и разкопчах сутиена. – Отдай ми се, Ева.

Поех въздух дълбоко и бавно, когато тя плъзна ръка под ластика на боксерките ми и сграбчи члена ми.

– Ммм – прошепна, – виж какво си намерих.

– Ангелчето ми – казах аз и обхванах дупето ѝ, – кажи ми, че го искаш точно по начина, по който съм готов да ти го дам.

Вдигна поглед към мен и ме погледна изпод натежалите си клепки.

– И как ще стане това?

– Тук. На пода. Дънките ти – омотани около единия глезен, ризата ти качена нагоре, а бельото дръпнато настрана. Искам да вкарам члена си в теб и да те изпълня със сперма. – Плъзнах език по все по-бързо пулсиращата вена на врата ѝ. – Ще се погрижа за теб, веднага щом те сложа в леглото, но сега... Искам просто да те използвам.

Тя потрепери.

– Гидиън.

Обгърнах бедрата ѝ с една ръка, бутнах я така, че да загуби равновесие, и внимателно я сложих да легне на килима. Устата ми откри нейната, беше мека, топла и мокра, езикът ѝ лижеше моя. Обгърна врата ми с ръце, опитвайки се да се задържи за мен. Сложих я да легне, възседнах бедрата ѝ и пръстите ми започнаха да разкопчават дънките ѝ. Коремът ѝ беше плосък и мек като коприна, сви се от гъдел, когато кокалчетата на пръстите ми го докоснаха. Гъделът ѝ ме накара да се усмихна, долепил устни до нейните, гърдите ми започнаха да се изпълват с такова щастие, че се почувствах прекалено малък, за да го задържа в себе си.

– Остани при мен – казах ѝ аз. – Да се събудим заедно.

– Да.

Надигна бедра, за да ми помогне да сваля бикините ѝ.

Освободих единия ѝ крак, но оставих другия омотан в дънките ѝ, след това разтворих бедрата ѝ с ръце, за да мога да я виждам. От свалянето на дънките бикините ѝ се бяха дръпнали встрани и ми разкриваха точно онази гледка, която исках да видя.

Тя беше моя съпруга. Най-ценното ми притежание, ценях я толкова много. Но я обичах и когато беше раздърпана и приличаше на мръсница. Сексуален обект, доставящ ми удоволствие. Единствената жена, която можеше да заглуши спомените ми и да ме накара да се почувствам свободен.

– Ангелчето ми.

Плъзнах се надолу, проснах се върху нея, устата ми се пълнеше със слюнка в очакване да усетя вкуса ѝ.

– Не – запротестира тя и се покри с ръце.

Притиснах китките ѝ встрани и я изгледах ядосано.

– Искам те така.

– Гидиън...

Започнах да я ближа през коприната, тя простена и се надигна, заби пети в килима и повдигна цепката си до устата ми. Дръпнах със зъби бикините ѝ настрана и разкрих невероятно нежната ѝ кожа. От гърдите ми се изтръгна нисък звук, членът ми стана болезнено твърд.

Обвих устни около клитора ѝ и започнах да го смуча и ближа. Усетих я как се напряга. Пуснах ръцете ѝ, знаех, че вече беше моя, неспособна да се съпротивлява.

– О, господи! – простена тя, гърчейки се. – Устата ти...

Разтворих широко бедрата ѝ с рамене и проникнах с език в нея, възбуждах я така, че да свърши. Зарови пръсти в косата ми и започна болезнено да я дърпа от корените, подтикваше ме да действам, докато най-после извика, разтресе се и достигна оргазъм. Продължавах да я ближа отвътре, чуках я с език, усещах как мускулите ѝ трептят около езика ми. Стана още по-хлъзгава и влажна, още по-топла.

Разтрих клитора ѝ и вкарах два пръста в нея, започнах да търкам бедрата си в пода, когато усетих колко стегната и мека е отвътре. Членът ми болезнено се стремеше да проникне в тази уютна топлина, знаеше колко добре се чувства вътре, мечтаеше да бъде притиснат отвсякъде.

– Моля те – започна да стене Ева, като се търкаше в пръстите ми, нуждаейки се да усети как членът ми навлиза в нея.

Исках да я чукам. Да свърша. Не защото имах нужда от секс, а защото имах нужда от нея.

Тялото ѝ се изви и напрегна в още един оргазъм, тя изви врат назад и извика.

Избърсах уста във вътрешната страна на бедрото ѝ, изправих се на колене и свалих долнището на анцуга си. Подпрях се с една ръка на пода, а с другата насочих пениса си, надигнах се над нея и врязах пулсиращата му главичка в цепката ѝ. Натиснах силно, с цялата тежест на тялото си, и преминах със стон през тесния процеп.

– Гидиън.

– Господи.

Разтърках покритото си с пот чело в бузата ѝ, исках да замирише на мен. Тя заби нокти в гърба ми. Исках да оставят дълбоки белези там.

Хванах дупето ѝ с две ръце, повдигнах я под ъгъл и забих пети в килима, за да мога да навляза дълбоко в нея. Ева въздъхна и започна да извива бедрата си, така че да се наместя удобно.

– Поеми ме – процедих аз през зъби, като се опитвах да потисна желанието да се изпразня, преди целият ми член да е навлязъл в нея. – Пусни ме да вляза.

Вагината ѝ се разтвори и ме засмука навътре. Притиснах раменете ѝ, за да не мърда, и започнах да се движа с още по-силни тласъци. Тя се предаде, позволи ми да я обладая.

Усещането, че поглъща целия ми член чак до корена, беше точно това, от което се нуждаех. Обгърнах я отвсякъде, притиснах я до себе си, целувах я силно и свърших толкова мощно, че останах да лежа треперещ в ръцете ѝ.

***

Парата се носеше около нас, докато държах Ева в обятията си в голямата подобна на басейн вана на хотелския апартамент. Мократа ѝ коса бе полепнала по гърдите ми, бях я прегърнал през кръста, а тя бе поставила ръце върху моите.

– Шампионе.

– Ммм. – Притиснах устни до слепоочието ѝ.

– Ако не можем да бъдем заедно, не че това някога ще се случи, но чисто хипотетично, би ли спал с някоя друга жена, която прилича на мен? Искам да кажа, много добре знам, че не съм точно твой тип, но би ли искал да си представяш, че си с мен, а всъщност да си с някоя друга, която ти напомня за мен?

– Не искам да разсъждавам върху нещо, което никога няма да се случи.

– Гидиън. – Тя се извърна на една страна и наклони глава назад, така че да може да ме вижда. – Разбирам. Опитвах се да установя дали аз бих намерила някаква утеха в това да съм с някого, който прилича на теб. Например да има тъмна коса, дълга като твоята...

Притиснах я по-силно.

– Ева, не ми разказвай за фантазиите си, свързани с други мъже.

– Господи, както винаги не ме слушаш.

– Защо, по дяволите, са всички тези приказки?

Разбира се, знаех причината. Но по никакъв начин не исках да се задълбочавам повече в темата.

– Брет спи с момичето от клипа на "Златна". Онази, която прилича на мен.

– Никой не прилича на теб.

Тя завъртя очи.

– Може да има същите извивки на тялото – признах, – но гласът ѝ е съвсем различен от твоя. Няма твоето чувство за хумор, нито е остроумна като теб. Няма сърцето ти.

– О, Гидиън.

Прокарах мокрите си пръсти по челото ѝ.

– Дори да загася лампите, това изобщо няма да ми помогне. Никоя случайна цицеста блондинка няма да мирише на теб. Няма да се движи като теб. Няма да ме докосва по същия начин, да се нуждае от мен така, както ти.

Чертите на лицето ѝ омекнаха и тя притисна буза в рамото ми.

– И аз си помислих същото. Не бих могла да го направя. И в момента, в който видях Брет с онова момиче, разбрах, че и ти не би го сторил.

– Не бих го направил с никоя. Никога – казах аз и целунах върха на носа ѝ. – Ти промени смисъла на секса за мен, Ева. Не бих могъл да се върна назад. Дори не бих опитал.

Тя се размърда, седна в скута ми и ме яхна, раздвижвайки водата във ваната, така че тя преля навън. Погледнах я, в съзнанието ми се запечатаха мократа ѝ пригладена назад коса с цвят на зряла пшеница, петната, останали от размазания ѝ грим, блясъкът на водата върху златистата ѝ кожа.

Започна да разтрива с пръсти задната част на врата ми.

– Татко иска да плати за сватбата.

– Наистина?

Тя кимна.

– Трябва на всяка цена да се съгласиш с него.

Бях готов да се съглася с всичко, когато моята гола, мокра и палава съпруга се бе обвила около мен.

– Аз вече получих сватбата, която исках. Този път ти можеш да правиш каквото си пожелаеш.

Блестящата усмивка и страстната ѝ целувка бяха единствената награда, от която се нуждаех.

– Обичам те.

Притиснах я по-силно до себе си.

Тя прехапа долната си устна и след това каза:

– Майка ми направо ще изпадне в истерия. На нея петдесет хиляди долара няма да ѝ стигнат само за цветята и поканите.

– Кажи тогава на родителите си, че баща ти ще плати за сватбата, а майка ти може да се включи в организирането на приема. Така ще решиш проблема.

– О, това ми харесва. Много е полезно да се навъртате наоколо, господин Крос.

Повдигнах я и прокарах език по зърното на гърдата ѝ.

– Веднага ще ти го докажа.

***

Първите слънчеви лъчи вече започваха да навлизат през прозореца на спалнята, когато дишането на Ева стана равномерно и тя потъна в спокоен сън. Измъкнах се колкото е възможно по-внимателно от ръцете ѝ и от чаршафите, застанах до леглото и се загледах в нея. Разрошената ѝ коса се спускаше по раменете ѝ, устните и бузите ѝ бяха поруменели от секса. Потърках гърди – усетих болка, защото сърцето ми се свиваше.

С всеки изминал ден ми ставаше все по-трудно да я оставям така. Кожата ме болеше от това, че се разделях с нея.

Дръпнах пердетата на спалнята, след това отидох в хола и направих същото, така че помещението потъна в мрак.

Настаних се на дивана и заспах.

***

Събудих се от внезапен прилив на светлина. Премигнах, разтърках уморените си очи и видях, че пердетата са били дръпнати така, че слънчевите лъчи да попаднат право в лицето ми. Ева приближи до мен, светлината образуваше ореол около голото ѝ тяло.

– Хей – прошепна тя и застана на колене до мен, – каза, че ще се събудя до теб.

– Колко е часът?

Погледнах часовника и видях, че съм спал само час и половина.

– Трябваше да поспиш повече.

Притисна устни до корема ми.

– Не мога да спя добре, когато не си до мен.

Прониза ме чувство на съжаление. Жена ми имаше нужда от нещо, което не можех да ѝ дам. Събуди ме, като пусна слънцето в стаята, а не ме докосна, защото се страхуваше от реакцията ми. Имаше пълно право да бъде предпазлива. Когато бях обзет от кошмари, дори лекото докосване можеше да ме накара да се събудя, размахвайки юмруци.

Отметнах косата от лицето ѝ.

– Съжалявам.

"За всичко. За всичко, от което се отказваш, за да бъдеш с мен."

– Шшшт...

Повдигна ластика на долнището на анцуга ми и го дръпна надолу, така че да се покаже членът ми. Отново се бях възбудил. Как можех да не го направя, когато тя се приближаваше сънена и гола към мен?

Устните ѝ обвиха главичката на члена ми.

Стиснах очи и изпъшках, предадох се.

***

Следващия път се събудих от чукане на вратата. Ева се размърда в ръцете ми, гушната до мен на тесния диван.

– По дяволите – измърморих аз и я притиснах по-силно до себе си.

– Не му обръщай внимание.

Чукането продължаваше.

Извърнах глава и изкрещях:

– Махай се.

– Идвам с кафе и кроасани – изкрещя Араш от другата страна на вратата. – Отвори, Крос, минава обяд, а освен това искам да се запозная с дамата ти.

– Господи.

Ева премигна.

– Адвокатът ти ли е това?

– Беше – заявих аз, седнах и прокарах ръце през косата си. – Заминаваме. Само ти и аз. Скоро. Много далеч.

Тя ме целуна по дупето.

– Звучи добре.

Вкарах крака в крачолите на анцуга, след това се изправих, за да го вдигна. Ева използва тази възможност, за да ме плесне по голия задник.

– Чух това! – изкрещя Араш. – Хайде, спрете и отворете вратата.

– Уволнен си – заявих аз и се отправих към вратата.

Хвърлих поглед към Ева, за да я предупредя да се покрие, но тя вече тичаше към спалнята.

Отворих вратата и заварих Араш да стои отпред, придружен от количка за румсървис.

– Какво, по дяволите, ти става?

Трябваше да отстъпя назад, защото иначе щеше да мине право през мен с количката.

– Престани да се оплакваш – захили се той, дръпна количката встрани и започна да ме оглежда внимателно. – Запази секс маратона за медения си месец.

– Не го слушай! – провикна се Ева през вратата на спалнята.

– Няма – обещах аз и се извърнах. – Той вече не работи за мен.

– Не можеш да ме упрекваш – каза Араш и ме последва в хола. – Боже, гърбът ти изглежда така, сякаш си се бил с планински лъв. Нищо чудно, че си толкова уморен.

– Млъквай! – срязах го аз и грабнах ризата си от пода.

– Не ми каза, че и Ева е в Сан Диего.

– Не ти влиза в работата.

Той вдигна ръце, сякаш се предаваше.

– Искам примирие!

– Да не си казал и дума за Имара – прошепнах аз тихо. – Не искам да се тревожи за това.

Араш изведнъж стана сериозен.

– Няма проблем. Изобщо няма да го споменавам.

Отидох до количката и налях две чаши кафе, приготвих това на Ева точно както го обичаше.

– И аз ще пия една чаша – обади се той

– Сипи си.

Той сви устни и дойде при мен.

– Тя ще се появи ли?

Вдигнах рамене.

– Нали не се сърди?

– Съмнявам се.

Занесох двете чаши на малката масичка, след това се приближих до стената, откъдето се регулираха щорите.

– Не е толкова лесно да я ядоса човек.

– Теб си те бива в това отношение – усмихна се той и се настани в едно от креслата. – Спомням си онзи забележителен запис как двамата се дърляте в Браянт парк.

Погледнах го косо, когато слънчевите лъчи започнаха да навлизат в стаята.

– Сигурно много мразиш работата си.

– Кажи ми, ти няма ли да проявиш любопитство, ако аз се оженя за някоя мацка, която познавам само от няколко месеца.

– Ще ѝ изпратя най-искрените си съболезнования.

Той се засмя.

Вратата на спалнята се отвори и Ева влезе, облечена в дрехите си от предната вечер. Беше се измила току-що, но тъмните кръгове под очите и подутите устни я караха да изглежда едновременно току-що изчукана и изключително секси. С босите си крака и небрежно прибрана коса беше направо зашеметяваща. Почувствах се изключително горд. По лицето ѝ нямаше никакъв грим и разпръснатите тук-там лунички по него я правеха очарователна. Тялото ѝ говореше, че е невероятна в леглото, самоуверената поза казваше, че не би позволила на никого да се отнесе зле с нея, а закачливото пламъче в очите ѝ подсказваше, че с нея никога няма да бъде скучно.

Тя бе олицетворение на всяка мечта, всяка надежда и фантазия, които един мъж би могъл да има. И ми принадлежеше.

Вперих поглед в нея. Араш направи същото.

Ева пристъпи от крак на крак и се усмихна смутено.

– Здравей.

Гласът ѝ го изкара от вцепенението. Той се изправи толкова бързо, че разля кафето си.

– По дяволите! Извинявай. Здрасти.

Остави чашата на масичката и изчисти с ръка капките от панталона си. Отиде при нея и протегна десница.

– Аз съм Араш.

Тя се ръкува с него.

– Радвам се да се запознаем, Араш. Аз съм Ева.

Отидох при тях и избутах Араш.

– Спри си течащите лиги.

Той ме погледна.

– Много смешно, Крос, глупако такъв.

Ева се засмя и се облегна на мен, когато обгърнах раменете ѝ с ръка.

– Хубаво е да виждам, че работи с хора, които не се страхуват от него – каза тя.

Араш премигна, очевидно флиртувайки с нея.

– Знам точно как действа.

– Наистина? Много бих искала да чуя това.

– Мисля, че не е подходящо – намесих се аз.

– Не разваляй всичко, шампионе.

– Точно така, шампионе – подразни ме Араш. – Какво толкова имаш да криеш?

– Трупа ти – ухилих се аз.

Той погледна жена ми и въздъхна:

– Виждаш ли с какво трябва да се примирявам?

6.

Късен обяд на открито в красивия Сан Диего с тримата най-важни мъже в живота ми – това определено бе сред най-хубавите моменти в живота ми. Седях между Гидиън и татко, а Кари се бе отпуснал на мястото си точно срещу мен, от другата страна на масата.

Ако преди три месеца някой ме беше попитал, щях да кажа, че съм напълно безразлична към палмите. Сега започвах да ги ценя по нов начин, тъй като от доста време не бях виждала палма. Наблюдавах ги как леко се поклащат от океанския бриз и изпитвах онова чувство на пълно спокойствие, което винаги преследвах, но рядко успявах да постигна. Чайките се надпреварваха с гълъбите да отмъкват остатъците от храна под масите, а шумът от недалечния прибой на вълните заглушаваше шумотевицата в препълнения ресторант.

Големите огледални стъкла на тъмните очила на най-добрия ми приятел криеха очите му, но усмивката често озаряваше лицето му. Баща ми бе облякъл шорти и фланелка и в началото, когато започнахме да се храним, беше необичайно мълчалив. Поотпусна се едва след като изпи една бира и в момента беше в същото добро настроение като Кари. Съпругът ми носеше светлокафяви спортни панталони и бяла фланелка, за първи път го виждах облечен в светли дрехи. Изглеждаше спокоен и отпуснат с големите си слънчеви очила, а пръстите на ръката му бяха преплетени в моите върху облегалката на стола.

– Сватба в ранната привечер – разсъждавах на глас. – Около залез-слънце. Само семейството и най-близките приятели – продължих и погледнах към Кари. – Ти, разбира се, ще си почетният кум от моя страна.

Той изви устни на една страна и погледна лениво.

– Мисли му, ако не съм.

Погледнах към Гидиън.

– Ти кого ще поканиш да застане до теб?

Той едва-едва присви устни, но аз веднага забелязах това движение.

– Още не съм решил.

Доброто ми настроение леко помръкна. Може би в момента обмисляше дали Арнолдо би бил подходящ като се има предвид отношението му към мен? Натъжаваше ме мисълта, че мога евентуално да разваля приятелските им отношения.

Гидиън бе толкова потаен човек. Макар и да не бях сигурна, подозирах, че е близък с приятелите си, но те едва ли бяха особено много. Стиснах ръката му.

– Ще поканя Айрланд да ми стане шаферка.

– Това ще ѝ хареса.

– А какво ще правим с Кристофър?

– Нищо. Ако имаме късмет, изобщо няма да дойде.

Татко се намръщи.

– За кого говорите?

– За брата и сестрата на Гидиън – отговорих аз.

– Не се ли разбираш с брат си, Гидиън?

Намесих се, тъй като не исках баща ми да си състави погрешно мнение за Гидиън:

– Кристофър не е особено приятен човек.

Гидиън извърна лице към мен. Замълча, но веднага разбрах какво иска да каже. Не желаеше да отговарям вместо него.

– Искаш да кажеш, че е истински гадняр – обади се Кари. – Не се засягай, Гидиън.

– Не се засягам – каза той, сви рамене и след това обясни на баща ми: – Кристофър гледа на мен като на съперник. Аз лично бих предпочел отношенията ни да са по-различни, но нищо не мога да направя по въпроса.

Баща ми кимна замислено.

– Това е лошо.

– И докато обсъждаме сватбата – Гидиън плавно премина от една тема в друга, – за мен ще е удоволствие да осигуря транспорта. Така и аз ще имам възможност да допринеса с нещо, което бих направил с радост. Поех дълбоко дъх, разбирайки – както без съмнение разбираше и баща ми, – че на директното и тактично предложение на съпруга ми трудно можеше да се откаже.

– Много щедро от твоя страна, Гидиън.

– Предложението ми е валидно по всяко време. Предупредете ни само час по-рано и веднага ще ви качим на самолета. Така ще ви е по-лесно да напасвате графиците си с Ева и да прекарвате повече време заедно.

Баща ми не отговори веднага.

– Благодаря. Ще ми трябва известно време, за да привикна с тази мисъл. За мен това е малко екстравагантно, а и не искам да ви бъда в тежест.

Гидиън свали тъмните си очила.

– За това са парите. Единственото, което искам, е да направя дъщеря ви щастлива. Помогнете ми в това начинание, господин Рейъс. Всички ние искаме Ева да се усмихва възможно най-често.

Едва сега проумях защо баща ми така упорито се противопоставяше Стантън да плаща за каквото и да е. Вторият ми баща не го правеше заради мен, а заради майка ми. Когато вземаше решение, Гидиън се съобразяваше единствено с мен. Знаех, че баща ми можеше да приеме това.

Срещнах погледа на Гидиън и прошепнах само с устни: "Обичам те".

Той стисна ръката ми толкова силно, че чак ме заболя. Нямах нищо против това.

Татко се усмихна.

– Да направим Ева щастлива. Как бих могъл да споря с това?

***

На следващата сутрин ароматът на току-що направено кафе събуди добре тренираните ми сетива. Премигнах, погледнах тавана на спалнята си в Горен Уест Сайд и се усмихнах сънено, когато установих, че Гидиън стоеше до леглото ми и сваляше горнището си. Гледката, която представляваше мускулестото му тяло и добре оформените му коремни мускули, почти успя да компенсира факта, че очевидно бях прекарала нощта сама, след като бях заспала в прегръдките му.

– Добро утро – промълвих аз и се обърнах на една страна, докато той събуваше долнището на пижамата си и го изритваше встрани.

Който е казал, че понеделниците са най-отвратителното нещо, очевидно никога не се е будил с голия Гидиън Крос до себе си.

– Добро ще бъде – каза той, вдигна завивките и се вмъкна между чаршафите при мен.

Потреперих, когато хладната му кожа се допря до моята.

– Олеле!

Обви ръце около мен и докосна врата ми с устни.

– Стопли ме, ангелчето ми.

Когато приключих с него, той целият бе потънал в пот, а кафето, което ми бе донесъл, беше изстинало.

Нямах абсолютно нищо против това.

Бях в чудесно настроение, когато пристигнах на работа. Сутрешният секс, разбира се, допринасяше за това. Както и гледката как Гидиън се обличаше за деня – обожавах да наблюдавам как от обикновения човек, когато познавах и обичах, се превръщаше в тъмния и опасен магнат, управляващ света. Денят ми стана още по-хубав, когато излязох от асансьора на двайсетия етаж и видях Мегуми, седнала на бюрото си. Махнах ѝ през стъклената врата, но усмивката се стопи от лицето ми, когато я погледнах по-отблизо. Беше бледа, а под очите ѝ имаше тъмни кръгове. Обичайната ѝ екстравагантна асиметрична прическа изглеждаше отпусната и прекалено дълга, а тя беше облечена в блуза с дълъг ръкав и тъмни панталони, съвсем неподходящи за августовската жега.

– Здрасти – поздравих я аз, когато тя натисна бутона, за да ми отвори. – Как си? Тревожех се за теб.

Тя се усмихна вяло.

– Съжалявам, че не отговорих на обажданията ти.

– Не се безпокой за това. И аз не искам да контактувам с никого, когато съм болна. Искам само да се свия в леглото и никой да не ме закача.

Долната ѝ устна потрепери и в очите ѝ заблестяха сълзи.

– Добре ли си? – Огледах се наоколо, страхувах се, че някой може да я види, когато другите служители минаваха през фоайето. – Ходи ли на лекар?

Тя се разплака.

Замръзнах ужасена на мястото си.

– Мегуми, какво има?

Свали слушалките от главата си и стана, сълзите се стичаха по лицето ѝ. Поклати силно глава.

– Не мога да говоря сега.

– Кога имаш почивка?

Но тя вече се бе отправила към тоалетната, а аз стоях като закована, вперила поглед в нея.

***

Отидох на работното си място и оставих чантата си, след това влязох в общото помещение и спрях до бюрото на Уил Грейнджър. Нямаше го там, но го открих в стаята за почивка, където отидох да си взема кафе.

– Здрасти – поздрави ме той, но зад квадратните рамки на очилата очите му ме гледаха със същата тревога, която и аз изпитвах в момента. – Видя ли Мегуми?

– Да. Изглежда съсипана. Разплака се, когато я попитах как се чувства.

Уил ми подаде кутията с обезмаслена сметана.

– Каквото и да се е случило, не е никак добре.

– Тревожа се, че не знам какво е станало. Започвам да си въобразявам какви ли не неща. От рак до бременност и всичко друго, за което можеш да се сетиш.

Уил сви безпомощно рамене. С добре оформените си бакенбарди и леко крещящите си ризи той беше от онези приветливи и добродушни хора, които не можеш да не харесаш.

– Ева – Марк подаде глава през вратата, – имам новини.

Светналият поглед на шефа ми подсказваше, че е развълнуван за нещо.

– Цялата съм в слух. Искаш ли кафе?

– Да. Благодаря. Ще се видим в кабинета ми – каза той и изчезна.

Уил грабна чашата си от плота.

– Желая ти приятен ден.

Тръгна си. Направих бързо кафето си и отидох в кабинета на Марк. Беше свалил сакото си и внимателно изучаваше нещо на монитора. Вдигна поглед и се усмихна, когато ме видя.

– Получили сме нова покана за представяне на оферта – каза той и се усмихна още по-широко. – И в нея е посочено изрично моето име.

Настръхнах. Оставих кафето и попитах предпазливо:

– За друг продукт на "Крос индъстрис" ли става дума?

Колкото и да обичах Гидиън и да се възхищавах от всичко, което беше постигнал, не исках да попадам напълно в неговата сянка. Част от това, което представлявахме като двойка, беше фактът, че сме двама души с отделни професионални кариери. Много ми беше приятно сутрин да отивам на работа заедно със съпруга си, но в определен момент трябваше да му кажа "довиждане". Имах нужда от тези няколко часа, в които той не ме поглъщаше.

– Не, за нещо по-голямо.

Вдигнах учудено вежди. Не можах да се сетя за нищо и никого, по-голям от "Крос индъстрис".

Марк плъзна по бюрото към мен една картинка на сребърно-червена кутия.

– Това е новата конзола на "Ланкорп".

Настаних се на мястото си пред бюрото му и вътре в себе си въздъхнах с облекчение.

– Супер. Звучи забавно.

***

Минаваше единайсет, когато Мегуми ми се обади, за да ме попита дали съм свободна за обяд.

– Разбира се – отговорих аз.

– Да отидем на някое тихо място.

Обмислих възможностите.

– Имам една идея. Остави това на мен.

– Чудесно. Благодаря ти.

Седнах на бюрото си.

– Как мина сутринта ти?

– Бях много заета. Имам да наваксвам.

– Кажи ми, ако мога да ти помогна е нещо.

– Благодаря ти, Ева. – Пое дълбоко дъх, усетих как започва да губи контрол и всеки миг ще се разплаче. – Оценявам го.

Затворих телефона. Позвъних в офиса на Гидиън и секретарят му вдигна телефона.

– Здрасти, Скот. Ева е. Как си?

– Добре. – Почувствах усмивката в гласа му. – С какво мога да ти бъда полезен?

Започнах да потропвам нервно с крака. Не можех да не се тревожа за приятелката си.

– Би ли помолил Гидиън да ми се обади, когато има свободна минутка.

– Веднага ще ви свържа.

– О, чудесно. Благодаря ти.

– Изчакай за момент.

Секунда по-късно чух любимия ми глас.

– От какво имаш нужда, Ева?

За момент останах изненадана от деловия тон.

– Зает ли си?

– В момента съм в съвещание.

По дяволите!

– Извинявай, грешката е моя. Чао.

– Ева...

Затворих, след това позвъних отново на Скот, за да обсъдим как ще процедираме в бъдеще, когато се обадя, така че да не изглеждам като пълна глупачка. Преди той да отговори, сигналната лампа на телефона ми показа, че някой ме търси на втора линия. Превключих.

– Кабинетът на Марк Гарити...

– Никога не ми затваряй телефона – скастри ме Гидиън.

Настръхнах, когато чух тона му.

– В съвещание ли си?

– Бях. Сега се занимавам с теб.

Проклета да съм, ако някой трябваше да се занимава с мен. Можех да бъда не по-малко докачлива от него.

– Ако искаш да знаеш, помолих Скот да ти предаде съобщението ми, когато имаш време за него, а той ме свърза веднага. Не трябваше да го прави, щом си бил зает с...

– Наредил съм му да ме свързва е теб незабавно, каквито и да са обстоятелствата. Ако искаш да ми оставиш съобщение, изпрати ми есемес или имейл.

– Извини ме, че не съм достатъчно добре запозната с етикета, що се отнася до свързването с теб!

– Няма значение. Кажи от какво имаш нужда.

– Няма нищо. Забрави.

Той въздъхна шумно.

– Не си играй игрички е мен, ангелчето ми.

Спомних си, че последния път, когато му се обадих в работата, той пак не беше в настроение. Ако нещо го тревожеше, защо не го споделяше е мен?

Приведох се над бюрото и заговорих тихо:

– Гидиън, отношението ти към мен ме дразни. Не искам да се занимавам е теб, когато си в лошо настроение. Ако си прекалено зает, за да говориш с мен, тогава не трябва да даваш нареждания, които пречат на работата ти.

– Никога не бих допуснал да нямаш връзка с мен.

– Нима? Защото в момента май точно това става.

– За бога!

Усетих, че е вбесен, и това ми донесе известно удовлетворение.

– Не ти изпратих есемес, защото не исках да те притеснявам, докато си на съвещание. Не ти изпратих имейл, защото това, за което смятах да те помоля, не търпи отлагане, а не знаех колко често проверяваш пощата си. Прецених, че най-добре би било да оставя съобщение на Скот.

– И сега вече съм посветил цялото си внимание на теб. Кажи ми какво искаш.

– Искам да затвориш телефона и да се върнеш, за да продължиш съвещанието си.

– Това, което ще получиш – заяви той с опасно безизразен глас, – е, че в крайна сметка ще се появя до бюрото ти, ако не престанеш с тези глупости и не ми обясниш защо се обади.

Хвърлих гневен поглед към снимката му.

– Искаш да ме накараш да си потърся работа в Ню Джърси.

– Влудяваш ме – изпъшка той тихо. – Отказвам да действам, когато ми се съпротивляваш, много добре знаеш това. Просто ми кажи от какво имаш нужда, Ева, и ми прости за случилото се. По-късно можем да поспорим, а след това ще правим секс, за да се сдобрим.

Напрежението ме напусна. Как можех да му се сърдя, след като той си признаваше колко е уязвим от мен?

– По дяволите! – измърморих аз. – Мразя, когато ми заговориш разумно, след като първо си ме ядосал.

Издаде един нисък звук, който показваше, че е в добро настроение, колкото и да не му се искаше. Моментално се почувствах по-добре.

– Ангелчето ми – гласът му стана секси и дрезгав, доби онази топлота, която имах нужда да усетя, – определено не си удобно украшение, което безпроблемно ще се впише в живота ми.

– Какво говориш?

– Не се тревожи за това. Ти си идеална. Кажи ми защо се обади.

Познавах този тон. По някаква причина ми действаше възбуждащо.

– Ти си маниак. Наистина.

За мой най-голям късмет.

– Както и да е, шампионе, исках да разбера дали мога да използвам някоя от конферентните ти зали, за да обядвам там с Мегуми. Днес се върна на работа, но изглежда ужасно и иска да поговорим, а наоколо няма нито едно заведение, където да можем да се усамотим на спокойствие.

– Използвай кабинета ми. Ще наредя да ви поръчат нещо, а вие ще можете да поприказвате там, докато мен ме няма.

– Наистина ли?

– Разбира се. Искам обаче да ти напомня, че когато започнеш да работиш за "Крос индъстрис", ще имаш свой собствен кабинет, в който да можеш да обядваш.

Отпуснах глава назад.

– Млъкни.

***

Проучването, което трябваше да направя за офертата за "Фейз уан", отне цялото ми внимание, но с нетърпение очаквах да разбера нещо повече от Мегуми, затова имах чувството, че последният час измина невероятно бавно.

Срещнахме се на рецепцията по обед.

– Ако не ти изглежда прекалено странно – казах аз, докато тя вземаше чантата си от едно чекмедже, – ще обядваме в кабинета на Гидиън. Него го няма, така че ще сме само двете.

– О, боже! – възкликна тя и ме погледна така, сякаш искаше да ми се извини. – Съжалявам, Ева. Трябваше да те поздравя. Уил ми каза за годежа ти, но аз просто изключих.

– Няма нищо, не се тревожи за това.

Тя се протегна и стисна ръката ми.

– Много се радвам за теб.

– Благодаря.

Разтревожих се още повече. Мегуми винаги знаеше последните клюки. Приятелката, която познавах отпреди, щеше да е научила за годежа ми едва ли не преди мен.

Взехме асансьора и слязохме на последния етаж. Фоайето на "Крос индъстрис" беше толкова впечатляващо, колкото и самият Гидиън. Беше доста по-голямо от останалите фоайета в сградата и украсено е висящи кошници с лилии и папрат. На вратата от опушено стъкло беше изписано "Крос индъстрис" с мъжествен, но елегантен шрифт.

– Впечатляващо – промърмори Мегуми, докато чакахме рецепционистката да ни пусне да влезем.

Червенокосата жена, която преди бях виждала на рецепцията, сигурно бе отишла на обяд, защото един тъмнокос мъж ни отвори вратата.

Изправи се, когато приближихме до него.

– Добър ден, госпожице Трамел. Скот каза да влизате направо.

– Господин Крос излезе ли?

– Не съм сигурен. Току-що застъпих тук.

– Добре. Благодаря.

Поведох Мегуми. Точно завихме зад ъгъла, за да отидем в кабинета на Гидиън, когато го видяхме да излиза оттам.

Обзе ме невероятна гордост и чувство за собственост. А също така и удоволствие, когато видях как леко трепна, щом ме видя. Тръгнахме един към друг.

– Здравей – поздравих го аз.

Той ми кимна в отговор и протегна ръка към Мегуми.

– Мисля, че досега не сме се запознавали официално. Гидиън Крос.

– Мегуми Каба – отвърна тя и стисна здраво ръката му. – Поздравления за годежа ви с Ева.

Лека усмивка пробягна по сексапилните му устни.

– Аз съм голям късметлия. Настанете се удобно. Ако имате нужда от нещо, само се обадете на рецепцията и Рон ще се погрижи.

– Всичко е наред – отвърнах аз, – дори няма да разбереш какво диво парти сме си спретнали в твое отсъствие.

Той се усмихна веднага.

– Това е добре. По-късно имам съвещание там. Малко ще ми е трудно да обясня наличието на чашки за шотове и знаменца.

Очаквах да си тръгне. Вместо това той обхвана лицето ми с две ръце, изви главата ми, така че да му е удобно, и притисна устни до моите в бавна невинна целувка, от която се появиха звездички пред очите ми.

След това прошепна в ухото ми:

– Очаквам с нетърпение да се сдобрим довечера.

Свих възбудено пръсти.

Отдръпна се и без всякакво усилие се превърна отново в онзи студен, резервиран човек, когото светът познаваше.

– Приятен обяд, дами.

Отдалечи се с онази самоуверена вродена секси походка, която караше жените да обръщат глава след него.

– И все още можеш да се държиш на крака – измърмори Мегуми, поклащайки глава. – Направо ме уби.

Не можех да ѝ обясня каква слабост усещах при срещата си с Гидиън. Колко лесно губех самообладание и каква нужда изпитвах да бъда с него.

– Хайде – подканих я аз задъхано, – да обядваме.

Последва ме в кабинета на Гидиън.

– Надали ще мога да хапна нещо. Докато тя се опитваше да възприеме огромното пространство, панорамната гледка, която се разкриваше, и едноцветния интериор, аз отидох до бара, където ни очакваше обядът. Спомних си как се бях почувствала аз самата първия път, когато влязох в този кабинет. Въпреки че бяха оформени няколко кътове за сядане, които приканваха гостите да се настанят и да поостанат известно време, съвременният минималистичен дизайн пречеше на посетителите да се почувстват прекалено комфортно.

Човекът, за когото се бях омъжила, имаше толкова различни страни. Кабинетът му отразяваше само една от тях. Класическият европейски стил на мезонета му отразяваше друга.

– Някога пробвала ли си BDSM?[1]

Въпросът на Мегуми моментално привлече вниманието ми.

От изненада изпуснах увитите в салфетка прибори, които държах. Извърнах се, за да я погледна, и видях, че стои до прозореца, вперила поглед в града пред нея.

– Зад това съкращение се крият твърде много неща.

Тя потърка китката си.

– Да си завързана и със запушена уста. Напълно безпомощна.

– Да, била съм безпомощна.

Тя извърна глава. Очите ѝ бяха като две сенки върху бледото лице.

– Хареса ли ти? Възбуждаше ли те?

– Не. – Отидох до най-близкия диван и седнах. – Но не бях с подходящия човек.

– Уплашена ли беше?

– Ужасена.

– Той знаеше ли това?

От аромата на обяда, който преди малко ми се струваше много вкусен, започна да ми се повдига.

– Защо ми задаваш тези въпроси, Мегуми?

Вместо отговор тя нави ръкава си и ми показа изранените си китки и тъмносините белези по тях.

7.

Минаваше осем, когато влязох в апартамента на Ева и я заварих да седи заедно с Кари на дивана в хола, държейки чаша червено вино с две ръце.

Жена ми имаше слабост към съвременното традиционно обзавеждане, но тук-там се забелязваше влиянието на майка ѝ, както и това на съквартиранта ѝ. Нямах нищо против вкуса на Моника и Кари, но с нетърпение очаквах момента, когато с Ева щяхме да заживеем в дом, който е пълно отражение на нас двамата, без никаква външна намеса.

И въпреки това този апартамент завинаги щеше да си остане специално място за мен. Никога нямаше да забравя вида на Ева, когато за първи път се появих на вратата ѝ. Гола под късата копринена роба, с гримирано за предстоящата вечер лице, а диамантената гривна около глезена ѝ ми намигаше. Закачаше ме.

Тогава загубих способността си да мисля разумно. Допрях устни до нея, прокарах ръце по цялото ѝ тяло и вкарах пръстите и езика си в нея. Дори и през ум не ми мина да я заведа в "квартирата си за секс". Нямаше да мога да чакам, даже и да ми се налагаше да го направя. Ева не приличаше на нито една от жените, които познавах до онзи момент. И не само заради това, което представляваше тя самата, а и заради това, в което се превръщах аз в нейно присъствие.

Малко вероятно беше да позволя на управата на сградата отново да даде под наем този апартамент. В него имаше твърде много спомени – както добри, така и лоши.

Кимнах в отговор на поздрава на Кари и седнах до Ева. Най-добрият приятел на съпругата ми беше облечен за излизане, а Ева носеше фланелка на "Крос индъстрис" и бе вдигнала косата си е шнола. И двамата ме погледнаха по начин, от който веднага разбрах, че нещо не е наред.

Имаше някои неща, които трябваше да обсъдим, но на първо място идваше проблемът, който тревожеше Ева.

Кари стана.

– Излизам. Обади ми се, ако имаш нужда от мен.

Тя кимна.

– Забавлявай се.

– Знаеш че винаги се забавлявам, бебчо.

Входната врата се затвори след него, а Ева леко отпусна глава на рамото ми. Обвих ръка около нея, настаних се по-удобно на дивана и я притиснах до себе си.

– Сподели с мен, ангелчето ми.

– Става въпрос за Мегуми – въздъхна тя. – Имаше един мъж, когото тя харесваше, но нещата между тях не вървяха, той ту много си падаше по нея, ту изобщо не ѝ обръщаше внимание, затова тя реши да скъса с него. Но след това той стана много настойчив и тя му позволи отново да се върне при нея. Заиграли се, той я вързал, но след това нещата загрубели и станали наистина сериозни.

Спомена връзване и това ме накара да застана нащрек. Спуснах ръката си по гърба ѝ и я притиснах още по-плътно до себе си. Не може да се каже, че не бях изключително търпелив, съобразявайки желанията си със страховете ѝ. Можеше да се очаква известно отстъпление, това бе преодолимо, но не исках злощастните преживявания на някой друг да създадат нови пречки пред мен и Ева.

– Това, което казващ говори за лоша преценка от страна и на двамата – казах аз. – Поне единият е трябвало да осъзнава какво прави.

– Точно в това е въпросът. – Тя се отдръпна и ме погледна. – Обсъдихме го подробно с Мегуми. Казала му "не", и то много пъти, докато накрая той ѝ запушил устата. Болката, която тя е изпитвала, го е накарала да свърши, Гидиън. А сега той продължава да я тормози, като ѝ изпраща есемеси и снимки, които ѝ направил онази нощ. Помолила го да спре, но той не искал и да чуе. Той е болен. Нещо не му е наред.

Опитах се да преценя как да ѝ отговоря. Реших да бъда откровен.

– Ева, веднъж е скъсала с него, а след това го е приела обратно. Може би той не осъзнава, че този път тя говори сериозно.

Ева се отдръпна, след това пред очите ми проблеснаха извивките на златистите ѝ крака и тя се изправи.

– Не се опитвай да го оправдаеш! Тя е насинена навсякъде. Минала е седмица, а синините са все още съвсем ясни. Дни наред не е могла да седне.

– Изобщо не го оправдавам – отвърнах аз и също се изправих. – Никога не бих оправдал някой насилник, много добре знаеш това. Не знам цялата история, но знам твоята. Ситуацията, в която тя е изпаднала, няма нищо общо с твоята. Нейтън беше клиничен случай.

– Нямам предвид себе си, когато говоря за това, Гидиън. Видях снимките. Видях китките ѝ, врата ѝ. Видях есемесите. Той е прекрачил границата и е станал опасен.

– Ето още една причина, поради която не трябва да се намесваш.

Тя сложи ръце на бедрата си.

– Боже мой! Не можеш да говориш така! Тя ми е приятелка.

– А ти си моя жена. Много добре познавам това изражение. Има някои битки, които не са твои. Няма да се конфронтираш с този мъж, както го стори с майка ми и Корин. Няма да се намесваш в това.

– Да съм казала, че ще направя подобно нещо? Не съм. Не съм идиот. Помолих Кланси да го намери и да поговори е него.

Замръзнах отвътре. Бенджамин Кланси беше човек на втория ѝ баща, не мой. Напълно извън контрола ми.

– Не е трябвало да го правиш

– А какво да сторя вместо това? Нищо?

– За предпочитане. В най-лошия случай трябваше да говориш е Раул.

Тя вдигна ръце.

– И защо да го направя? Не познавам Раул достатъчно добре, за да го помоля за лична услуга.

Опитах се да овладея изражението си.

– Вече говорихме за това. Той работи за теб. Не е необходимо да го молиш за услуги, трябва само да му кажеш какво искаш да направи.

– Раул работи за теб. Освен това аз не съм някакъв мафиотски кръстник, който изпраща наемни главорези, за да дадат урок на някои хора. Помолих един човек, на когото имам доверие като на приятел, да помогне на друг приятел.

– Както и да се опитваш да го извъртиш, резултатът е все един и същ. Забравяш че на Бен Кланси му се плаща, за да защитава интересите на втория ти баща. Грижи се за теб, защото така може в по-голяма степен да гарантира сигурността и доброто име на Стантън.

Тя настръхна.

– Откъде знаеш какви са мотивите му?

– Хайде да опростим нещата, ангелчето ми. Съсредоточи се върху факта, че в известен период от време майка ти и Стантън нарушаваха правото ти на лично пространство. Тази врата ще продължава да стои отворена, ако не престанеш да се възползваш от техните възможности.

– О! – Ева прехапа долната си устна. – Не премислих нещата от тази гледна точка.

– Изпратила си обучен професионалист да "поговори" с онзи човек. Но не си оценила достатъчно добре вероятността от ответен удар. Ако се беше обърнала към Раул за помощ, той щеше да знае, че трябва да бъде особено внимателен – казах аз и стиснах зъби. – По дяволите, Ева, не прави така, че да ми е трудно да те опазя!

– Ей – възкликна тя и се протегна към мен, – не се тревожи, разбра ли? Казах ти какво се е случило веднага щом дойде. А Кланси беше с мен допреди час, когато ме остави тук след тренировката ми по крав мага. Не се е случило абсолютно нищо, което би могло да ме застраши.

Придърпах я към себе си и я прегърнах, много ми се искаше да вярва, че е права.

– Искам Раул да те придружава навсякъде – заявих рязко аз. – Когато ходиш на тренировки, на фитнес, да пазаруваш... навсякъде. Трябва да ми дадеш възможността да се погрижа за теб.

– Но ти го правиш, мили – отвърна тя, вече не така разпалено. – Недей да се вманиачаваш на тази тема.

Винаги щях да се вманиачавам, когато ставаше въпрос за нея. Вече бях приел това. В крайна сметка и тя щеше да го приеме.

– Има някои неща, които не мога да ти дам. Не спори с мен за онези, които мога.

– Гидиън – изведнъж изражението ѝ омекна, – ти ми даваш всичко, от което имам нужда.

Прокарах леко пръсти по бузата ѝ. Беше толкова мека. Нежна. Никога не си бях представял, че здравият ми разум ще зависи от нещо толкова крехко.

– Прибираш се в дом, където те чака друг мъж. Изкарваш парите си, като работиш за друг човек. Не съм ти толкова необходим, колкото бих искал да бъда.

Очите ѝ проблеснаха насмешливо.

– В същото време завися от теб точно толкова, колкото бих могла да приема.

– Същото се отнася и за мен.

Спуснах ръце по раменете ѝ, хванах я за китките и я притиснах леко, само колкото да привлека вниманието ѝ. Наблюдавах как зениците ѝ се разширяват, а устните ѝ се разтварят, тялото ѝ инстинктивно реагираше на ограничаването на движението.

– Обещай ми, че от сега нататък винаги ще се обръщаш първо към мен.

– Добре – прошепна тя.

Нотката на възбуда и подчинение, които усетих в гласа ѝ, накараха кръвта ми да закипи. Тя се олюля и облегна на мен, тялото ѝ беше омекнало.

– Всъщност бих искала да го направя още в момента.

– Както винаги, аз съм на твоите услуги.

***

– Гидиън.

Шокът от това да чуя паника в гласа на Ева премина през мен. Тялото ми се разтресе и ме изтръгна от най-дълбокия ми сън. Обърнах се на една страна, изпъшках тихо, помъчих се да се събудя, отметнах косата от лицето си и видях, че тя бе коленичила до леглото ми.

Тежко и непреодолимо чувство на ужас накара сърцето ми да забие като лудо, целият бях облян в студена пот.

Надигнах се и се подпрях на лакът.

– Какво има?

Лунната светлина навлизаше в стаята и образуваше ореол около нея. Беше дошла при мен в спалнята на съседния апартамент. Нещо я беше събудило и това ме караше да се страхувам. Страхът проникна чак до мозъка на костите ми.

– Гидиън.

Притисна се бързо до мен, потопи ме в копринената си кожа и блестяща коса. Сгушена в мен, тя протегна ръка и докосна лицето ми.

– Какво сънува?

Допирът на пръстите ѝ остави мокра диря по кожата ми. Разтърках очи стреснат и ужасен, размазвайки още сълзи по бузата си. В някакъв далечен ъгъл на съзнанието си долавях сянката на съня, който бях имал.

Този бегъл спомен ме накара да потреперя и да затъна още по-дълбоко.

Извърнах се към нея и я прегърнах още по-плътно, чух въздишката ѝ, когато я притиснах прекалено силно. Кожата ѝ бе хладна, но тялото ѝ беше топло и аз поех тази топлина, вдишах аромата ѝ, усетих как ужасната мъка, която носех в сърцето си, постепенно ме напускаше, прогонена от близостта ѝ.

Не можех да си спомня съня, но той като че ли отказваше да ме напусне.

– Шшшт – прошепна напевно тя и прокара пръсти през влажната ми от пот коса, докато с другата си ръка галеше гърба ми.

– Всичко е наред. Тук съм, до теб.

Не можех да дишам. Борех се да си поема въздух и един ужасен звук се изтръгна от пламтящите ми бели дробове.

Ридание. Господи. После още едно.

Не можех да спра жестоките спазми.

– Мили. – Прегърна ме още по-силно и преплете крака в моите. Започна нежно да ни люлее и да нашепва думи, които не можех да чуя от силните удари на сърцето си и виковете на фантомната ми болка. Обвих я в обятията си, държах се здраво за любовта, която можеше да ме спаси.

***

– Гидиън!

Ева изви гръб от силния тласък, бях разтворил широко бедрата ѝ с колене и членът ми навлизаше дълбоко в нея. Притисках китките ѝ е ръце, главата ѝ се мяташе, докато я чуках с всички сили.

Някои сутрини я будех много нежно. Но тази не бе една от тях.

Бях се събудил с пулсираща ерекция, главата на члена ми се бе овлажнила, допряна до извивките на дупето на Ева. Започнах да я възбуждам жадно и нетърпеливо, засмуках зърната на гърдите ѝ, докато се втвърдиха, накарах вагината ѝ да се овлажни, като вкарах настойчивите си пръсти в нея. Допирът ми я възпламени, тя се предаде и ми се отдаде напълно. Господи, колко много я обичах. Нуждата да се изпразня притискаше тестисите ми като менгеме, натискът беше особено силен. Тя беше тясна, толкова невероятно приятна и мокра. Не можех да ѝ се наситя. Искаше ми се да навляза още по-дълбоко в нея, дори когато усетих, че съм я изпълнил изцяло и тя е обгърнала главичката на пениса ми.

Ева се мяташе в отговор на мощните ми тласъци, петите ѝ се пързаляха по чаршафа, гърдите ѝ се тресяха от силните ми движения. Беше толкова малка, толкова мека, а аз чуках пищното ѝ тяло, влагайки в това цялата си душа.

Вземи ме. Вземи ме целия. Доброто и лошото. Всичко. Вземи всичко.

Таблата на леглото се блъскаше в стената, която разделяше апартаментите ни, в непрестанен забързан ритъм, който сякаш крещеше "Някакви луди правят секс!" на всеки, който го чуваше. Същото се отнасяше и за ръмженето, изтръгващо се от гърлото ми, животинските звуци на удоволствие, които не опитвах да прикрия. Обожавах да чукам жена си. Копнеех за това. Нуждаех се от него. И въобще не ме интересуваше кой чуваше какво ми причинява тя.

Ева изви гръб и заби зъби в бицепса ми, те се плъзнаха по потната ми кожа. Този знак, че ме притежава, ме подлуди, накара ме да започна да я чукам толкова силно, че чак я преместих в леглото.

Тя извика. Изстенах, когато се обви около мен като ненаситен юмрук.

– Свършвай – просъсках аз, притиснат от необходимостта да направя същото, да се изпразня и да изтласкам и последната си капка в нея.

Завъртях бедра, така че да се отъркам в клитора ѝ, усетих как удоволствието пълзи по гърба ми, когато тя простена името ми и се разтресе, достигайки оргазъм.

Целунах я грубо, опиянен от вкуса ѝ, и се изпразних в нея, стенейки и треперейки.

***

Ева се препъна леко, докато ѝ помагах да слезе от задната врата на бентлито, когато пристигнахме пред "Кросфайър".

По лицето ѝ се разля гореща вълна и тя вдигна поглед към мен.

– Отвратителен си.

Погледнах я учудено.

– Цялата треперя, а на теб нищо ти няма, ти си истинска машина за секс.

– Съжалявам – усмихнах се аз невинно.

– Не, не съжаляваш. – Кривата усмивка изчезна от лицето ѝ и тя погледна надолу по улицата. – Папараци – отбеляза мрачно. Проследих погледа ѝ и забелязах фотографа, който беше насочил обектива на фотоапарата си през отворения прозорец на колата си. Стиснах Ева за лакътя и я поведох към сградата.

– Ще трябва да започна да си правя прическа всяка сутрин – измърмори тя, – а ти сам се оправяй със сутрешното си надървяне.

– Ангелчето ми – прошепнах, като я придърпах към себе си, – по-скоро съм готов да наема фризьор, който да е на твое разположение двайсет и четири часа на денонощие, отколкото да се откажа от услугите на катеричката ти всяка сутрин.

Тя ме смушка с лакът в ребрата.

– Господи, осъзнаваш ли колко си груб? Някои жени биха се обидили, ако им говориш по този начин.

Тръгна пред мен и първа премина през въртящите се врати на охраната, след това се присъедини към хората, които очакваха следващия асансьор. Застанах плътно зад нея.

– Ти не си една от тях. Аз обаче съм готов веднага да се коригирам. Вече няма да споменавам за катеричката, спомних си, че любимата ти дума е "отверстие".

– О, господи, млъкни – разсмя се тя.

Разделихме се, когато тя слезе на двайсетия етаж, и аз отидох до "Крос индъстрис" сам. Нямаше да го правя още дълго. Един ден Ева щеше да работи за мен, да ми помага заедно да изградим бъдещето си.

Обмислях безбройните начини да постигна тази цел, докато завивах зад ъгъла и отивах към кабинета си. Забавих крачка, когато видях една висока и слаба брюнетка да чака до бюрото на Скот.

Подготвих се за поредната среща е майка ми.

Но в този момент жената извърна глава и видях, че беше Корин.

– Гидиън.

Изправи се грациозно, очите ѝ светнаха и в тях видях погледа, който вече добре познавах, тъй като го бях виждал и в очите на Ева.

Не ми достави никакво удоволствие да видя топлотата в очите на Корин. Тръпка на неудобство премина по гръбнака и скова гърба ми. Последният път, когато я видях, беше малко след опита ѝ за самоубийство.

– Добро утро, Корин. Как си?

– По-добре.

Тръгна към мен, но аз отстъпих назад и това я накара да забави крачка, а усмивката ѝ да изчезне.

– Можеш ли да ми отделиш малко време?

Посочих с жест вратата на кабинета си.

Тя пое дълбоко въздух, обърна се и тръгна пред мен. Хвърлих поглед към Скот.

– Дай ни десет минути.

Той кимна и ме погледна съчувствено.

Корин се отправи към бюрото ми, последвах я и натиснах копчето, което затваряше вратата зад нас. Не затъмних стъклената стена и не свалих сакото си, надявах се, че по този начин ѝ давам знак, че не може да се задържи дълго.

– Съжалявам за загубата ти, Корин.

Изричането на тези думи не беше достатъчно, но това бе всичко, което можех да ѝ предложа. Споменът за онази нощ в болницата щеше да остане в съзнанието ми още известно време.

Устните ѝ побеляха.

– Все още не мога да повярвам. Всички тези години, през които правехме опити... Мислех си, че не мога да забременея – каза тя и взе снимката на Ева от бюрото ми. – Жан-Франсоа ми каза, че си се обаждал няколко пъти и си питал за мен. Бих предпочела да се обадиш директно на мен. Или да отвърнеш на позвъняванията ми.

– Реших, че няма да е удобно, имайки предвид обстоятелствата.

Тя ме погледна. Очите ѝ нямаха съвсем същия оттенък на синьото като тези на майка ми, но въпреки това бяха много сходни, освен това двете имаха еднакви разбирания за стил. Елегантната блуза и панталонът, с които Корин беше облечена, много приличаха на онези, с които се бе появила майка ми.

– Ще се жениш – заяви Корин.

Не беше въпрос, но въпреки това отговорих:

– Да.

Тя затвори очи.

– Надявах се, че Ева лъже.

– Особено чувствителен съм към всичко, което се отнася до нея. Затова внимавай какво говориш.

Отваряйки очи, Корин шумно остави снимката на бюрото.

– Обичаш ли я?

– Не е твоя работа.

– Това не е отговор.

– Не ти дължа никакъв отговор, но щом толкова настояваш, ще ти кажа, че тя е всичко за мен.

Стиснатите ѝ устни се отпуснаха и леко потрепериха.

– Ако ти кажа, че се развеждам, това ще промени ли нещо?

– Не – отвърнах аз и въздъхнах шумно. – Ние с теб никога няма да бъдем отново заедно, Корин. Не знам колко пъти и по какъв начин да ти го кажа. Никога няма да мога да бъда това, което ти очакваш от мен. Ти се спаси на косъм, когато развали годежа ни.

Тя трепна, а с нея и косата ѝ, която се спускаше по раменете и стигаше чак до кръста.

– Това ли е, което ни разделя? Не можеш да ми простиш?

– Да ти простя ли? Благодарен съм ти. – Тонът ми стана по-мек, когато забелязах, че очите ѝ се напълниха със сълзи. – Не искам да бъда жесток към теб. Предполагам, че всичко това е много мъчително. Но не искам да таиш напразни надежди.

– Как би реагирал, ако Ева ти каже подобно нещо? – опита се да ме предизвика. – Можеш ли просто да се откажеш и да отминеш нататък?

– Не е същото. – Прокарах пръсти през косата си, опитвайки да намеря точните думи. – Не разбираш какво има между нас с Ева. Тя се нуждае от мен точно толкова, колкото и аз от нея. В името и на двама ни никога не бих се отказал от нея.

– Аз се нуждая от теб, Гидиън.

Отговорих ѝ рязко, воден от чувство за безсилие:

– Ти не ме познаваш. Играех роля пред теб. Позволих ти да видиш само това, което исках, това, което прецених, че можеш да приемеш.

И в замяна на това виждах в нея само това, което исках да видя – момичето, което тя някога беше. Отдавна бях престанал истински да ѝ обръщам внимание, ето защо не бях забелязал колко много се бе променила. Някога тя беше нещо като бяло петно за мен, но вече не беше така.

За момент впери поглед в мен, беше твърде шокирана, за да говори.

– Елизабет ме предупреди, че Ева се опитва да изопачи миналото ти. Не ѝ повярвах. Не подозирах, че някой може да ти въздейства до такава степен, но винаги има първи път.

– Майка ми вярва само в това, което ѝ се иска, нямам нищо против да се присъединиш към нея.

Двете си приличаха и в това отношение. Умееха да вярват в онова, което им се искаше, и да пренебрегват всяко доказателство за противното.

За мен бе истинско откровение да осъзная, че навремето се чувствах добре с Корин, защото знаех, че тя няма да прояви любопитство. С нея можех успешно да се преструвам, че съм съвсем нормален, и тя никога не би се задълбочила в проблема. Ева беше променила разбиранията ми по отношение на това. Не бях нормален, а и не беше необходимо да бъда. Ева ме приемаше такъв, какъвто съм. Нямах никакво намерение да разкривам миналото си пред всички, но дните, когато бях готов да приема лъжите, бяха безвъзвратно отминали. Корин протегна ръка към мен.

– Обичам те, Гидиън. Някога ти също ме обичаше.

– Бях ти благодарен – поправих я аз. – И винаги ще бъда. Изпитвах привличане към теб, беше ми приятно с теб, за известно време може би дори се нуждаех от теб, но нещата между нас никога нямаше да се получат.

Тя отпусна ръка.

– В крайна сметка, така или иначе, щях да открия Ева. И щях да я пожелая, щях да се откажа от всичко, за да я получа. Щях да те напусна, за да бъда с нея. Краят на връзката ни беше неизбежен.

Корин се обърна.

– Е... поне винаги ще останем приятели.

Беше ми трудно да ѝ го заявя направо. Но нямах никакво намерение да я окуражавам:

– Невъзможно. Това е последният път, в който разговарям с теб.

Раменете ѝ се разтресоха, когато тя си пое дъх на пресекулки, а аз извърнах глава, опитвайки се да потисна чувството си на неудобство и съжаление. Някога тя беше много важна за мен. Щеше да ми липсва, но не по начина, по който желаеше.

– Какъв смисъл има да живея, ако не мога да те имам?

Обърнах се, когато чух въпроса ѝ, едвам успях да я хвана за раменете и да я задържа на разстояние, когато се хвърли към мен.

Пълното отчаяние, изписано по красивото ѝ лице, ме порази още преди да успея да осмисля думите ѝ. В следващия момент разбрах какво ми казваше. Отблъснах я ужасен. Тя отстъпи назад и се спъна, токчето на обувката ѝ се закачи в килима.

– Не ми говори по този начин – предупредих я аз тихо, но твърдо. – Аз не съм отговорен за твоето щастие. Изобщо не нося отговорност за теб.

– Какво е станало с теб? – извика тя. – Това не си ти.

– Не би могла да ме разбереш. – Отидох до вратата и я отворих широко. – Прибери се вкъщи при съпруга си, Корин. Погрижи се за себе си.

– Майната ти! – изсъска тя. – Ще съжаляваш за това, а аз може да съм прекалено наранена, за да ти простя.

– Сбогом, Корин.

В продължение на една дълга минута тя стоя така, вперила поглед в мен, след това изхвърча навън.

– Върви по дяволите!

Завъртях се на пета, не знаех къде да отида и какво да направя, но определено трябваше да направя нещо. Каквото и да е. Закрачих напред-назад из кабинета.

Извадих телефона си и машинално набрах номера на Ева, без предварително да съм решил да го правя.

– Кабинетът на Марк Гарити... – започна тя.

– Ангелчето ми.

Тези две думи бяха достатъчни, за да издадат облекчението, което почувствах. Тя бе единственият човек, от когото се нуждаех. Дълбоко в себе си винаги бях знаел това.

– Гидиън. – Както обикновено, веднага разбра какво ставаше с мен. – Всичко наред ли е?

Хвърлих поглед към служителите си, седнали в далечината зад бюрата си, вършейки обичайната си ежедневна работа. Натиснах копчето, за да затъмня стъклената стена, имах нужда да остана насаме с жена си. Заговорих ѝ с по-лековат тон, тъй като не исках да я притеснявам:

– Вече ми липсваш.

Тя изчака секунда, преди да ми отговори, и напълно влезе в тона ми.

– Лъжец – сряза ме тя, – знам, че си прекалено зает.

– Не е вярно. А сега ти ми кажи колко ти липсвам.

Тя се засмя.

– Ужасен си. Просто не знам какво да те правя.

– Каквото пожелаеш.

– Много си отворен. Кажи какво има. Очертава се напрегнат ден, така че трябва да се залавям за работа.

Отидох до бюрото си и се загледах в снимката ѝ. Отпуснах рамене.

– Просто исках да знаеш, че мисля за теб.

– Добре. Не спирай да го правиш. И само за твоя информация ще ти кажа, че ми е много приятно да разбера, че не си намусен, докато си на работа. Беше ми много приятно да чуя гласа ѝ. Точка по въпроса.

Вече се бях отказал да се опитвам да проумея защо ми въздействаше по този начин. Просто оценявах факта, че можеше да преобрази целия ми ден.

– Кажи, че ме обичаш.

– Безумно. Вие сте върхът, господин Крос, в целия свят няма друг като вас.

Загледах се в очите ѝ, които се смееха от снимката, и прокарах леко пръстите си по стъклото.

– А ти си центърът на моя свят.

***

Останалата част от сутринта премина бързо и без особени събития. Точно закривах съвещанието, свързано с евентуални инвестиции във верига ваканционни хотели, когато отново бях прекъснат от посещение от личен характер. Спокойният работен ден беше дотук.

– Не можеш да не прецакаш всичко, нали? – обвини ме брат ми, нахлувайки в кабинета, докато Скот го следваше по петите.

Погледнах Скот и му направих знак да се оттегли. Той затвори вратата зад гърба си.

– Добър ден и на теб, Кристофър.

Имахме една и съща кръв, но не можеше да сме по-различни един от друг. Също като баща си той имаше чуплива коса, чийто цвят бе нещо средно между кафяво и червено. Очите му бяха сивозеленикави, докато аз определено бях син на майка ни.

– Забрави ли, че Айрланд също е наследница на "Видал рекърдс"? – сопна се той и ме погледна сърдито.

– Никога не забравям това.

– Тогава значи изобщо не ти пука. Тъпото ти желание да отмъстиш на Брет Клайн ни струва много пари. Вредиш на всички ни, не само на него.

Отидох до бюрото си, облегнах се на него и скръстих ръце. Трябваше да очаквам подобно нещо, след като видях как Кристофър беше побеснял при промоцията на клипа на "Златна" на Таймс скуеър. Искаше Клайн и Ева да се съберат. Нещо повече, искаше аз да се разделя с нея. Тъжната истина бе, че присъствието ми изкарваше на преден план най-лошите черти на брат ми. Можеше да действа грубо и безразсъдно само тогава, когато се опитваше да ме нарани по някакъв начин. Бил съм свидетел на брилянтните му речи, на това как омайва хората с вродената си харизма и как впечатлява членовете на управителния съвет с блестящите си бизнес предложения, но към мен той не проявяваше нито едно от тези качества.

Подразнен от необяснимата му враждебност, аз го провокирах:

– Надявам се, че скоро ще стигнеш до същността на въпроса.

– Не ми се прави на невинен, Гидиън. Много добре знаеш какво правиш, след като най-систематично проваляш всяка възможност за изява пред медиите, която "Видал рекърдс" осигурява на "Сикс-Найнтс".

– Преди всичко трябва да знаеш, че ако в центъра на тези изяви стои Ева, то от тях няма никакъв смисъл.

– Не си ти този, който взема решения по въпроса – заяви той с презрителна усмивка. – Изобщо съзнаваш ли какви щети нанасяш? От "Зад музиката" отложиха излъчването, защото Сам Имара вече не притежава правата върху кадрите, които е събрал от ранните години на групата. "Ресторанти, заведения за бързо хранене и барове" не могат да включат "Барът на Пийт на Шейсет и девета улица" в епизода си за Сан Диего, защото е бил разрушен още преди да успеят да заснемат този сегмент. А след обявяването на годежа ти от "Ролинг Стоунс" вече не се интересуват от статията за "Златна", която преди ни бяха предложили. Песента престава да бъде интересна, ако няма щастлив край.

– Мога да ти дам кадрите, които искат от VH1. Свържи ги с Араш и той ще се погрижи за това.

– След като си изтрил и последната следа, свързана с Ева ли? Какъв е смисълът от това?

Вдигнах вежди.

– Предполага се, че се интересуват от "Сикс-Найнтс", а не от съпругата ми.

– Все още не ти е съпруга – сряза ме той, – точно в това ти е проблемът. Страхуваш се да не се върне при Брет. Всъщност ти не си нейният тип и ние всички го знаем. Можеш да ѝ лижеш онази работа по време на разни събирания, но това, по което тя наистина си пада, е да прави свирки на рокзвезди на публични места...

Нахвърлих се върху него още преди да е разбрал какво става. Юмрукът ми попадна право в челюстта му и той отметна глава назад. Нанесох му втори удар отляво, той залитна и се строполи върху стъклената стена. Погледнах през нея и видях, че Скот се изправя на крака, след това се подготвих да поема удара на тялото на Кристофър в моето. Стоварихме се на пода. Извъртях се и започнах да го налагам в ребрата, докато той застена. Заби с все сила глава в слепоочието ми.

Стаята започна да се върти. Бях замаян, изтъркалях се встрани и с мъка се изправих на крака.

Кристофър се надигна до масичката за кафе. Кръвта се стичаше от устните му и капеше на килима. Челюстта му започна да се подува и той с мъка си поемаше въздух. Ръцете ме боляха, затова ги раздвижих, изгарях от желание да го ударя отново. Ако беше някой друг, щях непременно да го сторя.

– Хайде, направи го – предизвика ме той, – искаш ме мъртъв още от деня, в който се родих. Защо да не ме убиеш сега?

– Ти си луд.

Двама души от охраната се подадоха на бегом иззад ъгъла, но аз вдигнах ръка, за да ги спра.

– Ясен си ми, задник – изръмжа брат ми и се изправи тежко на крака. – Вече говорих с членовете на управителния съвет. Обясних им какво правиш Ако си решил да ме съсипеш, ще се боря с теб по всички възможни начини.

– Вече загуби битката, идиот такъв. Изливай лудостта си някъде другаде. Остави Ева на мира. Ако искаш да си създадеш враг в мое лице, продължавай да се заяждаш с нея.

В следващата дълга минута той стоя, вперил поглед в мен, след това се изсмя грубо.

– Тя знае ли какво причиняваш на Брет?

Поех дълбоко въздух и премигнах, оформящата се синина вече започваше да ме боли.

– Не причинявам абсолютно нищо на Клайн. Само защитавам Ева.

– А групата е случайна жертва?

– По-добре той да е жертвата, отколкото тя.

– Майната ти! – изкрещя той.

– Майната ти и на теб.

Кристофър се отправи към вратата. Трябваше да го оставя да си отиде, но вместо това заговорих:

– За бога, Кристофър, те са талантливи. Не са им необходими подобни трикове, за да имат успех. Ако не желаеше толкова силно да ме накараш да си платя за онова, което си въобразяваш, че съм направил, щеше да се концентрираш върху нещо по-смислено от това да ги превърнеш в поредната банда с един-единствен хит.

Стиснал юмруци, той се приближи към мен.

– Не ме учи как да си върша работата. И не заставай на пътя ми, защото ще ти дам да разбереш.

Гледах го как си тръгва, придружен от охраната. След това отидох до бюрото си и проверих какви съобщения съм получил. Търсили ме бяха двама от членовете на управителния съвет на "Видал рекърдс".

Свързах се със Скот.

– Повикай Араш Мейдани.

Щом Кристофър искаше война, щеше да я получи.

***

Пристигнах в кабинета на доктор Лайл Питърсън в шест – точно навреме. Психоаналитикът ме посрещна с усмивка, тъмните му очи бяха топли и дружелюбни.

След изминалия ден последното нещо, което исках, бе да прекарам цял час в кабинета му Много повече се нуждаех от един час насаме с Ева. Сеансът ни започна както винаги – доктор Питърсън ме попита как е минала седмицата ми, а аз му отговорих възможно по-накратко. След това той предложи:

– Да поговорим за кошмарите ти. Облегнах се назад и сложих ръка върху страничната облегалка на дивана. Още от самото начало бях споделил съвсем откровено за проблемите си със съня; целта ми беше да получа рецепта за лекарството, което осигуряваше на Ева възможност да бъде до мен през нощта в малко по-голяма безопасност, но никога не бяхме разисквали същността на кошмарите ми.

Това означаваше, че някой друг бе повдигнал тази тема.

– Говорили сте с Ева. – Не беше въпрос, тъй като отговорът беше очевиден.

– Изпрати ми имейл по-рано днес – потвърди той и скръсти ръце върху таблета си.

Започнах тихо да барабаня с пръсти.

Погледът му проследи движението ми.

– Безпокои ли те фактът, че тя се свърза е мен?

Претеглих внимателно думите си, преди да отговоря:

– Тя се тревожи. Не бих се оплакал, щом разговорът ми с вас ѝ помага по някакъв начин. Вие сте и неин терапевт, така че тя има пълно право да дискутира въпроса е вас.

– Но на теб това не ти харесва. Предпочиташ сам да решаваш кои проблеми да споделяш е мен.

– Предпочитам Ева да се чувства в безопасност.

Доктор Питърсън кимна.

– Точно затова си тук. Заради нея.

– Разбира се.

– На какъв изход от сеансите ни се надява тя?

– Вие не знаете ли?

Той се усмихна.

– Бих искал да чуя твоя отговор на въпроса.

Помислих за момент и казах:

– Ева е вземала грешни решения в миналото. Научила се е да разчита на съвета на терапевтите си. Нещата са се получили и това е решението, което тя знае.

– А какво чувстваш ти по въпроса?

– Трябва ли да чувствам нещо? – възразих аз. – Тя ме помоли да опитам и аз се съгласих. Компромисите са много важно нещо в една връзка, не е ли така?

– Така е.

Взе писалката за таблета си и започна да потропва с нея по екрана.

– Разкажи ми за предишните си преживявания, свързани с психотерапията.

Поех дълбоко въздух. После издишах.

– Бях дете. Не си спомням.

Погледна ме над рамката на очилата си.

– Как се чувстваше при разговорите с терапевта? Ядосан, уплашен, тъжен?

Погледнах към венчалната си халка и отговорих:

– По малко от всичко.

– Предполагам, че си изпитвал подобни чувства и по отношение на самоубийството на баща ти?

Усмихна се. Аз присвих очи и го погледнах преценяващо.

– Какво искате да кажете?

– Просто разговаряме, Гидиън – отвърна той и се облегна назад. – Много често имам чувството, че се питаш каква е уловката. Няма такава. Искам единствено да ти помогна.

Наложих си да се отпусна.

Исках кошмарите да спрат. Исках да мога да спя в едно и също легло със съпругата си. Нуждаех се от доктор Питърсън, за да ми помогне да постигна това.

Не исках обаче в името на тази цел да разговарям за неща, които никой не можеше да промени.

8.

– Здрасти, приятелко. Какво мислиш за едно караоке? – попита Шона Елисън в момента, в който вдигнах телефона.

Пуснах молива върху бележника, по който си драсках нещо, след това се настаних на дивана и подвих крака на възглавницата. Минаваше девет, а Гидиън още не се беше появил. Не знаех дали това е хубаво, или лошо, имайки предвид, че по-рано тази вечер той имаше среща с доктор Питърсън.

Слънцето беше залязло преди повече от час и оттогава се опитвах да не мисля за съпруга си на всеки пет секунди. С удоволствие щях да си поприказвам с Шона, за да се поразсея.

– Ами – започнах уклончиво аз, – тъй като съм истински музикален инвалид, мисълта да пея на обществено място изобщо не ми минава през главата. Защо?

Представих си кипящото от живот червенокосо момиче, което бързо се превръщаше в моя приятелка. В много отношения тя приличаше на брат си Стивън, който по стечение на обстоятелствата беше сгоден за шефа ми. И двамата бяха много забавни и добряци, умееха да се шегуват, но иначе бяха здраво стъпили на земята. Семейство Елисън ми допадаха много.

– Защото си мислех, че бихме могли да отидем в новия караоке бар, за който чух днес на работа – обясни тя. – За разлика от останалите долнопробни места, в този бар има музика на живо. Не е задължително да пееш, ако не искаш. Много от хората ходят там само да гледат.

Протегнах се да взема таблета, който бях оставила на масичката за кафе.

– Как се казва това място?

– "Старлайт Лаундж". Мисля, че ще е забавно, ако се видим там в петък.

Вдигнах вежди. Бяхме решили да съберем приятелите си в петък вечер. Опитах се да си представя как Арнолдо или Араш пеят караоке и самата мисъл за това ме накара да се усмихна. По дяволите, защо пък не? Най-малкото с това по-лесно щяхме да разчупим леда.

– Ще го спомена на Гидиън. – Потърсих бара в интернет и влязох в сайта му. – Изглежда много приятен.

Името му навяваше мисли за някогашните барове, в които се е пеело, но снимките на сайта показваха съвременен клуб, чийто декор беше решен в различни нюанси на синьото с акценти от хром. Изглеждаше елегантен и изискан.

– Нали? И аз така си помислих. Освен това ще е забавно.

– Да. Чакай само да видиш какво прави Кари, като се добере до микрофон. От нищо не му пука.

Тя се разсмя, а аз се усмихнах, когато чух този звук, бълбукащ като отворено шампанско.

– И Стивън е същият. Кажи ми после какво сте решили. Очаквам с нетърпение да те видя.

Затворихме и аз захвърлих телефона на възглавницата до себе си. Тъкмо си мислех дали да не се захвана отново с проекта си, когато изпищяването на телефона ми показа, че съм получила съобщение. Беше от Брет. "Трябва да поговорим. Обади ми се."

Дълго време останах вперила поглед в снимката му. Цял ден ми звънеше, но затваряше всеки път, когато се включеше гласовата ми поща. Ще излъжа, ако кажа, че не изпитвах противоречиви чувства от факта, че все още опитваше да се свърже с мен, но знаех, че това не би довело доникъде. Може би един ден щяхме да станем приятели, но не и днес. Не бях готова за това, а и не исках да причинявам допълнителен стрес на Гидиън.

Преди си мислех, че изправяйки се пред проблемите, които ме притесняваха, проявявам сила и чувство за отговорност. Сега разбирах, че понякога целта не бе да решиш проблема. Понякога трябваше просто да се възползваш от тази възможност, за да опознаеш по-добре себе си.

"Ще ти се обадя, когато мога" – отвърнах на съобщението му. След това отново оставих телефона настрана. Щях да му се обадя в присъствието на Гидиън. Без тайни, без нищо скрито.

– Здрасти.

Кари се появи откъм коридора, облечен в долнище на пижама и износена фланелка. Тъмнокафявата му коса все още беше влажна от душа, който сигурно бе взел, след като Татяна си тръгна преди около час.

Радвах се, че не остана да преспи. Много исках да започна да харесвам жената, която твърдеше, че носи бебето на най-добрия ми приятел, но дългокраката манекенка по никакъв начин не ме улесняваше. Имах чувството, че нарочно се заяжда с мен при всяка удобна възможност. Останала бях с твърдото убеждение, че тя иска да запази Кари само за себе си и гледа на мен като на огромно препятствие по пътя към тази цел.

Най-добрият ми приятел се просна по корем в другия край на дивана, протегна крака и постави глава до бедрото ми.

– С какво се занимаваш?

– Правя списъци. Искам да се захвана е някаква дейност в помощ на жертвите на насилие.

– Така ли? И какво по-точно имаш предвид?

Вдигнах безпомощно рамене.

– Не знам точно. Все си мисля за Мегуми и това, че не е споделила случилото се е никого. Аз също не казах на никого. Нито пък ти, докато не мина твърде много време.

– Защото на никого не му пука – каза той рязко и подпря брадичка с две ръце.

– Освен това е страшно да говориш за подобно нещо. Има много горещи телефонни линии и приюти за жертвите. Искам да направя нещо различно, което да промени ситуацията, но не ми хрумва никаква идея.

– Тогава говори с хората с идеи.

Свих устни.

– Казваш го така, сякаш е много просто.

– Защо, по дяволите, трябва да откриваш топлата вода? Намери хората, които разбират от тази работа, и им предложи помощта си.

Извърна се, легна по гръб и потри лицето си с две ръце.

Познавах този жест, знаех какво означава. Нещо го гризеше отвътре.

– Разкажи ми как мина денят ти – подканих го аз.

В крайна сметка се оказа, че в Сан Диего бях прекарала повече време насаме е Гидиън, отколкото с най-добрия си приятел, което ме караше да се чувствам зле. Кари твърдеше, че си е прекарал много добре, мотаейки се със старите си приятели, но това не беше целта на пътуването ни. Имах чувството, че съм го разочаровала, макар той да не ме обвиняваше в нищо.

Той отпусна ръце до тялото си.

– Тази сутрин бях на снимки, а след това обядвахме с Трей.

– Каза ли му за бебето?

Той поклати глава.

– Мислех да го направя, но не можах Такъв задник съм.

– Не бъди толкова суров към себе си. В момента не ти е никак лесно.

Кари затвори очи и блестящите му зелени ириси изчезнаха от погледа ми.

– Онзи ден си мислех колко по-лесно би било, ако Трей работеше и на двата фронта. Тогава и двамата щяхме да можем да чукаме Тат, както и да се чукаме един друг, така щях да имам всичко, което искам. След това осъзнах, че никак не ми се ще да деля Трей с Тат. Нямам нищо против да деля нея. Но не и него. Кажи ми, че не съм истински гадняр.

Протегнах ръка и разроших тъмната му коса.

– Това е съвсем човешко.

И аз бях изпаднала в подобна ситуация с Гидиън, като си мислех, че бих могла да намеря начин да бъдем приятели с Брет, въпреки че се дразнех от това, че Гидиън и Корин са такива.

– В един идеален свят никой от нас не би проявявал егоизъм, но на практика не се получава така. Просто се опитваме да правим каквото можем.

– Винаги ми намираш някакво извинение – измърмори той.

За миг се замислих върху думите му.

– Не – поправих го кротко аз и се наведох, за да го целуна по челото. – Само ти прощавам. Някой трябва да го направи, тъй като ти не би простил сам на себе си.

***

Сряда сутрин дойде и отмина бързо. Преди да се усетя, стана време за обяд.

– Преди две седмици празнувахме годежа ни – заяви Стивън Елисън, докато ме настаняваше на стола. – А сега ще празнуваме твоя.

Усмихнах се, не успях да се въздържа. Годеникът на шефа ми притежаваше онази заразителна веселост, която не можеше да не ми въздейства.

– Сигурно е заразно.

– Сигурно. – Той погледна към партньора си, а след това отново насочи поглед към мен. – Нали Марк няма да те загуби?

– Стивън – предупреди го Марк, – недей.

– Никъде няма да ходя – отвърнах аз, при което шефът ми се ухили учудено, но доволно.

Усмивката му, оградена от брадичка с формата на катинарче, беше също така заразителна като непринудеността на Стивън. Редовните ни обяди – цената, която трябваше да заплатя, за да ме допуснат в компанията си – наистина си струваха.

– Радвам се да чуя това – заяви Марк.

– Аз също – присъедини се Стивън и отвори менюто с такъв решителен жест, сякаш бяхме взели решение по някакъв много важен въпрос. – Искаме да се навърташ около нас, хлапе.

– Ще се навъртам – уверих го аз. Келнерът остави пред нас панерче с поръсен със зехтин чеснов хляб и ни изрецитира специалитетите на деня. Ресторантът, който мъжете бяха избрали, предлагаше две менюта – италианско и гръцко.

Като повечето средиземноморски ресторантчета и това беше малко, масите – сбутани една в друга така, че една компания лесно се смесваше с друга и човек трябваше да внимава къде държи лактите си. Ароматът, който идваше от кухнята и се носеше над таблите, разнасяни от келнерите, накара стомаха ми да закъркори. За щастие, тълпата посетители, дошли на обяд, говореше достатъчно високо, за да го прикрие.

Стивън прокара ръка през яркочервената си коса, на която много жени биха завидели.

– Ще си поръчам мусака.

– Аз също – обявих и затворих менюто.

– За мен пица с пеперони – реши Марк.

Двамата със Стивън се пошегувахме с него, че е особено авантюристично настроен.

– Ей – не ни остана длъжен той, – решението да се оженя за Стивън е достатъчно голяма авантюра.

Годеникът му се захили, сложи лакти на масата и подпря брадичка на юмрука си.

– И така, Ева... как ти предложи Крос? Предполагам, че не го е изломотил по средата на улицата. Марк, който седеше на пейката до партньора си, го погледна гневно.

– Така е, не го направи – съгласих се аз. – Съобщи ми новината, докато се намирахме на един частен плаж. Не мога да кажа, че ме помоли да се омъжа за него, по-точно ми заяви, че ще се оженим.

Марк сви замислено устни, но Стивън беше прям както винаги.

– Романтика в стил Гидиън Крос.

Засмях се.

– Абсолютно. Той е първият, който ще каже, че не е романтичен, но греши в това отношение.

– Дай да видя пръстена.

Протегнах ръка към Стивън и квадратният диамант заблестя с всички цветове на дъгата. Беше прекрасен пръстен, свързан с прекрасни спомени за Гидиън. Мнението на Елизабет Видал по въпроса не можеше да ги помрачи.

– Еха! Марк, скъпи, трябва да ми купиш и на мен такъв.

Представих си как едрият червенокос предприемач носи на пръста си такъв пръстен и картинката ми се стори твърде комична.

Марк го изгледа.

– За да го счупиш на строителната площадка ли? Дай да изясним това.

– Диамантите са издръжливи и прекрасни малки неща, но не се тревожи, ще се грижа за него.

– Ще трябва да почакаш, докато започна да ръководя своя собствена агенция – изсумтя недоволно шефът ми.

– Мога да чакам – заяви Стивън и ми намигна. – Регистрирахте ли се вече някъде?

Поклатих отрицателно глава.

– А вие?

– Да, по дяволите!

Отвори чантата си и извади оттам папката, в която бе събрал всички идеи за сватбата.

– Кажи ми какво мислиш за тези десени?

Марк вдигна поглед към небето и въздъхна многострадално. Взех си парченце чесново хлебче и се наведох напред, тананикайки си весело.

***

През останалата част от следобеда работих върху офертата за "Ланкорп". В края на работния си ден се отправих за тренировката си по крав мага, придружена от Раул. По пътя прочетох отново отговора на съобщението ми до Кланси, в което казвах, че няма да е необходимо да ме води. Беше ми написал, че няма проблем, но ми се струваше, че му дължа по-подробно обяснение.

"Гидиън иска от сега нататък да ме придружават неговите хора, затова вече си свободен. Благодаря ти за помощта."

Отговори ми почти веднага: "Няма защо. Извикай ме, ако имаш нужда от мен. Между другото, приятелката ти не би трябвало да има повече проблеми".

Благодарностите, които му изпратих, ми се сториха крайно недостатъчни. Отбелязах си, че би трябвало да му пратя нещо, с което по-добре да изразя признателността си.

Раул паркира пред тухлената фасада на бившия склад, който Паркър Смит беше превърнал в своя тренировъчна зала по крав мага, след което ме съпроводи вътре и седна на една от пейките. Присъствието му леко ме притесняваше. Досега Кланси винаги ме бе чакал отвън. Фактът, че Раул ме наблюдаваше, ме караше да се чувствам доста неловко.

Въпреки огромното открито пространство залата изглеждаше препълнена заради множеството клиенти по постелките и на тези, които тренираха е индивидуални инструктори. Шумът беше почти оглушителен, истинска какофония от тела, които се стоварваха върху матраците, сблъсъци на тяло в тяло и викове, които участниците издаваха или да нахъсат самите себе си, или да изплашат противника си. Огромните метални врати, през които някога са вкарвали стоките, допринасяха както за индустриалната атмосфера в залата, така и за жегата вътре, срещу която нито климатиците, нито множеството вентилатори помагаха. Разтягах се, подготвяйки се за изтощителната тренировка, когато пред погледа ми попаднаха чифт дълги крака. Изправих се и видях детектив Шели Грейвс от Полицейското управление на Ню Йорк.

Беше прибрала къдравата си кестенява коса в кок – строг като изражението на лицето ѝ, а сините ѝ очи ме гледаха преценяващо и безпристрастно. Страхувах се от нея и от това, което можеше да причини на Гидиън, но също така ѝ се възхищавах много. Беше строга и самоуверена по начин, към който можех само да се стремя.

– Здравей, Ева – поздрави ме тя.

– Здравейте, детектив Грейвс.

Беше облечена за работа в черен панталон и червена блуза. Носеше черно сако, което не прикриваше нито значката, нито пистолета ѝ. Ботушите ѝ бяха износени и строги също като поведението ѝ.

– Забелязах те точно като излизах. Чух за годежа ти. Поздравления.

Стомахът ми се сви леко. Част от алибито, ако човек можеше да го нарече така, беше, че по времето, когато Нейтън беше убит, двамата с Гидиън бяхме разделени. Защо такава могъща и известна публична личност би извършила убийство заради някое бивше гадже, което не искаше да види никога повече?

Годежът ни, обявен толкова скоро след това, изглеждаше твърде подозрителен. Грейвс ми каза, че с партньора ѝ вече са поели друг случай, но много добре разбирах какъв тип ченге е тя. Шели Грейвс вярваше в справедливостта. Вярваше, че Нейтън е получил онова, което е заслужавал, но бях убедена, че вътре в себе си се питаше дали и Гидиън не крие нещо, за което би трябвало да отговаря.

– Благодаря – отговорих аз и изпънах рамене, двамата с Гидиън бяхме на една и съща страна. – Аз съм късметлийка.

Тя погледна към пейките. Към Раул.

– Къде е Бен Кланси?

– Не знам – намръщих се аз. – Защо?

– Просто питам. Знаеш ли, че един от федералните агенти, с когото разговарях за Йедемски, също носи фамилията Кланси – каза тя и впери изпитателен поглед в мен. – Мислиш ли, че имат някаква роднинска връзка?

Пребледнях при споменаването на руския бандит, върху чийто труп бе намерена гривната на Нейтън. Изведнъж ми се зави свят и залитнах леко.

– Какво?

Тя кимна, като че ли бе очаквала точно такава реакция.

– Най-вероятно няма такова нещо. Както и да е, ще се видим по-късно.

Наблюдавах я, докато се отдалечаваше, вперила поглед в Раул. Изведнъж спря и отново се обърна към мен.

– Ще ме поканиш ли на сватбата?

Опитах се да преодолея бученето в главата си.

– На приема след нея. Сватбата ще бъде съвсем скромна, ще присъства само семейството.

– Наистина? Не очаквах това. – По лицето ѝ се появи нещо като усмивка. – Той е пълен с изненади, нали така?

Изобщо не можех да разбера какво иска да каже. Съзнанието ми беше прекалено заето, опитвайки се да разгадае казаното от нея до този момент. Дори не осъзнах, че съм тръгнала след нея, докато не усетих, че я държа за лакътя.

Тя спря, тялото ѝ се изпъна по такъв начин, сякаш искаше да ми каже да я пусна. Което и направих. Незабавно.

Вперих поглед в нея за миг и се опитах да събера мислите си. Кланси. Гидиън. Нейтън. Какво, по дяволите, означаваше това? Какво искаше да каже?

И най-вече защо имах чувството, че ми помагаше? Че се грижеше за мен. И за Гидиън.

Сама се стреснах от думите, които изрекох:

– Искам по някакъв начин да подпомагам организация, полагаща грижи за жертвите на насилие.

Тя вдигна вежди.

– Защо ми го казваш?

– Не знам откъде да започна.

Хвърли ми един поглед.

– Опитай е "Кросроудс" – каза ми тя сухо. – Чувала съм добри отзиви за тях.

***

Седях със скръстени крака на пода на хола до спалнята ми, когато Гидиън се прибра вкъщи. Облечен в широки дънки и бяла фланела с шпиц деколте, той влезе, въртейки ключа от апартамента ми около пръста си. Вперих поглед в него. Не можах да се въздържа. Сърцето ми винаги ли щеше да спира, когато го видех? Надявах се да е така.

Стаята беше малка и много момичешка, обзаведена от майка ми с антики като тясната писалищна маса, която трябваше да ми служи за бюро. С появата на Гидиън ограниченото пространство се изпълни с огромна доза тестостерон, което ме накара да се почувствам нежна, женствена и изгаряща от желание да бъда похитена.

– Здрасти, шампионе.

Любовта и копнежът, с които ме изпълваше, ставаха явни само от тези две думи.

Изведнъж той спря да върти ключовете и се закова на място, погледна ме отгоре надолу, почти както в онзи първи ден във фоайето на "Кросфайър". Погледът му придоби онази замечтана жестокост, която намирах за невероятно възбуждаща.

Поради някаква причина, която вероятно никога нямаше да разбера, той изпитваше същото към мен.

– Ангелчето ми. – Клекна грациозно до мен, за миг косата му се плъзна по скулите в любовна ласка. – С какво се занимаваш?

Пръстите му прехвърлиха листовете хартия, разпилени по пода около мен. Хванах ръката му и я стиснах, преди проучването, което правех за неговата фондация "Кросроудс", да отвлече вниманието му.

Изрекох онова, което бях научила, дадох му информацията точно толкова директно, колкото ми бе представена и на мен:

– Кланси е, Гидиън. Кланси и брат му, който работи във ФБР, са поставили гривната на Нейтън върху ръката на онзи бандит.

Той кимна.

– Така и предположих.

– Наистина ли? Как? – попитах аз и го тупнах по рамото. – Защо не ми каза нищо? Щях да се побъркам от притеснение.

Гидиън се настани на пода срещу мен и кръстоса крака в същата поза, в която бях застанала и аз.

– Все още нямам всички отговори. С Ангъс работим върху фактите. Който и да го е извършил, е наблюдавал или Нейтън, или мен, следил е действията ни, затова започнахме оттам.

– Или е наблюдавал и двама ви.

– Точно така. Кой би направил това? Кой би бил заинтересован от това? От теб?

– Господи! – възкликнах аз и вперих поглед в лицето му. – Детектив Грейвс знае. ФБР. Кланси...

– Грейвс ли?

– Повдигна темата тази вечер в залата на Паркър. Спомена го ей така, мимоходом, само за да види как ще реагирам на новината.

Той присви очи.

– Или те будалка, или иска да ти каже да престанеш да се тревожиш. По-скоро бих заложил на второто.

За малко да го попитам защо, но след това осъзнах, че и аз бях стигнала до същия извод. Детектив Грейвс беше твърда като стомана, но имаше сърце. Бях го забелязала в малкото случаи, в които имах възможност да общувам с нея. А както изглежда, бе и много добра в работата си.

– Тогава значи трябва да ѝ се доверим? – попитах аз и запълзях между брошурите и листовете хартия, за да отида до него и да се сгуша в скута му.

Той ме притисна до себе си, намести ме до мускулестото си тяло и аз прилепнах там идеално, като че ли бях създадена за това място.

Винаги се чувствах така, когато ме прегръщаше. В безопасност. Ценена. Обожавана.

Докосна с устни челото ми.

– Ще говоря с Кланси, за да се уверя, но той не е глупак. Не би оставил нищо на случайността.

Стиснах в юмрук част от фланелката му, държах се за него, като че ли животът ми зависеше от това.

– Не крий такива неща от мен, Гидиън. Престани да се опитваш да ме предпазваш.

– Не мога. – Той също ме притисна по-силно. – Може би трябваше да ти кажа нещо, но през деня имаме само няколко часа насаме и искам те да бъдат идеални.

– Гидиън, трябва да ме допуснеш до себе си.

Усетих как гръдният му кош се надига под бузата ми, сърцето му биеше силно и уверено.

– Работя върху това, Ева.

Това беше единственото, за което можех да го помоля.

***

На следващата сутрин отидох в кухнята, шляпайки с боси крака по пода, и открих Гидиън там да налива кафе. Бих могла да кажа, че миризмата на кафе ме е накарала да побързам, но всъщност бе видът на съпруга ми – току-що обръснат и облечен, с незакопчана още жилетка на костюма. Обожавах да го виждам леко неглиже.

Погледна ме, докато приближавах към него, а петите ми шляпаха по мраморния под, лицето му беше безизразно, но очите му – топли. Дали и той усещаше същата тръпка, докато ме наблюдаваше как се подготвям за началото на деня? Съмнявам се. Убедена съм, че мъжете или се възбуждаха от някоя гледка, или... не.

Обхванах китката му с пръсти и насочих ръката му така, че да ме обгърне отзад и да се плъзне под полата ми, докато стисне долната част на дупето ми.

В ъглите на устните му заигра усмивка.

– Добро утро и на вас, госпожо Крос.

Дръпна жартиера ми и го пусна изведнъж, така че да ме плесне по бедрото. Подскочих от острата болка и изохках, докато от удареното място не започна да се разлива топлина.

– Хм... това ти харесва – ухили се самодоволно той.

– Боли – казах аз и нацупих устни. Гидиън се раздвижи, облегна се на барплота и ме придърпа да застана между разтворените му крака, като с две ръце леко притискаше задната част на бедрата ми. Допря нос в слепоочието ми и започна леко да разтрива парещото място.

– Извинявай, ангелчето ми. – След това дръпна втория жартиер и ме плесна по другото бедро.

Извих тяло от изненада и се притиснах в него. Беше се възбудил. Отново. От гърдите ми се изтръгна нисък стон.

– Престани.

– Това те възбужда – промърмори той в ухото ми.

– Боли! – оплаках се аз, но се отърках в него.

Беше ме събудил с нежни целувки и предизвикателни ръце. Благодарих му с уста, докато бяхме под душа. И въпреки това можеше да го направи отново. Аз също. Бяхме пристрастени един към друг.

– Искаш ли да го цункам, за да му мине? – Плъзна пръсти между бедрата ми и разбра, че съм топла и готова. – Господи, какво правиш с мен, Ева – изпъшка той. – Имам толкова много работа...

Боже, колко приятен беше допирът му. А ароматът дори още повече. Обвих ръце около врата му.

– Трябва да вървим на работа.

Дръпна ме, така че да се повдигна на пръсти, и ме отърка във възбудения си пенис.

– По-късно ще си поиграем с тези жартиери.

Целунах го. Поставих разтворените си устни върху неговите и го погълнах, езикът ми докосна неговия. Започна да го гали ненаситно. Да го смуче.

Гидиън стисна в юмрук опашката ми, ограничавайки движенията ми, и пое инициативата, чукаше ме в устата, изпиваше ме. Възбудих се само след миг, кожата ми се овлажни от избилата пот.

Устните му бяха едновременно и твърди, и меки върху моите, притискаше ме така, че да съм му удобна, зъбите му леко докосваха долната ми устна. Вкусът му, обогатен от превъзходния аромат на силно черно кафе, ме опияняваше. Бях като пияна от присъствието му, стисках косата му с две ръце, държах се здраво за него и се повдигах на пръсти, за да се притисна още по-плътно до него. И още по-плътно. Но никога достатъчно.

– Еха! – Гласът на Кари ме извади от сладострастната магия, в която Гидиън ме бе потопил. – Не забравяйте, че тук се храним.

Опитах да се отдръпна от съпруга си, но той ме притискаше силно, позволи ми само да отлепя устни от неговите. Срещнах погледа му. Очите му гледаха остро под натежалите клепачи, устните му бяха меки и влажни.

– Добро утро, Кари – поздрави Гидиън и насочи вниманието си към най-добрия ми приятел, докато той дойде при нас до кафемашината.

– За вас двамата сутринта може и да е добра – отвърна Кари, отвори шкафа с чашите и извади една. – За съжаление, аз съм прекалено уморен и шоуто ви не може да ми въздейства. Което ме кара да не съм особено оптимистично настроен за останалата част от деня.

Беше облечен в прилепнали по краката дънки и тъмносиня фланелка, косата му – внимателно подредена в модна прическа. Съжалявах необвързаните жители на Манхатън, които щяха да го видят днес. Беше толкова впечатляващ мъж както физически, така и по отношение на фалшивото самочувствие, което излъчваше.

– Имаш ли снимки днес? – попитах аз.

– Не. Но Тат има и иска да съм до нея. Оплаква се от сутрешно гадене и разни други неща, така че ще бъда до нея, за да ѝ помогна с каквото мога, ако се почувства зле.

Протегнах се и го погалих по ръката съчувствено.

– Това е прекрасно, Кари. Ти си върхът.

Усмихна се кисело и вдигна врялото кафе до устните си.

– Какво друго бих могъл да направя? Не може на мен да ми се гади вместо на нея, а тя трябва да работи, докато ѝ е възможно.

– Нали ще ми кажеш, ако мога да помогна по някакъв начин?

Той вдигна рамене.

– Непременно.

Гидиън галеше с ръка гърба ми и така ми показваше безмълвната си подкрепа.

– Ако имаш време, Кари, бих искал да присъстваш на срещата ни с дизайнера, който ще реновира апартамента на Пето авеню.

– Да, и аз си мислех за това. – Кари подпря бедро на барплота. – Все още не сме се разбрали с Тат, но предполагам, че по някое време ще се съберем. А вие двамата надали бихте искали някое пищящо бебе около себе си. Когато сте готови за това, ще си имате свое, няма да е необходимо да търпите моето.

– Кари...

Най-добрият ми приятел рядко планираше нещата повече от петнайсет минути напред. Когато чух как решително поема отговорността, го заобичах още повече.

– И двете части на мезонета са напълно звукоизолирани – заяви Гидиън с онзи тон, който действаше окуражаващо на всички, защото ги караше да вярват, че напълно контролира ситуацията. – Ще направим така, че нещата да се получат. Само ми кажи какво те тревожи и ще се опитаме да решим проблема.

Кари впери поглед в чашата си, красивото му лице изведнъж доби уморен и измъчен вид.

– Благодаря. Ще поговоря с Тат за това. Трудно е, нали разбирате? Тя не иска да мисли за бъдещето, а аз не спирам да мисля за него. Ще се появи едно човече, което ще бъде напълно зависимо от нас, и ние трябва да сме готови за това. Някак си.

Отстъпих назад и този път Гидиън ме пусна. Беше ми трудно да гледам колко се измъчва Кари. Освен това ме беше страх. Той не умееше да се оправя с предизвикателствата и можеше много лесно да се обърне към старите саморазрушителни начини за справяне с трудностите. И двамата ежедневно се сблъсквахме с тази заплаха. Аз имах цяла група хора, които ме държаха здраво стъпила на земята. Кари обаче имаше само мен.

– Затова е семейството, Кари – усмихнах се аз, – за да се подлудяват членовете му един друг и да се пращат на психотерапия.

Той изсумтя и скри лицето си зад чашата. Липсата на остроумен отговор ме накара да се разтревожа още повече. Настъпи тежко мълчание.

Двамата с Гидиън го оставихме за минута, използвайки възможността да отпием от кафето си и да си доставим достатъчно кофеин. Не си казахме нищо, дори не се спогледахме, за да не остане Кари с впечатлението, че сме едно цяло, от което той е изключен, но въпреки това усещах, че действаме в абсолютен синхрон. Това означаваше толкова много за мен. Никога преди това не бях имала истински партньор в живота си, любовник, който стои до мен не само заради доброто прекарване.

Гидиън беше истинско чудо по толкова различни начини.

Тогава изведнъж ми хрумна мисълта, че трябва да направя някои промени, да направя компромис за съвместната ми работа е Гидиън. Трябваше да престана да мисля, че екипът на "Крос индъстрис" е само негов. Да го приема и за свой, ако исках двамата да работим заедно.

– Свободен съм следващата седмица – каза Кари най-накрая и погледна първо към мен, а след това и към Гидиън.

Съпругът ми кимна.

– Тогава да се разберем за сряда. Остави ни малко време да се съвземем след уикенда.

Кари изкриви устни.

– Значи ще бъде такова парти.

– Ти знаеш ли някакъв друг вид? – усмихнах се аз.

***

Как си? – попитах Мегуми, когато седнахме да обядваме заедно в четвъртък.

Изглеждаше по-добре от понеделник, но все още бе прекалено облечена за лятната жега. Затова и поръчах да ни донесат салата в стаята за почивка, вместо да излизаме в задушната влага.

Тя се усмихна едва-едва.

– По-добре.

– Лейси знае ли какво се е случило? Не знаех колко близка е Мегуми със съквартирантката си, но не бях забравила, че Лейси първа бе излизала с Майкъл.

– Нямам никаква представа – отвърна Мегуми, ровейки из салатата си с пластмасова вилица. – Чувствам се толкова глупаво.

– Винаги бързаме да обвиняваме себе си, но "не" означава "не". Вината не е в теб.

– Знам, но въпреки това...

Много добре знаех как се чувстваше.

– Мислила ли си да разговаряш с някого за това?

Тя ме погледна и подпъхна кичур коса зад ухото си.

– Имаш предвид някой специалист ли?

– Да.

– Не съвсем. Как изобщо започва да си търси човек такъв?

– Здравната ни осигуровка покрива и консултации по психично здраве. Обади се на номера на гърба на здравната ти карта. Ще ти дадат списък с имена, от които можеш да избереш.

– И така просто... да си избера някого?

– Аз ще ти помогна.

И ако правилно бях преценила нещата, щях да намеря начин да помогна и на други жени като нея и мен. Все нещо добро трябваше да излезе от преживяванията ни. Имах и мотивацията, и средствата да го направя. Оставаше само да намеря начина.

Очите ѝ заблестяха.

– Ти си добра приятелка, Ева. Благодаря ти, че си до мен.

Наведох се към нея и я прегърнах.

– Напоследък не ми е писал есемеси – каза тя, когато се отдръпнах от нея. – Продължавам да изпитвам ужас, че ще го направи, но с всеки изминал час, в който не получавам съобщение, се чувствам все по-добре.

Наместих се на стола си и благодарих безмълвно на Кланси.

– Браво.

***

В пет часа излязох от офиса и взех асансьора до етажа на "Крос индъстрис", надявах се, че ще имам време да си поприказвам с Гидиън, преди да отидем при доктор Питърсън.

Мислех за съпруга си през целия ден, за бъдещето, което исках да изградим заедно. Желаех да ме уважава като личност и да не навлиза в личното ми пространство, но едновременно с това исках да ме допусне малко по-навътре в своето. Исках да имаме повече моменти като този с Кари, когато двамата с Гидиън застанахме един до друг и заедно се изправихме срещу проблема. Не можех да го притискам, ако аз самата не бях склонна да положа известно усилие.

Червенокосата рецепционистка на "Крос индъстрис" натисна бутона и ме пусна да вляза. Поздрави ме с пресилена усмивка, в която не участваше погледът ѝ.

– Мога ли да направя нещо за вас?

– Не, благодаря, няма нужда – отвърнах аз и преминах бързо покрай нея.

Щеше да бъде много хубаво, ако всички, които работеха за Гидиън, бяха приветливи като Скот, но рецепционистката имаше някакъв проблем с мен и аз просто трябваше да приема това.

Отправих се към кабинета на Гидиън и установих, че на бюрото на Скот няма никого.

През стъклената стена видях, че съпругът ми работеше, ръководеше някакво съвещание авторитетно и без всякакво усилие. Стоеше изправен пред бюрото, облегнат на него и кръстосал единия си крак пред другия. Беше облякъл сакото си и разговаряше с двама костюмирани господа и една дама със страхотни обувки на "Кристиан Лубутен". Скот седеше встрани и водеше записки на таблета си.

Настаних се в един от столовете до бюрото на Скот и се зазяпах прехласнато в Гидиън също като хората, които бяха в кабинета му. Не преставах да се удивлявам на самоувереността му като се имаше предвид, че бе само на двайсет и осем години. Мъжете, с които имаше среща, изглеждаха два пъти по-възрастни от него и въпреки това езикът на тялото им и съсредоточеният им вид показваха, че уважават съпруга ми и се вслушват внимателно в думите му.

Да, парите говореха, при това високо, а Гидиън имаше купища пари. Но много деликатно успяваше да внуши чувството, че той е човекът, който контролира и ръководи. Можех да усетя това, след като бях живяла с бащата на Нейтън, първия съпруг на майка ми, който размахваше властта като бухалка.

Гидиън знаеше как да контролира присъстващите, без да се бие в гърдите. Съмнявам се, че обстановката играеше някаква роля за това, присъствието му щеше да бъде внушително във всеки един кабинет.

Той извърна глава и погледите ни се срещнаха. В блестящите му сини очи нямаше никаква изненада. Знаеше, че съм там, беше доловил присъствието ми, точно както аз понякога усещах, че той идва, преди още да съм го видяла. Между нас съществуваше някаква по-особена връзка, която не можех да обясня. Случваше се, когато го няма, а на мен просто ми се иска да е тук, да имам усещането, че е някъде наблизо.

Усмихнах се и извадих телефона от чантата си. Не исках Гидиън да има усещането, че просто седя и го чакам, не че това би го притеснило по някакъв начин.

Бях получила поне дузина есемеси от майка ми, към които бе прикачила снимки на рокли, цветя и сватбени бутици, което ми напомни, че трябваше да разговарям с нея за това, че татко ще плати за церемонията.

Цяла седмица отлагах този разговор, опитвайки да се подготвя за реакцията ѝ. Имаше още едно съобщение от Брет, в което ми казваше, че трябва да разговаря с мен... спешно.

Изправих се и се огледах, за да си намеря някое спокойно местенце, откъдето да се обадя. Това, което видях обаче, бе Кристофър Видал-старши, който се задаваше откъм ъгъла.

Вторият баща на Гидиън беше облечен, както можех да очаквам, в спортни панталони цвят каки и светло синя риза с разкопчана яка и навити ръкави, а на краката си носеше мокасини. Кестенявата му коса, която бе предал и на Кристофър-младши, беше внимателно подстригана на врата и около ушите, сивозелените му очи гледаха сърдито зад старомодните очила с метални рамки.

– Здравей, Ева – поздрави Крис и забави крачка, като доближи до мен. – Как си?

– Добре. А ти?

Кимна и погледна през рамото ми към кабинета на Гидиън.

– Не се оплаквам. Можеш ли да ми отделиш една минута? Искам да поговорим за нещо.

– Разбира се.

Вратата зад гърба ми се отвори и когато се обърнах, видях, че Скот е излязъл.

– Господин Видал – започна той, приближавайки към нас, – госпожице Трамел, господин Крос ще се забави още поне петнайсет минути. Да ви донеса ли нещо за пиене, докато го чакате?

Крис поклати глава.

– Благодаря, за мен нищо. Но би било чудесно, ако можем да използваме някоя стая, в която да поговорим насаме.

– Разбира се – отвърна Скот и ме погледна въпросително.

– Благодаря, и за мен нищо – отвърнах аз.

Скот остави таблета си на бюрото и ни поведе към една конферентна зала, от която се откриваше зашеметяваща панорама към града. Голяма полирана дървена маса блестеше на светлината на скритото осветление, до едната стена бе поставен шкаф, изработен от същото дърво, а на другата стена имаше голям монитор.

– Ако имате нужда от нещо – започна Скот, – само наберете "едно" и аз ще се погрижа. В шкафа има кафе и вода.

Крис кимна.

– Много ти благодаря.

Скот си тръгна. Крис ме покани е жест да седна, след това се настани от дясната ми страна и обърна стола си така, че да е с лице към мен.

– Първо искам да те поздравя за годежа – усмихна се той. – Айрланд говори много хубави неща за теб, а и аз знам, че си изиграла известна роля в сближаването ѝ с Гидиън. Изключително съм ти благодарен за това.

– Не съм направила кой знае какво, но се радвам, ако съм помогнала.

Той се протегна и хвана лявата ми ръка, която лежеше на масата. Потърка леко с палец годежния ми пръстен и сви унило устни.

Дали в момента не мислеше за това, че Джефри Крос беше избрал този пръстен за Елизабет?

– Много красив пръстен – каза той най-накрая. – Сигурен съм, че за Гидиън е означавало много да ти го даде.

Не знаех как да отговоря. Той наистина означаваше много за съпруга ми, защото беше символ на любовта между родителите му.

Крис пусна ръката ми.

– На Елизабет ѝ е много трудно да приеме годежа ви. Сигурен съм, че една майка изпитва много противоречиви емоции, когато първото ѝ дете реши да се жени, особено когато става въпрос за син. Едно време майка ми казваше, че синът е син, докато се ожени, след това става съпруг, но дъщерята е дъщеря за цял живот.

Това обяснение, с което се опитваше да ни помири, ми подейства точно по обратния начин. Опитваше се да бъде мил, но на мен вече ми бяха омръзнали всякакви обяснения, особено когато идваха от страна на Елизабет Видал. Това преструване трябваше да спре, или Гидиън никога нямаше да се избави от болката.

Аз също имах нужда болката да спре. Всеки път, когато той се събуждаше, облян в сълзи, се разстройвах все повече. Можех само да си представя какви щети нанасяше това върху самия него.

Въпреки това се колебаех дали за момента да не оставя нещата каквито са. Можех безкрайно да споря и да се опитвам да я притисна, но Гидиън беше този, който трябваше да постави настоятелно въпросите си и да чуе отговорите им.

"Остави това. Всичко ще стане, когато му дойде времето."

Но вместо това установих, че се навеждам напред, не можех повече да мълча, както Гидиън бе правил толкова дълго време.

– Хайде да си говорим честно – казах аз тихо, но твърдо. – Съпругата ти не е реагирала по същия начин, когато Гидиън се е сгодил за Корин.

Не знаех това със сигурност, но след като видях Елизабет и родителите на Корин заедно в болницата, беше твърде вероятно. Смутената му усмивка доказа, че съм права.

– Мисля, че разликата е в това, че Гидиън и Корин бяха двойка доста дълго време, а и ние я познавахме. Вие с Гидиън сте заедно от съвсем скоро, затова ще трябва да свикнем със ситуацията. Не искам да го приемаш лично, Ева.

Усмивката ме подразни, но думите му вече ми дойдоха в повече. Негодуванието ми се надигна и преля над стената, зад която се опитвах да го скрия.

Крис също не беше невинен. Да приеме едно объркано и страдащо момченце в дома си, сигурно не е било никак лесно, особено след като се е стремял да създаде собствено семейство и Кристофър-младши вече е бил на път. Но когато се е оженил за Елизабет, той е приел да играе ролята на втори баща. Споделил е с нея отговорността да търси справедливост за едно наранено и насилено дете. По дяволите, дори един външен човек би имал отговорността да съобщи за престъплението.

Наведох се напред и му показах цялата сила на гнева си.

– Напротив, съвсем лично е, господин Видал. Елизабет се чувства заплашена, защото не съм готова да търпя глупостите ѝ повече. И двамата дължите извинение на Гидиън, а тя трябва на всяка цена да признае, че срещу него е било извършено насилие. Ще продължа да я притискам, докато не направи това, което трябва. Не се съмнявайте в това.

Тялото му видимо замръзна на място.

– За какво говориш?

– Сериозно? – изсумтях аз с отвращение.

– Елизабет никога не би извършила насилие спрямо децата си – каза той сухо, след като не му отговорих. – Тя е прекрасна отдадена на децата си майка.

Премигнах, след това вперих поглед в него. И той ли бе заблуден като Елизабет? Как бе възможно и двамата да се държат така, сякаш нищо не знаеха?

– Мисля, че трябва да обясниш думите си, Ева. При това веднага.

Отпуснах се на стола, бях като поразена. Ако играеше, то тогава заслужаваше да му връчат поне проклет "Оскар".

Наведе се напред, без да се изправя, беше настръхнал и агресивен.

– Хайде, започвай да говориш. Веднага.

Гласът ми беше тих. Едва доловим.

– Бил е изнасилен. От терапевта, който е посещавал.

Крис замръзна на място. В продължение на цяла минута не си пое дъх.

– Казал е на Елизабет, но тя не му е повярвала. Тя знае, че ѝ е казвал истината, но отрича поради някаква нейна си извратена причина.

Крис се изправи и завъртя яростно глава.

– Не!

Едносричният отговор, с който отхвърляше всичко, ме накара и аз да се изправя на крака.

– И ти ли ще го отречеш? Кой би излъгал за подобно нещо? Имаш ли някаква представа колко трудно му е да признае какво се е случило? Колко объркан трябва да се е чувствал, защото мъжът, на когото е вярвал, му е причинил подобно нещо?

Крис вдигна поглед към мен.

– Елизабет никога не би пренебрегнала... нещо такова. Станало е някакво недоразумение. Нещо си се объркала.

Видях разширените му зеници и побелелите по края устни, но не ми стана жал за него.

– Направила е каквото се е очаквало от нея. Това е всичко. Когато ножът опрял до кокала, тя предпочела да застане на страната на всеки друг, но не и на собственото си дете.

– Не знаеш какво говориш.

Грабнах чантата си и я преметнах през рамо. Наведох се над него, така че очите ни да бъдат на едно и също ниво.

– Гидиън е бил изнасилен. Един ден ти и съпругата ти ще трябва да го погледнете в очите така, както аз те гледам в момента, и да го признаете.

И ще трябва да му се извините за всички тези години, през които е преживявал всичко сам.

– Ева.

Гласът на Гидиън разсече въздуха и ме накара да подскоча. Изправих се бързо и залитнах, заставайки лице в лице с него.

Стоеше, отворил вратата, стискаше дръжката е такава сила, че беше чудо, че не се е счупила. Лицето му беше сурово, тялото – застинало, а погледът му ме обливаше с друг вид топлина.

Ярост. Никога не го бях виждала така ядосан.

Крис се изправи тежко на крака.

– Гидиън, какво става тук? Какво говори тя?

Гидиън протегна бързо ръка и ме сграбчи. Издърпа ме в коридора с такава сила, че извиках от уплаха. Усещах натиска на пръстите му дори след като ме пусна.

Постави ръка на дупето ми и ме побутна напред, движеше се толкова бързо и с такива големи крачки, че едва успявах да го следвам.

– Гидиън, почакай – казах аз задъхано, сърцето ми биеше силно. – Ние...

– Не искам да чуя и дума – сряза ме той и ме избута грубо през стъклената врата във фоайето пред асансьора.

Чух как Крис викаше Гидиън по име. Успях да зърна, че той тичаше към нас, в момента, когато вратите на асансьора се затвориха пред него.

9.

Докато извеждах Ева от "Кросфайър", Ангъс хвърли един поглед към лицето ми и усмивката му изчезна. Отвори задната врата на бентлито и се дръпна встрани, за да вкарам съпругата си на задната седалка.

Погледите ни се срещнаха над главата ѝ, докато тя се наместваше в колата. Прочетох посланието в бледите му сини очи: "Бъди добър е нея".

Не знаеше колко ми беше трудно да проявявам такава сдържаност в момента. Усещах как вената на слепоочието ми пулсира в същия луд ритъм, който усещах и в пениса си.

За малко да спра асансьора по средата и да изчукам Ева като животно, облегната на стената му. Единственото, което ме спря, бяха охранителните камери и бдителните погледи на хората от охраната, които следяха записите.

Искаше ми се да я вържа. Да забия зъби в рамото ѝ, докато я притискам до стената. Да ѝ покажа, че я превъзхождам. Тя беше тигрица, бореща се с нокти и зъби срещу всеки, който според нея се бе отнесъл зле към мен, а аз исках да я притисна. Да я накарам да ми се подчини.

– По дяволите! – изругах аз и заобиколих колата, за да стигна до другата врата.

Ева беше абсолютно непредсказуема. Беше ми невъзможно да я контролирам. Наместих се на седалката и затръшнах вратата след себе си, вперих поглед през прозореца, защото се страхувах от това, което можех да направя, ако погледнех към нея. Тя беше въздухът, който дишах, а точно в този момент не можех да си поема дъх.

Постави ръката си върху бедрото ми.

– Гидиън...

Стиснах нежната ръка, която носеше пръстена ми, мушнах я между бедрата си и пъхнах болезнения си член в свитата ѝ длан.

– Отвори си устата още веднъж и виж какво ще завра в нея.

Тя ме погледна изумено.

Ангъс седна зад волана и запали мотора. Усещах погледа на Ева върху бузата си. Дръпна ръката си и аз едва не изстенах, когато престана да ме докосва. След това се премести и се гушна в мен. Другата ѝ ръка се плъзна между краката ми и обхвана собственически члена ми. Долепи устни до бузата ми и ме целуна. Прехвърлих ръка зад гърба ѝ и я прегърнах. Поех дълбоко въздух и вдишах аромата ѝ.

Бентлито се отдели от бордюра и се сля с натовареното движение.

***

Едва когато колата спря пред сградата, в която беше кабинетът на доктор Питърсън, си спомних, че имаме час при него. Броях минутите, които ни оставаха да стигнем до вкъщи, където щях да обладая Ева така, както исках... бързо... силно... яростно.

Опита се да се изправи, когато Ангъс слезе от колата. Притиснах ръка около нея.

– Не днес – казах мрачно.

– Добре – прошепна тя и отново ме целуна по бузата.

Ангъс отвори вратата. Ева се дръпна от мен и излезе от колата; премина бързо през въртящата се врата и ме остави, вперил поглед в нея.

– Господи!

Ангъс се наведе и ме погледна.

– Семейната терапия означава, че и двамата трябва да присъствате.

– Престани, явно ти доставя удоволствие – отвърнах ядно аз. Усмивката се пренесе от очите към устните му и той се захили широко.

– Тя те обича, момче, независимо дали това ти харесва.

– Разбира се, че ми харесва – измърморих аз и преди да изляза на улицата, погледнах през рамо, за да видя дали не идва някоя кола. Заобиколих бентлито. – Това не значи, че не е напълно неуправляема.

Ангъс затвори вратата. Случаен летен ветрец разроши посивяващата червена коса, която се подаваше изпод шофьорската му фуражка.

– Понякога ще водиш ти, а понякога ще трябва да я следваш. Само че още известно време ще мърмориш когато ти се налага да си във втората ситуация.

Изпъшках ядосано.

– Казала е на Крис.

Ангъс вдигна учудено вежди и кимна.

– Видях го да влиза.

– Защо, по дяволите, ѝ трябва да се занимава с това? – Стъпих на тротоара и изпънах жилетката си, за да я наместя, искаше ми се също толкова лесно да можех да наместя и мислите си. – Не може да промени миналото.

– Тя не се интересува от миналото – каза Ангъс и за миг допря ръка до рамото ми. – А от бъдещето.

***

Заварих Ева да крачи напред-назад из кабинета на доктор Питърсън и да размахва ръце, докато говори. Добрият лекар седеше на обичайното си място, съсредоточил внимание върху записките на таблета си.

– Цялата ситуация ме влудява – говореше тя, кипнала от гняв. След това забеляза, че съм застанал до вратата, и спря. – Гидиън. – Блестяща усмивка озари прекрасното ѝ лице.

Бях способен на всичко, за да я накарам да изглежда така щастлива. Фактът, че се усмихваше по този начин, само защото ме виждаше...

– Ева. Здравейте, докторе – поздравих аз и се настаних на дивана.

Какво ли му беше казала?

Доктор Питърсън ме проследи с поглед.

– Здравей, Гидиън. Радвам се, че в крайна сметка успя да се присъединиш към нас.

Потупах възглавницата до мен и изчаках Ева да седне.

– Правим планове да се преместим в мезонета на Пето авеню и да вземем Кари при нас – заявих съвсем спокойно, когато тя се настани до мен, опитвайки се да насоча разговора в удобна за мен посока. – Предполагам, че тази промяна няма да е лесна за никой от нас.

Ева зяпна.

Доктор Питърсън остави писалката за таблета си.

– Ева точно ми разказваше за посещението на втория ти баща. Бих искал да чуя повече за това, преди да преминем нататък.

Преплетох пръсти с тези на Ева.

– Това не подлежи на обсъждане.

Тя впери очи в мен. Обърнах се да срещна погледа ѝ и останах без дъх. Заболя ме, когато видях новото изражение, появило се на лицето ѝ, но този път причината бе съвсем друга.

Сеансът ни току-що бе започнал, а аз вече изгарях от нетърпение да свърши.

***

Казах на Ангъс да ни закара вкъщи, в мезонета.

По изненадата, която се изписа на лицето ѝ, когато портиерът отвори вратата, разбрах, че до този момент беше потънала в някакви свои мисли. Намирахме се в подземния гараж на сградата.

Ева хвърли поглед към мен.

– Ще ти обясня – казах аз, стиснах я за лакътя и я поведох към асансьора.

Пътувахме нагоре в пълно мълчание. Когато вратите се отвориха и излязохме в частното фоайе, усетих как тя видимо се напрегна. Повече от месец не бяхме идвали заедно в мезонета. Последният път, когато бяхме тук, бе в нощта, когато тя се изправи срещу мен и директно ме обвини за смъртта на Нейтън.

Тогава аз също бях изплашен. Бях ужасен, че съм извършил нещо, което тя никога няма да ми прости.

Тук бяхме преживели много бурни моменти. Мезонетът не бе ставал свидетел на толкова много щастливи любовни мигове, колкото тайният ни апартамент в Горен Уест Сайд. Но това можеше да се промени. Отказвах да си представя друго, освен че един ден ще се обърнем назад и това място ще ни напомня за всички стъпки, които бяхме изминали в пътуването си един към друг – както добри, така и лоши. Отворих вратата и подканих с жест Ева да влезе преди мен. Тя остави чантата си на едно кресло и събу обувките си. Свалих сакото си, поставих го на облегалката на единия от високите столове в кухнята и взех бутилка червено вино от поставката.

– Разочарована си от мен – провикнах се, докато отварях виното. Ева дойде боса до портала и се облегна на полирания камък.

– Не, не от теб.

Взех гарафата за вино и две чаши и обмислих отговора си. Беше ми трудно да се пазаря с жена си. Към всяка друга сделка пристъпвах с ясното съзнание, че мога да се откажа във всеки един момент. Не съществуваше такъв договор, от който да не мога да се отрека и да си тръгна.

Освен от този, който застрашаваше властта ми над Ева.

Докато преливах виното от бутилката в гарафата, тя дойде при мен и застана до кухненския остров. Постави ръка върху рамото ми.

– Ние с теб сме отскоро заедно, Гидиън, а ти извървя такъв дълъг път. Няма да те притискам да продължиш напред толкова скоро. За тези неща е необходимо време.

Оставих гарафата с виното, обърнах се с лице към нея и я придърпах към себе си. През последния час и нещо я чувствах толкова далечна и това ме убиваше.

– Целуни ме – измърморих аз.

Ева наведе глава назад и се повдигна към мен. Притиснах устни до нейните, но не направих нищо повече, исках тя да поеме инициативата. Имах нужда да го направи.

Погали ръба на устните ми с език и това ме накара да изстена. Усетих как пръстите ѝ се плъзнаха през косата по тила ми и започнах да се успокоявам. Почувствах извинението в меките ѝ устни, които се движеха върху моите, и любов в тихия стон, с който ми се предаде.

Прегърнах я и я повдигнах, краката ѝ се отлепиха от пода, изпитах такова огромно облекчение от това, че все още ме искаше, та чак ми се зави свят.

– Ева... съжалявам.

– Тихо, мили, всичко е наред.

Отстъпи назад, докосна лицето ми и го обхвана с две ръце.

– Не е необходимо да ми се извиняваш.

Гърлото ми гореше. Повдигнах я и я сложих да седне на плота, след това пристъпих и застанах между разтворените ѝ крака. Полата ѝ се вдигна нагоре, разкривайки края на жартиерите ѝ. Желаех я. По всички възможни начини.

Допрях чело до нейното.

– Подразни се от това, че не исках да говоря за Крис.

– Не очаквах така напълно да отбегнеш темата, това е всичко – каза тя и ме целуна по челото, пръстите ѝ отметнаха косата от лицето ми. – Трябваше да предвидя тази възможност, имайки предвид колко ядосан беше, когато си тръгнахме от "Кросфайър".

– Не бях ядосан на теб.

– А на Крис ли?

– На цялата ситуация – отговорих аз и въздъхнах дълбоко. – Ти очакваш хората да се променят, а това не става. Едновременно с това ни създаваш неприятности, когато и бездруго си имаме достатъчно проблеми. Искам просто да остана на спокойствие с теб, Ева. Да прекарваме дни, в които сме само двамата, да бъдем щастливи и да не се занимаваме с никакви глупости.

– И нощи, в които ти отиваш да спиш в друго легло? В друга стая? Стиснах очи.

– В това ли е проблемът?

– Не изцяло, но отчасти. Искам да бъда с теб, Гидиън. Да заспивам и да се събуждам до теб.

– Разбирам те, но...

– Какво е това спокойствие, което търсиш? През деня се преструваш, че си го постигнал, и страдаш през нощта. То те разкъсва отвътре, аз също се разкъсвам, когато виждам какво преживяваш. Не искам вечно да живееш по този начин. Не искам ние да живеем по този начин.

Погледнах я, душата ми беше разголена пред тези стоманено сиви очи, които не ми позволяваха да скрия нищо. В погледа ѝ, отправен към мен, имаше толкова много любов. Любов и тревога, разочарование и надежда. Висящата лампа над плота осветяваше русата ѝ коса отзад и ми напомняше колко специална беше тя. Дар, който не бях очаквал.

– Ева... Говоря за кошмарите си с доктор Питърсън.

– Но не и за това, което ги причинява.

– Ти предполагаш, че проблемът е в Хю – заявих аз с равен глас, но усещах как омразата и унижението ме изгарят отвътре. – Вместо това говорихме за баща ми.

Тя се отдръпна от мен.

– Шампионе... Не знам какво точно сънуваш, но съм те виждала да се будиш в две различни състояния: готов да пребиеш някого или да плачеш така, сякаш сърцето ти се къса. Думите, които казваш, когато размахваш юмруци, ме карат да съм почти убедена, че се биеш с Хю.

Поех бързо и дълбоко въздух. Побеснявах от факта, че бившият ми терапевт и насилник можеше да се протегне от гроба и чрез мен да достигне Ева.

– Виж какво – каза тя и обви крака около бедрата ми, – обещах, че няма да те притискам, и ще удържа на думата си. Ако имахме връзка поне от две години, може би щях да се ядосам. Но ние сме заедно само от няколко месеца, Гидиън. Това, че се срещаш с терапевт и говориш за баща си, е достатъчно засега.

– Наистина ли?

– Да. Но има неща, които никога не бихме могли да обсъдим, които също те преследват. Поради това доктор Питърсън вече изпитва затруднения в работата си. Колкото повече криеш от него, толкова по-малко ще може да ти помогне.

Нейтън. Не беше необходимо да споменава името му.

– Полагам усилия, Ева.

– Знам.

Плъзна ръце по раменете ми и се протегна към краищата на жилетката ми.

– Кажи ми само, че не се надяваш завинаги да избегнеш разговора по въпроса. Кажи ми, че работиш върху това.

Сърцето ми заби силно. Протегнах се и стиснах здраво китките ѝ, опитвах се да се заловя за нея. Чувствах се притиснат до ъгъла, хванат в капан между това, от което се нуждаеше тя, и моите собствени нужди, които в момента изглеждаха съвсем различни.

Ева разтвори устни, когато усети натиска на ръцете ми, гърдите ѝ се надигаха и тя се задъха. Ограничаването на движенията ѝ, страстен поглед от моя страна, тонът на гласа ми... Тя реагираше на неизречените ми заповеди, като че ли бе обучена да го прави.

– Правя каквото мога – заявих аз.

– Това не е отговор.

– Това е единственото, което мога да ти кажа в момента, Ева.

Тя преглътна, мислите ѝ се разпиляваха, докато тялото ѝ започваше да реагира.

– Играеш си с мен – каза тя тихо. – Манипулираш ме.

– Не е вярно. Казвам ти истината, дори и тя да не е това, което очакваш да чуеш. Обеща, че няма да ме притискаш. Наистина ли го мислиш?

Облиза леко долната си устна с език и вдигна поглед към мен. След това кимна.

– Да.

– Добре. Хайде да вечеряме и да пийнем вино. След това, ако наистина искаш да си поиграем, само ми кажи.

– Да си поиграем ли? Как?

– Купил съм едно копринено въже специално за теб.

Тя разтвори широко очи.

– Копринено въже?

– Яркочервено, разбира се.

Пуснах я и отстъпих назад, оставих ѝ малко време да помисли, докато ѝ наливах вино от гарафата.

– Бих искал да те вържа, когато си готова за това. Ако не днес, то някой друг път. Аз също не искам да те притискам.

И двамата водехме другия в посока, в която се чувстваше несигурен. Тя предпочиташе да вярва, че един обучен страничен наблюдател е част от отговора, който търсехме. Аз вярвах, че ние сами бихме могли да стигнем до много от отговорите, само ние двамата, свързани по възможно най-интимните начини. Лечение чрез секс. Какво би могло да бъде по-подходящо за хора, преживели в миналото онова, което ние с Ева бяхме?

Взе чашата с вино, която ѝ подадох.

– Кога купи това нещо?

– Преди седмица. Може би две. Не очаквах да го използвам скоро, но днес ти ме накара да го пожелая.

Отпих глътка и я оставих за миг в устата си, за да почувствам вкуса на червеното вино.

– След като казах това, трябва да знаеш, че нямам нищо против просто да те изчукам силно.

Виното се разплиска леко из чашата ѝ, когато тя я вдигна към устните си. Изпи всичко, остави само няколко капки на дъното ѝ.

– Защото си ми бесен, че говорих с Крис.

– Казах ти, че не съм.

– Беше бесен, когато си тръгнахме.

– Бях бясно възбуден – усмихнах се аз кисело. – Не мога да ти обясня защо, тъй като самият аз не разбирам причината.

– Опитай.

Протегнах се и леко докоснах устните ѝ с палец.

– Виждам, че си ядосана, разпалена, готова да спориш, и искам да усетя тези необуздани чувства, укротени под мен. Възбуждаш в мен желание да те притисна, докато пищиш и се съпротивляваш, а вагината ти да изцежда члена ми, докато те чукам с всички сили. Ти си моя. Изцяло моя.

– Гидиън.

Остави чашата си настрана и ме сграбчи, впи ненаситно устни в моите с жажда, която се надявах никога да не пресъхне.

***

– Как така никога не си казал на Крис за случилото се с Хю?

Този проклет въпрос дойде съвсем неочаквано. Спрях да дъвча. Изведнъж пицата в устата ми загуби всякакъв вкус. Оставих остатъка от парчето в чинията и взех салфетка, за да се избърша.

– Защо обсъждаме пак това?

Ева се намръщи от мястото си на пода между масичката за кафе и дивана в хола.

– Не сме говорили за това.

– Не сме ли? Във всеки случай това няма никакво значение. Майка ми му е казала.

Тя се намръщи още повече. Протегна се към дистанционното на телевизора и детективите от нюйоркското управление на полицията на екрана замлъкнаха.

– Мисля, че не е.

Станах и грабнах чинията си.

– Направила го е, Ева.

– Сигурен ли си в това? – попита тя и ме последва в кухнята.

– Да.

– Откъде?

– Една вечер го обсъждаха по време на вечеря, нещо, което аз не искам да правя.

– Той се държа така, сякаш нищо не знаеше.

Ева протегна ръка и се облегна на плота, докато аз изхвърлях остатъците от храната в боклука.

– Изглеждаше искрено объркан и ужасен.

– Ами ако наистина не е знаел?

– Какво от това?

Сложих чинията си в умивалника и от миризмата на храна започна да ми се гади.

– По дяволите, какво значение има това? Всичко е минало, Ева. Минало и приключило. Престани да говориш за това.

– Защо си толкова ядосан?

– Защото се бях приготвил да изкарам една спокойна вечер с жена си. Вечеря, вино, малко телевизия, няколко часа секс... след дългия тежък ден – казах аз и излязох от кухнята. – Забрави. Ще се видим утре сутрин.

– Гидиън, чакай. – Тя ме стисна за ръката. – Не си лягай сърдит. Моля те. Съжалявам.

Спрях и измъкнах ръката си от нейната.

– Аз също.

***

– Започни съвсем бавно – шепне той, допрял устни до ухото ми.

Усещам как започва да се възбужда. Протяга ръка покрай бедрото ми към ръката, с която галя пениса си. Слага я върху моята. Диша бързо и плитко. Възбуденият му член се докосва до дупето ми. Започва да ми се гади. Потя се. Членът ми омеква, въпреки че намазаната ми с крем ръка се движи нагоре-надолу, водена от неговата.

– Мислиш прекалено много – казва ми той. – Съсредоточи се върху това колко добре се чувстваш. Погледни жената пред теб. Тя иска да я изчукаш. Представи си как би се почувствал, когато вкараш пишката си в нея. Тя е мека. Топла. Влажна. И стегната. – Стиска ръката ми още по-силно. – Толкова стегната. Поглеждам страницата от списание, сложена върху казанчето на тоалетната. Тя има черна коса и сини очи, а краката ѝ са толкова дълги. Жените от снимките, които Хю ми носи, винаги изглеждат по един и същи начин.

Той диша тежко и усещането за гадене отново се връща. Има нещо сбъркано в мен. Това, което правя, не е редно. Желанието му ме кара да се чувствам мръсен. Лош. Аз съм лошо момче, дори мама казва това. Крещи ми, когато плаче, когато ми е ядосана заради татко.

Един нисък стон прекъсва тежкото му дишане. Аз съм този, който е изстенал. Приятно ми е, въпреки че не искам да изпитвам това чувство. Трудно ми е да дишам, да мисля, да се съпротивлявам...

– Точно така – насърчаваме той. Другата му ръка се вмъква в цепката на дупето ми.

Опитвам се да се дръпна, но той ме е стиснал здраво. По-голям е от мен и по-силен. Колкото и да се боря с него, не мога да го избутам.

– Недей – казвам му аз, извивайки се.

– Харесва ти – сумти той и вкарва ръката си още по-навътре. – Всеки път се изстрелваш като гейзер. Всичко е наред. Съвсем нормално е да ти е приятно. Ще се почувстваш още по-добре, когато свършиш. Вече няма да се караш с майка си толкова много...

– Не. Спри. О, господи...

Вкарва два влажни пръста в мен. Извиквам и започвам да се гърча, но той не ме пуска. Пръстите му ме търкат и навлизат на тласъци в мен, достигайки до онази точка, която прави желанието ми да свърша непреодолимо. Но чувството на удоволствие в мен нараства въпреки сълзите в очите ми.

Отпускам глава напред. Брадата ми докосва надигащите ми се гърди. Свършвам. Не мога да се спра...

Изведнъж обаче се виждам от по-висока гледна точка. Неочаквано дланта ми е пораснала, ръката ми също е станала по-голяма, по нея ясно се виждат вените. По ръцете и гърдите ми са се появили черни косми, мускулите на корема ми се движат, докато се опитвам да спра оргазма, който не искам.

Вече не съм дете. Той вече не може да ме нарани.

Върху страницата от списание виждам нож, който блести на светлината от тоалетката до мен. Сграбчвам го и се освобождавам от пръстите му, които ме чукат. Обръщам се и острието потъва в гърдите му.

– Не ме докосвай! – крещя аз, стискам го за рамото и го дърпам, докато ножът потъва в него чак до дръжката.

Очите на Хю се разширяват от ужас. Отваря уста, за да извика, но оттам не излиза нито звук.

Лицето му се преобразява и се превръща в това на Нейтън. Банята от детството ми започва да трепти и също се преобразява. Намираме се в една зловещо позната хотелска стая.

Сърцето ми блъска още по-силно. Не трябва да бъда тук. Не трябва да ме открият тук. Не трябва да открият никаква следа от мен. Трябва да тръгвам.

Спъвам се и залитам назад. Измъквам ножа съвсем лесно, целият е покрит с кръв. Погледът на Нейтън е помътнял от смъртта. Очите му са сиви. Сиви очи. Красиви, любими, гълъбовосиви ириси. Очите на Ева. Помътняват...

Тя е потънала в кръв пред мен. Умира пред мен. Аз я убих. Господи... Ангелчето ми.

Не мога да мръдна. Не мога да я достигна. Тя се сгърчва и около нея на пода се образува локва кръв, буреносните ѝ очи са безжизнени, слепи...

Подскочих и се събудих, останал без дъх, седнах бързо в кревата и усетих струята на климатика, която премина по плувналото ми в пот тяло. Не можех да дишам, паниката и страхът ме задушаваха. Избутах чаршафа, омотал се около краката ми, и се надигнах от леглото обзет от ужас, невиждащ нищо. Стомахът ми се надигна и аз се спуснах към банята, едва успях да достигна тоалетната, преди да повърна.

***

Взех душ и измих от себе си лепкавата пот, покрила тялото ми. Обаче не ми беше толкова лесно да отмия скръбта и отчаянието. Притискаха ме с тежестта си, докато се бършех със сухата хавлия, и ме задушаваха. Споменът за бледото лице на Ева, носещо по себе си отпечатъка на предателството и смъртта, ме преследваше. Не можех да го изтрия от съзнанието си.

С груби, резки движения свалих чаршафите от леглото и го застлах наново.

– Гидиън.

Изправих се и се извърнах, когато чух гласа на Ева. Беше застанала на прага на спалнята ми и ръката ѝ нервно извиваше подгъва на фланелката, която бе облякла. Разкаянието се стовари върху мен със страшна сила. Беше заспала сама в стаята, която бях обзавел така, че напълно да прилича на спалнята ѝ в Горен Уест Сайд.

– Ей – каза тя тихо и предпазливо, пристъпвайки смутено от крак на крак, което показваше колко неудобно се чувства в момента, – добре ли си?

Светлината от банята осветяваше лицето ѝ, разкривайки тъмните кръгове под зачервените ѝ очи. Беше заспала, плачейки.

Аз ѝ бях причинил това. Бях я накарал да се почувства пренебрегната, нежелана, бях ѝ показал, че нейните чувства и мисли са по-маловажни от моите. Бях позволил на миналото си да застане между нас.

Не, това не беше вярно. Бях позволил на страха ми да я отблъсне.

– Не, ангелчето ми, не съм добре.

Пристъпи крачка към мен, след това спря.

Разтворих ръце и ѝ казах с дрезгав глас:

– Извинявай, Ева.

Спусна се към мен, пищното ѝ тяло беше топло. Притиснах я прекалено силно до себе си, но тя не се оплака. Опрях буза срещу главата ѝ и вдишах аромата. Можех да се изправя лице в лице с всичко, щях да го направя, стига тя да останеше до мен.

– Страх ме е – прошепнах аз съвсем тихо, но тя ме чу.

Заби пръсти в мускулите на гърба ми и ме придърпа към себе си.

– Не се страхувай. Тук съм, до теб.

– Ще положа още по-големи усилия – обещах аз. – Не се отказвай от мен.

– Гидиън – въздъхна тя и дъхът ѝ погали бузата ми, – толкова много те обичам. Искам само да бъдеш щастлив. Съжалявам, че започнах да те притискам, след като ти обещах, че няма да го правя.

– Аз съм виновен. Аз прецаках всичко. Съжалявам, Ева. Толкова много съжалявам.

– Шшшт. Не е необходимо да се извиняваш.

Вдигнах я на ръце, отнесох я до леглото и я положих внимателно на него. Наместих се в прегръдката ѝ, обгърнах я с ръце и облегнах глава на корема ѝ. Тя прокара пръсти през косата ми, започна да масажира главата ми, после тила и накрая гърба ми. Приемаше ме въпреки всичките ми недостатъци.

Памучната ѝ фланелка се намокри от сълзите ми и аз се притиснах засрамен още по-плътно до нея.

– Обичам те – прошепна тя. – Никога няма да спра да те обичам.

***

– Гидиън.

Размърдах се при звука от гласа на Ева, след това почувствах, че тя плъзва ръка по гърдите ми. Отворих изморените си очи и видях, че се е надвесила над мен, стаята бе изпълнена с меката светлина на зората, чиито първи лъчи караха косата на жена ми да блести.

– Ангелчето ми.

Тя се размърда и плъзна единия си крак върху мен. След това се надигна и ме яхна.

– Хайде да превърнем днешния ден в най-хубавия в живота ни.

Преглътнах трудно.

– Приемам плана ти.

Усмивката ѝ ме накара да се почувствам на седмото небе. Протегна се и взе нещо, което бе оставила на възглавницата си, а след миг от високоговорителите на тавана се разнесе неземна музика.

Трябваше ми само миг, за да я позная. "Аве Мария".

Ева докосна лицето ми и прокара върховете на пръстите си по веждите ми.

– Добре ли си?

Исках да отговоря на въпроса ѝ, но гърлото ми беше стегнато. Успях само да кимна. Как можех да ѝ кажа, че се чувствах като в сън, сякаш бях попаднал в някакъв секващ дъха рай, в който не заслужавах да бъда?

Тя протегна ръка зад гърба си и избута чаршафите изпод бедрата ми. Кръстоса ръце пред гърдите си и свали фланелката. След това я хвърли встрани.

Опитах се да кажа нещо, вперил благоговеен поглед в нея.

– Господи, колко си красива – прошепнах дрезгаво.

Вдигнах ръце и ги прокарах по меките извивки и падини на сластното ѝ тяло. Седнах, забих пети в леглото и се избутах назад, докато се облегнах на таблата на леглото. Вплетох ръце в косата ѝ, след това ги спуснах към врата. Можех да я докосвам с дни и никога нямаше да ѝ се наситя.

– Обичам те – каза тя и наклони глава, за да ме целуне горещо и страстно.

Оставих се в ръцете ѝ, разтваряйки се напълно пред нея. Ева вкара езика си дълбоко, галеше ме с него, а устните ѝ бяха меки и влажни под моите.

– Кажи ми от какво се нуждаеш – промърморих аз, потънал изцяло в приглушената музика.

Потънал в нея.

– От теб. Само от теб.

– Тогава ме вземи – казах ѝ аз. – Твой съм.

***

– Никак не ми е приятно, че трябва точно аз да ти го съобщя, Крос – заяви Араш, потропвайки с пръсти по страничната облегалка на стола пред бюрото ми, – но си загубил инстинкта си на убиец. Ева те е опитомила.

Вдигнах поглед от монитора си. Бях готов да призная, че след като тази сутрин в продължение на два часа бях правил любов с жена си, в момента не се чувствах особено агресивен. Може би по-скоро отпуснат и спокоен. И въпреки това...

– Само защото не приемам, че конзолата на "Ланкорп", "Фейз уан", не представлява заплаха за "Джен тен", не означава, че не проявявам бдителност.

– Усещаш, че нещо става – поправи ме той, – което не е проява на бдителност, и мога да ти гарантирам, че Райън Ландън вече го е забелязал. Преди на всяка седмица или две ти предприемаше нещо, което да го засегне, а това за добро или зло го караше да предприеме и той нещо.

– Нали едва миналата седмица приключихме сделката за "Позит"?

– Това беше реакция от твоя страна, Крос. Трябва ти да инициираш действие, към което той не те е подтикнал.

Служебният ми телефон иззвъня, разговорът беше прехвърлен от мобилния. Името на Айрланд се появи на екрана, затова се протегнах към слушалката.

– Трябва да се обадя.

– Разбира се, че трябва – измърмори той.

Погледнах го с присвити очи и вдигнах слушалката.

– Как си, Айрланд?

Съвсем не беше в стила на сестра ми да ми звъни по телефона. Обикновено си изпращахме съобщения – и двамата намирахме тази форма на комуникация за по-удобна. При есемесите нямаше неудобни паузи, нито необходимостта да се преструваш на весел и спокоен.

– Извинявай, че те безпокоя по средата на работния ден – започна тя и гласът ѝ ми подсказа, че нещо не е наред.

Намръщих се и попитах разтревожено:

– Какво се е случило?

Айрланд замълча.

– Може би моментът не е подходящ.

Изругах мислено. Ева реагираше по съвсем същия начин, когато се държах прекалено рязко. Жените в живота ми не трябваше да ме съдят толкова сурово. Напоследък бях постигнал изключително много по отношение на умението си да общувам.

– Звучиш ми разтревожена.

– Ти също – отвърна моментално тя.

– Можеш да се обадиш на Ева и да ѝ се оплачеш. Тя ще ти съчувства. А сега ми кажи какво се е случило.

– Мама и татко се караха цяла вечер – въздъхна тя. – Не знам за какво става въпрос, но татко крещеше. Нали знаещ че той никога не крещи? Той е най-спокойният човек на света. Нищо не може да го изкара извън нерви. И мама също мрази скандалите. Тя е специалист по избягването им.

Проницателността ѝ ме стресна и впечатли едновременно.

– Съжалявам, че си станала свидетел на подобна сцена.

– Татко излезе рано тази сутрин, а мама не е спирала да плаче оттогава. Знаеш ли какво става? Има ли някаква връзка е това, че с Ева ще се жените?

Обзе ме странно, но все пак познато спокойствие. Не знаех какво да ѝ кажа, но отказвах да правя прибързани заключения.

– Вероятно наистина има нещо общо с това.

Единственото, което знаех със сигурност, беше, че не исках Айрланд да слуша как родителите ѝ се карат. Спомням си как се чувствах аз, когато моите родители се караха в дните, след като финансовите престъпления на баща ми излязоха на бял свят. Все още усещах ехото от паниката и страха.

– Имаш ли някоя приятелка, при която можеш да отидеш за уикенда?

– Мога да дойда при теб. Предложението ѝ беше доста смущаващо.

– При мен ли искаш да останеш?

– Защо не? Никога не съм била в апартамента ти.

Вперих поглед в Араш, който ме наблюдаваше. Той се наведе напред и подпря лакти на коленете си.

Не знаех как да ѝ откажа, но не можех и да приема. Единственият човек, който беше прекарвал нощта при мен, беше Ева и очевидно нещата не се получаваха.

– Няма нищо – каза тя. – Забрави.

– Не, чакай.

По дяволите!

– Тази вечер с Ева имаме уговорка да излезем с приятели, това е всичко. Трябва ми известно време да променя плановете ни.

– О, сега разбрах – каза тя и гласът ѝ омекна. – Не искам да ви прецаквам излизането. Имам няколко приятелки, на които мога да се обадя. Не се тревожи за това.

– Тревожа се за теб. С Ева ще се опитаме да измислим нещо, не е проблем.

– Вече не съм хлапе, Гидиън – каза тя с явно раздразнение. – Не искам да се мотая из апартамента ти, когато знам, че в същото време вие с Ева трябва да сте навън и да се забавлявате. Би било направо ужасно, така че не, благодаря. По-добре да отида при някоя от приятелките си.

Почувствах облекчение и се отпуснах.

– Какво ще кажеш тогава да вечеряме заедно в събота?

– Сериозно? Страхотно. Мога ли да преспя у вас?

Нямах никаква представа как щях да се справя с тази ситуация. Не ми оставаше нищо друго, освен да се надявам, че Ева ще знае какво да направи.

– Може да се уреди. Добре ли ще си дотогава?

– Господи, чуй се само – засмя се тя. – Говориш точно като по-голям брат. Добре съм. Просто се почувствах много странно, като ги чух как се карат. Паникьосах се. Сигурно повечето хора са свикнали със скандалите между родителите си, но аз не съм.

– Ще се оправят. Всички двойки рано или късно започват да се карат – казах аз, но бях едновременно притеснен и любопитен.

Ева не можеше да бъде права, като твърдеше, че Крис не знае. Беше ми невъзможно да повярвам в това.

***

Точно бях навил ръкавите на черната си риза, когато отражението на Ева се появи в огледалото. Замрях и плъзнах поглед по нея.

Беше облякла къси панталонки, тънка блуза без ръкави и сандали на високи токчета. Прибрала бе косата си на обичайната конска опашка, но беше направила нещо с нея, така че изглеждаше разрошена, сякаш току-що се бе измъкнала от леглото. Носеше тъмен грим, а устните ѝ бяха бледи. Големи златни халки висяха от ушите ѝ, по китките ѝ бяха наредени гривни.

Бях се събудил с ангел до себе си. Довечера щях да си легна с една съвсем различна жена.

Подсвирнах одобрително и обърнах гръб на огледалото, за да огледам оригинала.

– Имаш вид на много, много лошо момиче.

Тя завъртя дупе и вирна предизвикателно глава.

– Такава съм си.

– Ела тук.

Изгледа ме предизвикателно.

– Няма да стане. Изглеждаш така, сякаш ти се чука, а трябва да тръгваме.

– Можем да закъснеем малко. Какво би искала да получиш в замяна на това да обуваш тези къси панталонки само за мен?

Исках другите да я желаят и едновременно с това да знам, че е само моя. Освен това исках да я запазя изцяло за себе си.

Погледна ме е пресметлив поглед.

– Бихме могли да преговаряме отново за обработването с ръка под масата.

Спомних си сделката, която бяхме сключили – бързо изчукване в замяна на обработка с ръка през панталона, – и осъзнах, че панталонките значително щяха да усложнят задачата ми. Що се отнася до второто, все щях да се справя някак.

Кимнах в знак на съгласие и ѝ казах:

– Облечи си някоя пола, ангелчето ми, и купонът може да започне.

***

– Твоя ли беше тази идея? – попита Араш, когато се срещнахме пред входа на "Старлайт Лаундж". Наблюдавах през стъклената стена на фоайето как един мъж от охраната брои клиентите, качващи се в асансьора, който щеше да ги отведе на покрива на сградата. Други двама охранители стояха до външната врата и задържаха тълпата, която се опитваше да нахлуе, като всеки от посетителите разчиташе на външния си вид, облеклото и личния си чар, за да успее да влезе в клуба.

– Аз съм не по-малко изненадан от теб.

– Забравих да ти кажа. – Ева буквално подскачаше от вълнение. – Шона е чула добри отзиви за това заведение и аз реших, че ще бъде забавно.

– Има страхотни отзиви в интернет – обади се Шона, – а и някои от редовните ми клиенти направо са полудели по това място.

Мануел се загледа в напиращата тълпа зад въжетата, а Мегуми Каба бе застанала предпазливо между Кари и Ева. Марк Гарити, Стивън Елисън и Арнолдо стояха малко по-назад, оставяйки свободен пътя за тези, чиито имена бяха в списъка на ВИП гостите.

Кари прехвърли ръка през рамото на Мегуми.

– Стой до мен, хлапе – каза той с широка усмивка. – да им покажем как стават тези работи.

Ева стисна ръката ми.

– Ето я и твоята изненада.

Проследих погледа ѝ и видях една двойка, която приближаваше към нас. Вдигнах учудено вежди, когато разпознах Магдалин Перес. Беше хванала под ръка мъжа до себе си, а тъмните ѝ очи светеха така ярко, както не ги бях виждал да блестят от дълго време.

– Здравей, Маги – поздравих аз, стиснах протегнатата ѝ ръка, и се наведох да я целуна по бузата. – Радвам се да те видя.

Още повече ме зарадва фактът, че Ева я беше поканила. Запознанството на двете жени беше доста бурно, за което вина имаше единствено Маги. В следващите седмици разривът между двете беше обтегнал отношенията ми с нея и вече бях готов да приема, че нещата ще продължат по този начин неопределено дълго. Сега обаче ми стана приятно, че ситуацията се бе променила.

Маги се усмихна.

– Здравейте, Гидиън, Ева. Запознайте се е приятеля ми Гейдж Флин.

Стиснах ръката на мъжа, след като той вече се бе ръкувал с Ева, и забелязах силата на захвата му и спокойния начин, по който посрещна изпитателния ми поглед. Той също ме изгледа изпитателно, но мисля, че моята преценка бе по-обстойна. Още преди края на седмицата щях да узная всичко по-важно за този човек. Маги бе преживяла достатъчно неприятности с Кристофър. Не исках отново да я видя наранена.

– А ето ги Уил и Натали – каза Ева, когато и последните членове на групата ни пристигнаха.

Уил Грейнджър имаше вид на битник,[2] който много му подхождаше. Беше прегърнал една дребна жена със синя коса и плътно татуирани догоре ръце, облечена в същия стил от петдесетте години. Докато Ева ни запознаваше, аз кимнах на охранителя да даде знак, че са пристигнали и последните хора, които чакаме. Той задържа опашката и ни направи път.

Жена ми ме изгледа подозрително.

– Не ми казвай, че притежаваш това заведение.

– Добре, няма.

– Искаш да кажеш, че наистина е твое?

Плъзнах ръка по гърба ѝ и я спрях върху извивката на бедрото ѝ. Беше сменила панталонките с прилепнала пола с цепка отзад. Започвах да си мисля, че щеше да е по-добре да не се беше преобличала. Панталонките разкриваха невероятните ѝ крака, полата подчертаваше невероятното ѝ дупе.

– Трябва да решиш дали искаш да ти отговоря на въпроса, или не – казах аз, докато влизахме в клуба.

Музиката свиреше силно, но певецът любител на сцената пееше още по-силно. Стратегически поставеното осветление осветяваше пътеките и масите, като в същото време не засенчваше ослепителния нощен пейзаж на Манхатън, който смайваше посетителите. Климатиците по стените и пода работеха на пълни обороти и охлаждаха въздуха до приятна температура.

– Има ли нещо в Ню Йорк, което не притежаваш?

Араш се засмя.

– "Д'Аргос Регал" на Трийсет и шеста улица вече не е негов.

Ева спря, при което Араш се блъсна в нея и тя залитна напред. Изгледах го ядосано.

Ева стисна ръката ми и изкрещя, така че да надвика шумотевицата в препълнения клуб.

– Отървал си се от онзи хотел?

Погледнах я. Удивлението и надеждата, изписани по лицето ѝ, напълно компенсираха финансовите загуби, които бях претърпял. Кимнах Тя се хвърли към мен и обви ръце около врата ми. Обсипа бузата ми с бързи яростни целувки и аз се усмихнах, когато погледът ми срещна този на Араш.

– И най-неочаквано – каза той – всичко си дойде на мястото.

10.

– Господи, тези двамата са толкова сладки! – каза Шона, докато гледаше как Уил и Натали пеят "Имам теб, мило" на сцената.

– Чак ще получа диабет от тях. – Мануел се изправи с напитката си в ръка. – Извинете ме, банда. Виждам нещо интересно.

Развеселеният глас на Гидиън прозвуча до ухото ми:

– Кажи му довиждане, ангелче. Няма да се върне.

Проследих погледа му и видях как една красива брюнетка безцеремонно оглежда Мануел от горе до долу.

– Чао, Мануел! – извиках след него, махвайки е ръка. После се облегнах на Гидиън, който беше полуизлегнат върху скъпата кожена тапицерия.

– Как така всички мъже, които работят тук, са толкова готини?

– Такива ли са? – попита провлечено той, прокарвайки устни по врата и извивката на ухото ми. – Тогава може би няма да работят с мен още дълго.

– О, боже. – Погледнах към звездното небе. – Както и да е, пещерни човеко.

Ръката му се стегна около бедрата ми, притегляйки ме по-близо, така че се оказах изцяло притисната до него от коляно до рамо. Из мен се разля щастие. След всичките неприятности, през които минахме предния ден, беше страхотно просто да се наслаждаваме един на друг. Мегуми се наведе над ниската масичка за кафе, заемаща центъра на правоъгълния сектор за сядане, който бяхме заели. Оградена с два меки ъглови дивана, ВИП зоната побираше спокойно цялата ни компания.

– Кога и вие ще се качите да се изложите там?

– Хм... никога.

Няколко питиета и пълното внимание на Кари бяха достатъчни, за да накарат Мегуми да се почувства по-добре и да се забавлява. Най-добрият ми приятел бе подхванал нещата с възторжено изпълнение на "Само добрите умират млади", а после завлече Мегуми на сцената да изпее "Най-щастливият момент в живота ми". Тя се върна сияеща на масата.

Бях много задължена на Кари, че се беше погрижил за нея. Нещо повече, изглежда, че той нямаше намерение да ни изостави, за да обикаля заведението, търсейки завоевания като Мануел. Гордеех се с него.

– Хайде, Ева – започна да ме примамва Стивън. – Ти избра това място. Трябва да пееш.

– Сестра ти го избра – върнах му го аз, поглеждайки към нея.

Шона само невинно сви рамене.

– Тя пя вече два пъти! – контрира ме той.

Опитах се да отклоня въпроса.

– Марк не е пял нищо.

Шефът ми поклати глава.

– За ваше добро е, повярвай ми.

– Говори ми. Свистящите автомобилни гуми звучат по-мелодично от мен!

Арнолдо избута към мен таблета със списъка на песните. Това беше първият път, когато той правеше какъвто и да е контакт с мен, без да броим поздрава на входа. Беше прекарал по-голямата част от времето, приковал вниманието си върху Магдалена и Гейдж, което опитвах да не приемам като пренебрежение лично към мен.

– Не е честно – оплаках се. – Всички сте срещу мен! Гидиън също не е излизал да пее.

Погледнах съпруга си. Той сви рамене.

– Ще изляза, ако и ти го направиш.

Очите ми се разшириха от учудване. Никога не бях чувала Гидиън да пее, нито пък си го бях представяла. Певците показваха и изразяваха емоция с гласовете си. Гидиън беше тиха вода с изключително дълбоко дъно.

– По дяволите, сега вече наистина трябва да го направиш – каза Кари, пресегна се и натисна менюто, отивайки на случайна страница.

Усетих леко преобръщане в стомаха. Погледнах безпомощно към песните пред себе си. Една от тях се открои и аз се втренчих в нея.

Изправих се, поемайки дълбоко въздух.

– Добре. Само помнете, че вие всички го поискахте. Не ми се слуша после колко съм зле с микрофона.

Гидиън, който се беше изправил на крака едновременно с мен, ме придърпа близо и прошепна в ухото ми:

– Аз мисля, че се справяш отлично с микрофона, ангелче.

Забих лакът в ребрата му. Ниският му смях ме последва, докато си проправях път към сцената. Обожавах да чувам този звук; обожавах да прекарвам с него мигове като този, когато забравяхме за проблемите си и се забавлявахме с хора, които ни обичат. Бяхме женени, но все още имахме да наваксваме толкова много ходене по срещи, да изживяваме толкова много нощи с приятели. Надявах се, че тази вечер беше първата от многото.

Съжалявах, че застрашавам крехкото ни спокойствие с избора си на песен. Но недостатъчно, че да променя решението си. С Уил плеснахме длани във въздуха, докато се разминавах с него и Натали, които се връщаха обратно при компанията. Можех да впиша песента, която бях избрала, в таблета на масата – също както давахме поръчките си за храна и пиене, – но не исках Гидиън да види името ѝ.

Освен това бях забелязала, че всички други в заведението трябваше да чакат реда си за обслужване, а нашите поръчки идваха по ускорената процедура. Надявах се, че като добавя името си към списъка лично, ще спечеля още малко време да събера куража, от който се нуждаех.

Но трябваше да се досетя. Когато дадох на хостесата избора си, тя го въведе в системата и каза:

– Добре, останете тук. Вие сте следващата.

– Шегувате се. – Хвърлих поглед към нашата маса. Гидиън ми намигна. О, щеше да ми плати за това по-късно.

Момичето на сцената, което пееше "Диаманти", приключи изпълнението си и заведението избухна в аплодисменти. Беше се справила прилично, но в действителност групата, която свиреше на живо, компенсираше доста недостатъци. Бяха наистина добри. Силно се надявах, че ще са достатъчно добри и за мен.

Треперех, докато изкачвах ниските стъпала към сцената. Когато от нашата маса избухнаха силни изсвирвания и викове, не можах да се сдържа и се разсмях въпреки нервността си. Стиснах микрофона в стойката и музиката зазвуча веднага. Познатата песен, която обичах, ми даде тласъка, от който имах нужда, за да започна.

Гледайки Гидиън, изпях треперливо първата част от песента, казвайки му, че е невероятен. Дори през музиката чувах как хората се смеят на ужасния ми глас. Собствената ми маса избухна със същия смях, но аз бях очаквала това.

Бях избрала "Смел". И сигурно наистина бях смела – или пък луда, – за да я запея.

Гледах само съпруга си, който не се смееше, нито се усмихваше. Той само се взираше напрегнато в лицето ми, докато чрез текста на песента на Сара Барейлес му казвах, че искам да видя как има куража да говори и да бъде смел.

Завладяващата мелодия и умението на групата, която ме подкрепяше, започнаха да печелят публиката, по-голямата част от която малко или много започна да пее заедно е мен. Сърцето правеше гласа ми силен и даваше сила на посланието, предназначено само за Гидиън.

Трябваше да сложи край на мълчанието си. Трябваше да каже на семейството си истината. Не заради мен или заради тях, а заради себе си. Когато песента свърши, приятелите ми станаха да ме аплодират на крака и аз се усмихнах, изпълнена с енергия. Поклоних се ниско и се разсмях, когато непознатите хора по масите пред сцената се включиха в незаслужените овации. Знаех кои са силните ми страни. Пеенето със сигурност не бе една от тях.

– Това беше супер яко! – извика Шона, когато се върнах на масата, сграбчвайки ме в яростна прегръдка. – Справи се страхотно, момиче!

– Напомни ми да ти го върна по-късно – отвърнах сухо, усещайки как лицето ми се облива с топлина, докато останалите от компанията се включиха с комплименти. – Всички говорите глупости.

– О, бебчо – провлече Кари с блеснали от смях зелени очи, – не можеш да си добра във всичко. За нас е облекчение да знаем, че имаш недостатъци като всички останали.

Изплезих му се и вдигнах пълната чаша с боровинкова водка, поставена на моето място.

– Твой ред е, любовнико – каза предизвикателно Араш, хилейки се на Гидиън.

Съпругът ми кимна, после ме погледна. Лицето му не загатваше с нищо истинските му чувства и аз усетих тревога. Нямаше мекота нито в извивката на устните му, нито в очите му, нищо, което да ми подскаже какво става.

А после някакъв идиот започна да пее "Златна".

Гидиън се стегна, челюстта му видимо се очерта. Протегнах ръка и стиснах неговата, изпитах малко облекчение, когато и той стисна моята. Целуна ме по бузата и се запъти към сцената, проправяйки си с лекота път през тълпата. Гледах го как върви и виждах как жените го проследяват с поглед. Бях пристрастна, разбира се, но знаех със сигурност, че той беше най-зашеметяващият мъж тук.

Да изглеждаш толкова секси, наистина би трябвало да е престъпление.

Погледнах Араш и Арнолдо.

– Някой от вас чувал ли го е да пее?

Арнолдо поклати глава.

Араш се засмя.

– Не, по дяволите. Ако има късмет, ще звучи като теб. Както каза Кари, не може да е добър във всичко, или ще се наложи всички да го намразим.

Момчето на сцената приключи песента си. Секунда по-късно на подиума излезе Гидиън. По някаква причина сърцето ми започна да тупти със същата сила, с която биеше, когато бях изправена там. Дланите ми се овлажниха и ги избърсах в полата си.

Колкото и да не исках да си го мисля, да бъдеш след Брет не беше лесно, а да чуеш "Златна", дори изпята от някого, на когото не трябва никога да се дава достъп до микрофон, поставяше тези два свята твърде близо един до друг.

Гидиън хвана микрофона и го извади от стойката, сякаш го е правил хиляди пъти преди това. Жените в публиката полудяха, крещейки колко е готин и правейки му предложения, които избрах да игнорирам. Този мъж беше възхитителен на външен вид, но доминиращото му уверено присъствие беше това, което ги завладяваше.

Той изглеждаше като мъж, който знае как да изчука жена така, че да я лиши от разсъдък.

И господи, наистина го правеше.

– Тази песен – каза той – е за съпругата ми.

С един остър поглед Гидиън даде знак на групата да започне да свири. Ритъмът на баса, моментално разпознаваем, ускори пулса ми.

– "Лайфхаус"! – изгука Шона, плесвайки с ръце. – Обожавам ги!

– Вече те нарича своя съпруга! – извика Мегуми, накланяйки се към мен. – Каква късметлийка си, а?

Не я погледнах. Не можех. Вниманието ми бе приковано в Гидиън, който гледаше право в мен и пееше, казвайки ми с разкошен дрезгав глас, че отчаяно иска промяна и копнее за истината. Той отговаряше на моята песен.

Очите ми продължаваха да горят дори след като сърцето ми заби с различен ритъм. Нима бях мислила, че ще бъде лишен от емоция? Господи, той ме убиваше, разголвайки душата с дрезгавия тембър на гласа си.

– Мамка му – каза Кари, гледайки към сцената. – Момчето може да пее.

Аз бях потънала в момента, вслушвайки се във всяка дума, чувайки посланието за това как той ме преследва и се влюбва все повече.

Размърдах се на мястото си, възбудена до непоносимост.

Гидиън владееше вниманието на всички в бара. От всички гласове, които бяхме чули тази вечер, неговият беше наистина на професионално ниво. Той стоеше в светлината на единствения прожектор с леко разтворени крака, облечен елегантно и пеещ рок парче, при това го правеше толкова добре, че не можех да си представя песента, изпята по друг начин. Нямаше място за сравнение с Брет нито в начина на изпълнение на Гидиън, нито в моята реакция към него.

Преди да се усетя, бях на крака и си проправях път през хората, за да стигна до него. Гидиън завърши песента и целият бар обезумя, препречвайки пътя ми. Загубих се в тълпата, твърде ниска, за да виждам над раменете около себе си.

Той ме намери, избутвайки хората, за да ме стисне в прегръдката си. Устните му завладяха моите, целувайки ме безмилостно, и предизвикаха с това нов залп от дюдюкания и одобрителни викове. На заден план чух как групата започна нова песен. Почти се изкатерих по Гидиън, шепнейки задъхано в ухото му: "Сега!".

Нямаше нужда да обяснявам.

Пускайки ме на земята, той хвана ръката ми и ме поведе през бара и отзад през кухнята към служебния асансьор. Прилепих се към него, преди вратата да се е затворила след нас, но той вече вадеше телефона и го вдигаше към ухото си, накланяйки глава назад, докато устата ми се плъзгаше трескаво по гърлото му.

– Докарай лимузината отзад – нареди дрезгаво, а после телефонът беше отново в джоба му и той ме целуваше с цялата страст, която някога бе държал заключена в себе си.

Поглъщах го ненаситно, захапвайки долната му устна със зъби и вкусвайки я с бързи движения на езика си. Той изпъшка, когато го притиснах към тапицираната стена на асансьора и прокарах ръце надолу по гърдите му, докато обхванах с длани тежката му ерекция.

– Ева... Исусе!

Спряхме да се спускаме и той рязко се задвижи, хващайки ме за лакътя и избутвайки ме пред себе си навън с енергични нетърпеливи крачки. Излязохме от служебния коридор в лобито, отново маневрирайки през тълпа от хора, докато не се озовахме в топлината на лятната нощ. Лимузината чакаше на улицата.

Ангъс изскочи от нея и бързо отвори задната врата.

Покатерих се вътре, а Гидиън бе по петите ми.

– Не отивай далеч – каза той на Ангъс.

Настанихме се на широката седалка на известно разстояние един от друг, всеки извърнал очи встрани от другия, докато преградата, позволяваща уединение, не се издигна бавно и лимузината се задвижи.

В момента, в който преградата падна, се облегнах назад на седалката и вдигнах полата си нагоре, безсрамно разкъсвайки собствените си дрехи в жаждата си да бъда чукана. Ръцете на Гидиън се придвижиха към колана му, разтваряйки панталоните му, докато той коленичеше на пода.

Изхлузих се от бельото си, изритвайки го встрани заедно със сандалите ми.

– Ангелче.

Изръмжаването му ме накара да простена от очакване.

– Влажна съм. Влажна съм – повтарях аз, тъй като не исках да си играе с мен или да ме кара да чакам. Все пак той ме провери, поставяйки длан на вагината ми. Пръстите му ме разтвориха, галещи клитора ми и проникващи в мен.

– Исусе, Ева. Подгизнала си.

– Нека те яздя – замолих го, надигайки се от седалката. Исках аз да задам темпото, дълбочината, ритъма...

Гидиън свали панталоните и боксерките си до коленете, после седна на седалката, разтваряйки краищата на ризата си така, че да не пречат. Членът се издигаше плътен и дълъг между бедрата му – толкова дивашки красив, колкото и останалата част от него.

Плъзнах се надолу и коленичих между краката му, галейки пениса му с ръце. Беше горещ и нежен като коприна. Устата ми беше върху него, преди да оформя мисълта си. Дъхът изсвистя между зъбите му и той вкопчи едната си ръка в косата ми, вързана на опашка, отмятайки глава назад.

Очите му се стиснаха силно.

– Да.

Завъртях език около широката главичка, вкусвайки го, усещайки плътните вени, пулсиращи в дланите ми. Извадих го навън, стягайки устните си, после го засмуках отново вътре. Той изстена и се изви назад, тласкайки в устата ми.

– Поеми го дълбоко.

Сгърчих се, докато се подчинявах, подлудена от възбуда от неговата наслада. Очите на Гидиън се отвориха, брадичката му се сведе надолу, така че да може да ме вижда.

– Ела тук. – Ниско изречената команда изпрати тръпка на желание през тялото ми.

Пропълзях нагоре по великолепното му тяло, яхвайки бедрата му и обвивайки ръце около раменете.

– Толкова си горещ, по дяволите.

– Аз? Ти гориш, ангелче.

Наместих бедрата си така, че да го поема.

– Само почакай да ме усетиш отвътре.

Той изви ръка около мен и хвана члена си, задържайки го стабилен, докато бавно започнах да потъвам надолу. Краката ми потрепериха, когато обемистият връх на пениса му проникна в мен, разтягайки ме.

– Гидиън.

Усещането да бъда превземана, притежавана, беше нещо, на което никога не можех да се наситя.

Той ме подпираше, стискайки ме за бедрата. Поех го по-дълбоко, впила очи в неговите, които се замъгляваха. Буреносен тътен изпълни пространството между нас и аз ставах все по-хлъзгава и по-гореща. Нямаше значение колко пъти го бях имала, винаги исках още. Още от начина, по който ми отвръщаше, сякаш никога нищо не беше същото, сякаш му давах нещо, което не можеше да получи никъде другаде. Стиснах облегалката и завъртях бедрата си, поемайки го още повече. Можех да усетя как се притиска към най-дълбоката част от мен, но не успявах да го побера целия. Исках. Исках всичко, което имаше той.

– Първия ни път – каза той дрезгаво, вперил поглед в мен. – Ти ме язди точно тук, накара ме да загубя ума си. Отнесе ми шибаната глава.

– Беше толкова хубаво. – Задъхвах се, бях опасно близо до свършването. Той беше толкова плътен, толкова твърд. – О, господи. Сега е по-хубаво.

Пръстите му се впиха в бедрата ми.

– Сега те искам повече.

Поемайки си трудно въздух, притиснах чело в неговото.

– Помогни ми.

– Задръж. – Придърпвайки бедрата ми надолу, той тласна нагоре, изпълвайки ме. – Поеми го, Ева. Поеми го изцяло.

Извиках и се нанизах на него, движейки се инстинктивно, поемайки и последната частица.

– Да... да... – въздишах, удряйки бедра в неговите, докато движех бързо вагината си нагоре и надолу по твърдата дължина на ерекцията му.

Лицето на Гидиън беше сурово от похотта, брутално белязано от нуждата му.

– Ще свърша толкова мощно за теб – обеща той мрачно. – Ще ме усещаш в себе си през цялата нощ.

Звукът на гласа му... начинът, по който изглеждаше на сцената... никога не бях усещала такава възбуда. Той не беше единственият, който щеше да свърши мощно.

Главата му падна назад на седалката, гърдите му се издигаха и спускаха, груби звуци на наслада се изтръгваха от гърлото му. Ръцете му ме пуснаха и здраво се вкопчиха с юмруци в седалката. Той ме остави да го чукам по начина, по който имах нужда, остави ме да го използвам. Извивайки се назад, стигнах до оргазъм с вик, цялото ми тяло се разтресе, вагината ми се сви, пулсираща заедно с члена му. Темпото ми се забави, пред очите ми причерня. Един безкраен стон се изля от мен, облекчението беше главозамайващо.

Светът се измести и се озовах по гръб с Гидиън, издигащ се над мен, пъхнал ръка под левия ми крак, така че да го вдигне на рамото си. Той заби крака в пода и започна да тласка отново и отново, потъвайки дълбоко. Толкова дълбоко.

Загърчих се, да го усещам беше толкова хубаво, че болеше.

Той ме задържа прикована, разтворена и безпомощна, използвайки ме, както аз бях използвала него; контролът му – разбит на парчета от нуждата да изпита оргазъм. Мощта на тялото му, докато се удряше в мен, и силата, с която вкарваше члена си в нежната ми вагина, ме караха да трептя, отново озовала се на ръба.

– Обичам те – изстенах, галейки с ръце стягащите се бедра на Гидиън. Той изръмжа името ми и започна да свършва, стиснал зъби и с бедра, притиснати силно в моите, вкарвайки члена си силно. Да усещам как той свършва вътре в мен, това ме възпламени.

– Толкова хубаво – изпъшка той, люшкайки се в спазмите на вагината ми.

Напрегнахме се заедно, вкопчени един в друг.

Той зарови лице в шията ми.

– Обичам те.

Сълзи опариха очите ми. Толкова рядко казваше тези думи.

– Кажи ми го отново – помолих, вкопчена в него.

Устните му намериха моите.

– Обичам те...

***

– Още – заповядах, облизвайки устни.

Гидиън ме погледна през рамо. В тигана пред него цвърчеше бекон и устата ми се наля при мисълта за още едно парче.

– А пък аз си мислех, че два пакета бекон ще ни стигнат за целия уикенд.

– Мазнината е от голяма важност след пиянска нощ – отвърнах му, попих малко от чинията си с пръст и го вдигнах към устата си. – Когато не си махмурлия, де.

– А аз съм точно такъв – измърмори Кари, докато влизаше в кухнята, облечен само с дънки, които не си беше направил труда да закопчее догоре. – Има ли някаква бира?

Гидиън посочи към хладилника с щипците.

– Най-долното чекмедже.

Поклатих глава към най-добрия си приятел.

– Алкохолен лек?

– Да, по дяволите. Главата ми сякаш се разцепва надве. – Кари измъкна една бира и се присъедини към мен на кухненския остров. Отвори капачката, надигна бутилката и я пресуши наполовина на един дъх.

– Как спа? – попитах го, стискайки палци наум.

Беше останал за през нощта в едностайния апартамент, съединен е нашия, и се надявах да му е харесал. Имаше всички красиви предвоенни детайли като мезонета на Гидиън и беше обзаведен по подобен начин. Знаех, че стилът на Кари е по-съвременен, но едва ли имаше нещо против гледката към Сентрал парк. Всичко останало можеше да бъде променено, трябваше само да каже. Той свали бутилката от устата си.

– Като труп.

– Хареса ли ти апартаментът?

– Разбира се. Кой не би го харесал?

– Искаш ли да живееш тук? – настоях аз.

Кари ми отправи крива усмивка.

– Да, бебчо. Като мечта е. Благодаря, че ми пусна по милост, Гидиън.

Съпругът ми се извърна от печката е чиния бекон в ръка.

– В офертата не фигурира нито милост, нито пускане – каза сухо той. – Иначе няма защо.

Плеснах е ръце.

– Ура! Много съм развълнувана!

Гидиън грабна парче бекон и го натъпка в устата си. Наведох се напред и разтворих устни. Той се наклони към мен и ми позволи да отхапя крайчето.

– О, моля ви – изръмжа Кари. – И бездруго се боря с гаденето.

Бутнах го леко.

– Млъквай.

Той се ухили и допи бирата си.

– Трябва да ви се заяждам. Кой друг ще предотврати това вие двамата да запеете "Имам теб, мило" след няколко години?

Мисълта за Уил и Натали ме накара да се усмихна. Бях намерила още повече неща, които харесвам у Уил, а открих също така, че се разбирам добре с неговото момиче.

– Не са ли очарователни? Заедно са още от гимназията.

– Точно за това говоря – провлечено отвърна той. – Когато прекарваш достатъчно много време с някого, или започвате да се карате, или падате в плен на любовните лиготии и не се освобождавате от тях никога.

– Марк и Стивън също са от много години заедно – възпротивих се аз. – И нито се карат, нито пък се лигавят един с друг.

Той ме изгледа.

– Те са обратни, Ева. В тази смес липсва естроген, който да създава драми.

– О, боже. Сексистко прасе такова! Не мога да повярвам, че го каза.

Кари погледна към Гидиън.

– Ти знаеш, че съм прав.

– И с това – обяви Гидиън, сграбчвайки три резена бекон – аз напускам терена.

– Хей! – оплаках се след него, докато отиваше към всекидневната. Най-добрият ми приятел се засмя.

– Не се тревожи. Той се обвърза с различен тип жена, с теб.

Хвърлих му кръвнишки поглед, докато дъвчех друго парче бекон.

– Този път ще ти се размине, защото съм ти задължена за снощи.

– Беше забавно. Мегуми е добър човек. – Шеговитият му тон изчезна, лицето му потъмня. – Съжалявам, че ѝ се налага да преминава през нещо такова.

– Да, и аз.

– Реши ли вече как ще помагаш на други като нея?

Поставих лактите си на плота.

– Ще поговоря с Гидиън да работя за фондация "Кросроудс".

– По дяволите. Защо не се сети по-рано за това?

– Защото... съм инат, предполагам. – Погледнах през рамо към всекидневната, а после снижих гласа си. – Едно от нещата, които Гидиън обича в мен, е, че невинаги правя всичко, което той иска, само защото го иска. Той не е като Стантън.

– А ти не искаш да бъдеш като майка си. Това означава ли, че ще запазиш моминското си име?

– Няма начин. Да стана Ева Крос, означава много за Гидиън. Освен това звучи опасно.

– Така е. – Той тупна носа ми с пръст. – На твое разположение съм, ако имаш нужда от мен.

Плъзнах се от стола и го прегърнах.

– Аз също.

– Определено ще разчитам на това. – Гърдите му се надигнаха в дълбока въздишка. – Случват се големи промени бебчо. Не се ли плашиш понякога?

Погледнах нагоре към него, почувствала същата близост, която бе помогнала и на двама ни да минем през трудни периоди.

– Повече, отколкото си позволявам да мисля за това.

– Трябва да изтичам до офиса – прекъсна ни Гидиън, като се върна в кухнята, сложил на главата си бейзболна шапка на "Янките". Все още беше облечен в сивата тениска, но бе сменил долнището от пижама с анцуг. Около пръстите си въртеше връзка с ключове. – Няма да се бавя.

– Всичко наред ли е? – попитах го, като се отдръпнах от Кари. Съпругът ми носеше непроницаемото си изражение, онова, което ми казваше, че умът му вече е отлетял към това, с което му предстоеше да се занимава.

– Всичко е наред. – Той дойде до мен и ми даде бърза целувка. – Ще се върна след няколко часа. Айрланд няма да бъде тук преди шест.

Той тръгна. Аз останах втренчена след него.

Какво беше толкова важно, че да го откъсне от мен през уикенда? Гидиън се отнасяше собственически към много неща, свързани с мен, но времето ни заедно беше на челно място в списъка. И това въртене на ключовете беше леко странно.

Гидиън не беше мъж, който правеше безсмислени движения. Бях го виждала да нервничи единствено когато беше изцяло отпуснат или обратното – готов да избухне всеки момент.

Не можех да се отърся от усещането, че крие нещо от мен.

Както обикновено.

– Ще си взема душ – каза Кари и си извади бутилка вода от хладилника. – Искаш ли да гледаме филм след това?

– Разбира се – казах разсеяно. – Имаме план.

Изчаках, докато той се върне в съседния апартамент, а после отидох да намеря телефона си.

11.

– Къде е Ева?

Заобиколих предната част на мерцедеса, качих се на тротоара и се изправих пред Брет Клайн. Пръстите ми потрепваха, потисках безмилостно навика си да подавам ръка за поздрав. Ръцете на певеца бяха докосвали интимно жена ми в миналото... и наскоро. Не исках да ги стисна. Исках да ги счупя.

– В дома ни – отвърнах му и посочих към входа на сградата "Кросфайър". – да се качим в офиса ми.

Клайн се усмихна студено.

– Не можеш да ме държиш далеч от нея.

– Ти сам постигна това. – Забелязах износената тениска на "Барът на Пийт", с която беше облечен, черните дънки и кожените ботуши. Без съмнение изборът му на облекло не беше случаен. Искаше да напомни на Ева за миналото им заедно. Може би да напомни и на мен. Дали Имара му беше дал идеята? Не бих се изненадал.

Би било грешен ход и за двамата.

Той влезе през летящите врати преди мен. Охраната взе личните му данни и принтира временна карта за идентификация, след което минахме през турникетите и продължихме към асансьорите.

– Не можеш да ме сплашиш с парите си – каза той сковано.

Влязох в кабината и натиснах бутона за последния етаж.

– Из целия град има очи и уши. В офиса ми поне ще знам, че няма да направим шоу за някого.

Устните му се свиха погнусено.

– Само това ли те интересува? Общественото мнение?

– Ироничен въпрос, като се има предвид кой си и какво искаш

– Не се дръж, сякаш ме познаваш – изръмжа той. – Не знаеш нищо, мамка му.

В затвореното пространство на асансьорната кабина агресията и недоволството на Клайн се просмукаха във въздуха между нас. Ръцете му стиснаха парапета зад него, стойката му беше враждебна и очакваща. От платиненорусите връхчета на стърчащата му на бодлички коса до черносивите татуировки, покриващи ръцете му, вокалистът на "Сикс-Найнтс" не би могъл да е по-различен от мен на вид. Преди се чувствах застрашен от това и от миналото му с Ева, но вече не.

Не и след Сан Диего. И със сигурност не след изминалата нощ.

Все още усещах следите от ноктите на Ева по гърба и задника си. През цялата нощ чак до ранните сутрешни часове, тя ме бе тласкала до предела ми. Ненаситният глад, който изпитваше към мен, не оставяше място за никой друг. И дрезгавата нотка в гласа ѝ, когато ми казваше, че ме обича, блесналите в очите ѝ сълзи, когато се предадох на това, което тя ми правеше...

Облегнах се на срещуположната стена и пъхнах ръце в джобовете на анцуга си, знаейки, че ще го подразня с равнодушието си.

– Тя знае ли за тази среща? – попита той остро.

– Реших, че ще оставя на теб да прецениш дали да я споменеш.

– О, със сигурност ще я спомена.

– Надявам се да го направиш.

Излязохме във фоайето на "Крос индъстрис" и поведох Клайн през бронираните врати към офиса си. Отбелязах си мислено присъствието на няколко души, които бяха по бюрата си. Хората, които работеха през почивните дни, невинаги бяха по-добри служители от тези, които не го правеха, но уважавах амбицията им и я възнаграждавах.

Когато стигнахме до офиса ми, затворих вратите след нас и замъглих стъклото. На бюрото ми стоеше папка, както бях инструктирал, преди да напусна мезонета. Сложих ръка върху нея и с жест поканих Клайн да седне.

Той остана прав.

– За какво е всичко това, мамка му? Идвам в града, за да видя Ева, а вместо това твоят гангстер ме води тук.

"Гангстерът" беше охраната, осигурена от "Видал рекърдс", но Клайн не грешеше в предположението си, че мъжът работи за мен.

– Готов съм да ти предложа голяма сума пари заедно с други облаги за ексклузивните права над записа, направен от Имара на теб и Ева.

Той ми отправи пресилена усмивка.

– Сам ми каза, че ще пробваш това. Този запис не е твоя работа. Това е между мен и Ева.

– Също и за целия свят, ако изтече, а това ще я унищожи. Изобщо ли не те интересува как се чувства тя?

– Няма да изтече и разбира се, че ми пука как се чувства Ева. Това е една от причините, поради които трябва да говорим.

Кимнах.

– Искаш да я попиташ коя част можеш да използваш. Мислиш, че можеш да я убедиш да ти позволи да използваш нещо от записа.

Той се залюля на петите си, неспокойно движение, което ми подсказа, че съм ударил в целта.

– Няма да получиш отговора, на който се надяваш – казах му. – Самото съществуване на този запис е ужасяващо за нея. А ти си идиот, ако мислиш обратното.

– Не е само секс. Има някои добри кадри как прекарваме времето си заедно. Ние с нея имахме нещо истинско. Тя не беше просто забивка за мен.

Боклук. Трябваше да удържа импулса си да го поваля на земята.

Той се захили мазно.

– Не че ти би разбрал. Ти нямаше никакви задръжки да праскаш брюнетката, докато аз не се появих на хоризонта, тогава промени играта си. Ева е играчка, която ти омръзна. Докато някой друг не я поиска.

Със споменаването на Корин засегна болно място. Шарадата, включваща ходене с бившата ми, едва не ми бе коствала Ева – риск, разминал се на косъм, който още ме смразяваше.

Това не ми попречи да отбележа колко добре се справяше той с прехвърлянето на вината.

– Ева знае какво означава за мен.

Той пристъпи по-близо до бюрото ми.

– Тя е прекалено заслепена от милиардите ти, за да осъзнае, че има нещо наистина сбъркано в това да криеш фалшивата си сватба в чужда държава. Законна ли е изобщо?

Беше въпрос, който очаквах.

– Напълно законна.

Отворих папката и извадих снимката отвътре. Беше заснета в деня на сватбата ми, точно в мига, в който за пръв път целунах Ева като неин съпруг. Плажът и свещеникът, който водеше церемонията, се виждаха зад нас. Бях хванал лицето ѝ, устните ни се докосваха нежно. Ръцете ѝ обхващаха китките ми, а пръстенът ми блестеше на пръста ѝ. Обърнах снимката, така че той да я вижда. Пъхнах копие от брачното ни свидетелство до нея. Използвах за целта лявата си ръка, гордо демонстрирайки инкрустираната ми с рубини брачна халка.

Не споделях толкова лична информация, за да докажа нещо. Исках да провокирам Клайн, което целенасочено правех от момента, в който той пристигна в Ню Йорк. Когато отново се свържеше с жена ми, исках да изгуби почва под краката си и да усети, че е в неизгодна позиция.

– Така че ти и Ева сте приключили – казах спокойно. – Ако си се съмнявал, сега го знаеш със сигурност. Във всеки случай не мисля, че искаш жена ми толкова, колкото искаш да използваш спомена за нея за групата си.

Клайн се изсмя.

– Да, обрисувай ме като мръсник. Не можеш да понесеш мисълта тя да види тази касета. Ти никога не си я карал да бъде толкова дива и никога няма да успееш.

Ръцете ми потрепнаха от нуждата да заудрям самодоволното му лице.

– Вярвай в каквото искаш. Ето ги вариантите: можеш да вземеш двата милиона, които ти предлагам, да ми дадеш записа и да си тръгнеш...

– Не искам шибаните ти пари! – Като постави ръце на ръба на бюрото ми, той се наведе към мен. – Няма да станеш собственик на спомените ми. Можеш да я имаш засега, но аз имам тях. Проклет да съм, ако ти ги продам.

Мисълта, че Клайн си пуска записа... че се гледа как чука жена ми... накара кръвта ми бавно да закипи. Намекът му, че Ева ще поиска да го изгледа, убедеността ми, че това ще я опустоши, ме тласнаха към суровия ръб на насилието.

Костваше ми много да запазя тона си спокоен.

– Можеш да отхвърлиш парите и да запазиш съществуването на записа за себе си до деня, в който умреш. Нека това да е таен подарък за Ева, за който тя няма нужда да разбира.

– За какво говориш, мамка му?

– Или можеш да бъдеш себичен задник – продължих аз, – да се свържеш с нея и да я питаш, да я шокираш с намерението да унищожиш брака ѝ и да направиш себе си още по-известен.

Гледах го с твърд поглед. Клайн остана на място, но сведе поглед за частица от секундата. Малка победа, която си струваше.

Със замах извадих договора, който Араш беше подготвил.

– Ако изобщо ти пука за нея, ще вземеш различно решение от това, което те е довело в Ню Йорк.

Той грабна документите от бюрото ми и ги скъса надве, хвърляйки парчетата обратно на стъклото.

– Няма да си тръгна, докато не я видя.

Клайн излезе от офиса ми, настръхнал от гняв.

Гледах го как си тръгва. След това се обадих по защитената линия:

– Достатъчно време ли ти дадох?

– Да. Погрижихме се за лаптопа и таблета в багажа му веднага щом го качихте горе. В момента се занимаваме с електронната му поща и сървърите с архивите, както и с резервните записи на тези сървъри. Претърсихме дома му през уикенда, но той не е бил там от седмици. Изтрихме всичко от техниката на Имара и Клайн, както и акаунтите и устройствата на хората, които са получили избрани кадри от цялостния запис. Един от изпълнителните директори на "Видал" имаше пълно копие на харддиска си, но го изтрихме. Не намерихме никакви доказателства да го е препращал където и да е.

Кръвта ми се смрази.

– Кой директор?

– Брат ви.

Мамка му. Стиснах ръба на бюрото си толкова силно, че кокалчетата ми изпукаха от напрежението. Спомних си видеото на Кристофър и Магдалин, знаех колко извратена беше омразата му към мен. Мисълта, че е видял Ева толкова интимно... толкова уязвима... ме караше да изпитвам неща, които не бях чувствал от първия път, когато разбрах за Нейтън.

Трябваше да повярвам, че частната военна охранителна фирма, която бях наел, се е справила със ситуацията. Технологичните им екипи бяха обучени да боравят с много по-конфиденциална информация. Напъхах бъркотията на бюрото си в папката.

– Искам този запис да спре да съществува където и да било.

– Разбрано. Действаме по въпроса. Все пак е възможно някъде да има копие на диск, въпреки че претърсихме списъка е транзакциите на Клайн и Имара за депозитни кутии и други подобни неща. Ще продължим да наблюдаваме ситуацията, докато не решите, че е достатъчно.

Едва ли щях да реша. Бих търсил цял един живот, ако това беше нужно, за всякакво сведение, че записът е оцелял някъде извън моя контрол.

– Благодаря.

Затворих телефона, излязох от офиса си и се запътих към вкъщи при Ева.

***

– Наистина се справяш добре с тези – каза Айрланд, докато гледаше как Ева вдига с клечките за хранене парче пиле "Кунг пао" от кутията и го поднася към устата си. – Така и не се научих да ги ползвам.

– Ето, пробвай да ги хванеш така.

Гледах как жена ми наглася пръстите на сестра ми върху тънките клечки, русата ѝ коса ярко контрастираше с черната на Айрланд. Едната висока и стройна, а другата пищно миньонче, двете седяха на пода в краката ми, облечени в къси панталонки и потници, а загорелите им крака бяха протегнати под масичката за кафе. Седнал на дивана зад тях, аз бях повече наблюдател, отколкото участник, и завиждах на лекотата, с която се разбираха, въпреки че бях благодарен за нея.

Беше толкова сюрреалистично. Дори не си бях представял такава нощ – тиха вечер у дома със... семейството ми. Не знаех как да допринеса за нея и дали въобще бих могъл. Какво можех да кажа? Как би трябвало да се чувствам?

Освен изпълнен с благоговение. И благодарен. Така благодарен за невероятната ми съпруга, която внесе толкова неща в живота ми.

До неотдавна в подобна съботна вечер щях да бъда на известен обществен прием или на друго събитие, съсредоточен върху бизнеса си, освен ако интензивният интерес на някоя жена не събудеше нуждата ми да чукам. Независимо дали се връщах сам в мезонета си, или се озовавах в хотела със свалка за една нощ, щях да бъда сам. И тъй като почти бях забравил какво е да принадлежиш някъде, на някого, не знаех какво пропускам.

– Ха! Вижте това! – пропя Айрланд, хванала малко парченце пиле с портокали, което бързо изяде. – Докарах го до устата си.

Изпих виното в чашата си на една глътка, исках да кажа нещо. Умът ми прехвърляше купища възможности, но всички те звучаха неискрено и скалъпено. Накрая това, което успях да кажа, беше:

– Клечките имат по-голяма мишена. Това увеличава шансовете.

Айрланд обърна глава към мен, разкривайки големите сини очи, които виждах всеки ден в огледалото. Нейните бяха много по-открити, много по-невинни и блеснали от смях и обожание.

– Да не би току-що да ме нарече голяма уста?

Без да мога да се сдържа, прокарах ръка по главата ѝ и докоснах коприненомеките кичури коса. Те също бяха като моите и все пак не бяха.

– Не го казах аз – отвърнах.

– Не го каза с толкова много думи – поправи ме тя и се притисна за секунда към дланта ми, преди да се обърне към Ева.

Жена ми погледна нагоре към мен с окуражителна усмивка. Тя знаеше, че черпя сила от нея, и ми я даваше безрезервно.

Със стегнато гърло се изправих от дивана и вдигнах празната чаша на Ева. Чашата със сода на Айрланд все още беше наполовина пълна, така че я оставих и тръгнах към кухнята, като се опитвах да си възвърна достатъчно хладнокръвие, за да издържа до края на вечерта.

– Чанинг Тейтъм е толкова секси – каза Айрланд, гласът ѝ се разнесе от всекидневната. – Не мислиш ли?

Намръщих се. Небрежният въпрос на малката ми сестричка отключи в мен неприятни мисли относно ходенето ѝ по срещи с момчета. Сигурно беше започнала преди няколко години – беше на седемнайсет Знаех, че е нереалистично да искам да стои настрана от тях. Осъзнавах, че сам съм виновен, задето съм пропуснал толкова много от детството ѝ. Но мисълта, че тя може да се сблъска с по-младата версия на мъже като мен и Мануел, и Кари, задейства у мен непозната защитна реакция.

– Много е привлекателен – съгласи се Ева.

У мен се надигна чувство за собственост. Присвих очи към двете чаши пред себе си, докато ги пълнех.

– Тази година е победител в класацията "Най-сексапилен мъж в света" – каза Айрланд. – Виж тези бицепси.

– А, за това вече съвсем не мога да се съглася. Гидиън е много по-секси.

Устните ми се извиха.

– Ти си такава загубена кауза – подразни я сестра ми. – Зениците ти се превръщат в малки сърца, когато мислиш за Гидиън. Много е сладко.

– Млъквай.

Мелодичният смях на Айрланд се разнесе във въздуха.

– Не се безпокой. Той също е смахнат, що се отнася до теб. А и е бил във всяка класация за най-сексапилен мъж години наред. Приятелките ми не млъкват по въпроса.

– Уф. Не ми казвай такива неща. По природа съм ревнива.

Смеейки се вътрешно, пуснах празната бутилка в кошчето за боклук.

– Гидиън също. Той ще откачи, ако започнат да те включват в класациите за най-сексапилна жена в света. Това няма как да се избегне сега, когато всички са чували за теб.

– Все тая – изсумтя Ева. – Ще трябва да свалят с фотошоп седем килограма от задника и бедрата ми, за да им се получи.

– Хм, виждала ли си Ким Кардашиян? Или Дженифър Лопес?

Спрях на прага на всекидневната, попивайки картинката, която представляваха Айрланд и Ева, над ръба на чашата ми. В гърдите ми се надигна болка. Исках да запечатам този момент, да го запазя, да го съхраня завинаги.

Айрланд погледна нагоре и ме видя, после завъртя очи.

– Какво ти казах? – подхвърли тя. – Смахнат.

***

Облегнат на стола, отпивах кафе и се заех да изучавам таблицата на монитора си. Изправих рамене, опитвайки да раздвижа схванатия си врат.

– Пич. Какво, по дяволите? Три сутринта е.

Вдигнах очи и видях Айрланд, застанала на вратата на кабинета ми.

– В смисъл?

– Защо работиш толкова късно?

– А ти защо говориш по скайп толкова късно? – контрирах я аз, понеже през последния час, откакто бях оставил Ева да спи, се чуваше смях и от време на време висок говор.

– Все тая – измърмори тя, влезе в стаята и се свлече в един от столовете пред бюрото ми. Отпусна се така, че раменете ѝ се изравниха с облегалката на стола, а краката ѝ бяха изпънати пред нея. – Не можеш да заспиш ли?

– Не. – Тя нямаше представа колко вярно беше това. Тъй като Айрланд спеше в леглото на Ева, а тя в моето, самият аз не можех да си позволя риска да заспя. Имаше граница на това, което можех да очаквам от Ева да понесе, имаше предел на случаите, когато можех да я изплаша, преди това да унищожи любовта, която тя изпитваше към мен.

– Кристофър ми изпрати съобщение преди малко – каза тя. – Изглежда, татко е отседнал в хотел.

Веждите ми се вдигнаха.

Тя кимна е отчаяно лице.

– Нещата са зле, Гидиън. Никога не са прекарвали и нощ отделно. Поне аз не си спомням.

Не знаех какво да кажа. Майка цяла нощ ми се беше обаждала, оставяла ми бе съобщения на гласовата поща и беше звъняла в мезонета толкова пъти, че се принудих да изключа главния приемник, така че никой от телефоните да не звъни. Мразех факта, че тя страда, но трябваше да браня времето си с Айрланд и Ева. Чувствах се безсърдечен за това, че се съсредоточавам върху себе си, но вече бях губил семейството си два пъти – веднъж, когато баща ми почина, и отново след Хю. Не можех да си позволя да губя повече. Не мислех, че ще оцелея, ако ми се случеше трети път, не и с Ева в живота ми.

– Иска ми се само да зная какво е причинило скандала – каза тя. – Имам предвид, щом не са си изневерили един на друг, би трябвало да могат да го преодолеят, нали?

Изправих се, като въздъхнах рязко.

– Не съм аз човекът, който да дава съвети за чуждите връзки. Нямам представа как функционират. Все още се препъвам в моята, моля се да не прецакам нещата и съм благодарен, че Ева е толкова всеопрощаваща.

– Ти наистина я обичаш.

Проследих погледа ѝ до колажа от фотографии на стената. Понякога изпитвах болка, като гледах тези снимки на жена ми. Исках да уловя пак и да изживея отново всеки миг. Исках да скътам всяка секунда, която някога бях прекарал с нея. Мразех това, че времето се изплъзваше така бързо и не можех да го съхраня за несигурното бъдеще.

– Да – промърморих. Бих простил всичко на Ева. Нищо, което тя би могла да направи или каже, не би могло да ни раздели, защото не мога да живея без нея.

– Радвам се за теб, Гидиън. – Айрланд се усмихна, когато я погледнах

– Благодаря ти. – Тревогата се задържа в очите ѝ и събуди безпокойство. Исках да отстраня проблемите, които я тормозеха, но не знаех как.

– Би ли могъл да поговориш с мама? – предложи тя. – Не сега, разбира се. Но утре. Може би ще успееш да разбереш какво се е случило.

Поколебах се за миг, защото знаех, че един разговор с майка ни със сигурност щеше да е безрезултатен.

– Ще опитам.

Айрланд се загледа в ноктите си.

– Ти не харесваш много мама, нали?

Преценявайки внимателно отговора си, ѝ отвърнах:

– Имаме фундаментални различия в мненията си.

– Да, разбирам. Тя сякаш страда от някаква странна форма на обсесивно-компулсивно разстройство по отношение на семейството си. Всеки трябва да бъде определен човек, или поне да се преструва на него. Толкова се тревожи какво мислят хората. Попаднах на един стар филм миналия ден, който ми напомни за нея. "Обикновени хора"[3]. Гледал ли си го?

– Не, не мисля, че съм.

– Трябва да го изгледаш. В него играят бащата на Кийфър Съдърланд[4] и някакви други хора. Тъжен е, но историята е добра.

– Ще го потърся. – Тъй като усещах необходимост да обясня защо майка ни е такава, дадох най-доброто от себе си. – Това, с което се сблъска тя, след като баща ми почина... Беше брутално. Мисля, че оттогава се изолира.

– Майката на една приятелка казва, че мама преди е била различна. Нали знаеш, когато е била омъжена за баща ти.

Оставих изстиналото си кафе настрани.

– Наистина я помня различна.

– По-добра?

– Това е относително. Беше по-... спонтанна. Безгрижна.

Айрланд потри устни с пръстите си.

– Мислиш ли, че това я е опустошило? Загубата на баща ти?

Гърдите ми се стегнаха.

– Това я промени – казах тихо. – Не съм сигурен колко много.

– Уф. – Тя се изправи на стола, като видимо се отърси от меланхолията си. – Ще бъдеш ли буден още дълго?

– Сигурно цяла нощ

– Искаш ли да гледаш онзи филм с мен?

Предложението ме изненада. И ми достави удоволствие.

– Зависи. Нямаш право да ми казваш какво ще се случи. Без разкрития.

Тя ми хвърли поглед.

– Вече ти казах, че е тъжен. Ако търсиш щастлив край, тя спи надолу по коридора.

Това ме накара да се усмихна. Изправих се и заобиколих бюрото си.

– Ти намери филма, аз ще взема сода.

– По-добре бира.

– Не и докато аз отговарям.

Тя се изправи на крака с усмивка.

– Добре, де. Вино тогава.

– Питай ме пак след няколко години.

– Дотогава ще имаш деца. Няма да е толкова забавно.

Спрях, връхлетян от безпокойство, толкова силно, че кожата ми се овлажни от пот. Мисълта с Ева да имаме бебе едновременно ме въодушевяваше и ужасяваше. Не беше безопасно за жена ми да живее с мен. Как би могло да е безопасно за едно дете?

Айрланд се разсмя.

– Леле, да можеше да видиш лицето си! Класически случай на паникьосан плейбой. Не са ли ти казвали? Първо е любовта, после идва бракът, сетне идва бебето в бебешка количка.

– Ако не млъкнеш, те изпращам в леглото.

Тя се разсмя още по-силно и ме хвана под ръка.

– Ти си голям купон. Честно. Само се майтапя с теб. Не ми откачай. Има достатъчно членове на семейството, които го правят.

Заповядах на сърцето си да спре да блъска толкова силно.

– Може би ти трябва да пийнеш нещо? – предложи тя.

– Май че ще го направя – измърморих.

– Мисля да стисна ръката на Ева за това, че е изкопчила пръстен от теб. Като ѝ предлагаше, пак ли получи паническа атака?

– Спри да говориш, Айрланд.

Тя склони глава на рамото ми, изкикоти се и ме поведе навън от офиса.

***

Слънцето беше изгряло преди повече от два часа, когато се върнах в леглото. Безшумно се съблякох, докато погледът ми се рееше над прекрасната издутина под завивките, която представляваше жена ми.

Ева се беше свила на кълбо, почти скрита, с изключение на светлите кичури коса, разпилени по възглавницата. Умът ми попълни липсващото, знаех, че е гола под чаршафите.

Моя. Изцяло моя.

Да спя далеч от нея, ме убиваше. Знаех, че наранява и нея.

Повдигнах края на завивките и се плъзнах до нея. Тя изстена тихо и леко и се завъртя към мен, напасвайки сочното си топло тяло към моето.

Веднага се втвърдих. В кръвта ми закипя желание, по кожата ми пропълзя осъзнаване. Беше възпламеняваща сексуална химия, но и нещо повече. Нещо по-дълбоко. Странно, прекрасно, плашещо признание.

Тя запълваше в мен празнота, за която не знаех, че съществува.

Ева зарови лицето си в шията ми и издаде нежен звук, преплете крака с моите, плъзна ръце по гърба ми.

– Твърд и апетитен целият – измърка тя.

– Целият – съгласих се аз, хванах дупето ѝ и я притеглих по-плътно до ерекцията си.

Раменете ѝ се разтресоха от беззвучен смях.

– Трябва да бъдем тихи.

– Ще ти запуша устата с ръка.

– На мен? – Тя ме гризна по шията. – Ти си този, който е шумен.

Права беше. Преди, колкото и груб и невъздържан да ставах, когато бях възбуден, никога не бях шумен... докато не срещнах нея. Беше ми трудно да съм дискретен, когато ситуацията го изискваше. Усещането за нея беше прекалено хубаво, караше ме да чувствам прекалено силно.

– Значи ще го караме бавно – промърморих, докато прокарвах алчно ръце по копринената ѝ кожа. – Айрланд ще спи с часове, не бързаме за никъде.

– Часове, а? – Смеейки се, тя се дръпна назад, претърколи се по-далеч от мен и се пресегна към чекмеджето на нощното шкафче. – Много си амбициран.

По раменете ми се разстла напрежение, докато тя вадеше ментовите бонбони, които държеше подръка. Сетих се за други подобни ситуации, когато жени се протягаха към чекмеджето на нощното шкафче, за да търсят презервативи.

Ние с Ева бяхме използвали презерватив само два пъти. Преди да я срещна, никога не бях чукал жена без кондом. Да избегна нежелана бременност, беше нещо, към което се стремях фанатично.

Но след онези два пъти с Ева започнахме да го правим без нищо, разчитайки само на нейните противозачатъчни, за да предотвратим забременяване.

Имаше риск. Знаех това. И като се имаше предвид колко често я обладавах – поне два, понякога три или четири пъти на ден, – рискът не беше за пренебрегване.

Понякога мислех за това. Поставях под въпрос способността си да се контролирам, егоизма в това да поставям собствената си наслада над последиците. Но причината за безразсъдството ми не беше само в насладата. Ако беше, бих могъл да се справя. Да бъда отговорен.

Не, нещата бяха по-сложни.

Нуждата да свърша вътре в нея беше примитивна. Беше едновременно завоюване и капитулация.

Бях поискал да я чукам на голо още преди първия ни път, преди да знам със сигурност колко експлозивно ще бъде това между нас. Бях стигнал дотам, че я предупредих преди първата ни среща, че имам нужда от това, имам нужда тя да ми даде това – нещо, което никога не бях пожелавал с друга жена.

– Не мърдай – казах грубо и се плъзнах върху нея, докато тя все още лежеше изпъната по корем. Ръката ми се провря между бедрото ѝ и леглото, за да обхвана вагината ѝ с шепа между краката. Тя беше влажна и топла. Триещите ми пръсти я направиха хлъзгава и гореща.

Тя приглушено изстена.

– Искам те точно по този начин – казах ѝ, докато прокарвах устни по бузата ѝ.

Протегнах свободната ръка към възглавницата си, издърпах я към нас и я напъхах под нея, повдигайки бедрата ѝ под ъгъл, който щеше да ми позволи да потъна в нея докрай.

– Гидиън... – Начинът, по който тя изговори името ми, беше молба, сякаш не бих паднал на колене пред нея, за да моля за привилегията да я обладая.

Преместих се, разтваряйки нетърпеливо краката ѝ, и притиснах китките до главата ѝ. Като я държах приклещена, се забих вътре в нея. Тя беше готова за мен – кадифена, стегната и влажна. Скръцнах със зъби, за да сдържа ръмженето, което се надигна в гърлото ми, тялото ми се напрегна от трепет от глава до пети. Гърдите ми се надигаха към гърба ѝ, силното ми дишане рошеше отметнатата ѝ на възглавницата коса.

И просто така – само с това, че ме пое – тя ме доведе до полуда.

– Господи. – Бедрата ми се движеха бясно, вкарваха члена ми в нея и го тласкаха по-навътре, докато не се оказах вътре чак до основата. Можех да усетя как тя ме обвива от корена до върха, как се свива в пулсации, които ме изстискваха като малка алчна уста.

– Ангелче...

Напрежението в основата на члена ми беше настойчиво, но можех да го задържа. Не беше въпрос на контрол, а на воля.

Исках да свърша в нея. Исках го достатъчно, за да приема риска – колкото и да беше ужасяващ – за приемлив.

Затворих очи и опрях чело в бузата ѝ. Вдишах уханието ѝ и се отпуснах, изпразних се мощно, задникът ми се свиваше, докато я пълнех догоре с плътни горещи изблици.

Ева изскимтя и се загърчи под мен. Вулвата ѝ се стегна, а после потрепери около члена ми. Тя свърши с лек сладък стон.

Изръмжах името ѝ, изгарящо възбуден от оргазма ѝ. Тя свърши, защото аз свърших, защото моето удоволствие я възбуждаше толкова, колкото и допира ми. Щях да я възнаградя за това, да ѝ покажа дълбините на благодарността си. Тя щеше да получи своето отново и отново, толкова пъти, колкото можеше да понесе.

– Ева. – Потрих влажната си буза в нейната. – Кросфайър.

Пръстите ѝ стиснаха по-здраво моите. Обърна главата си с търсещи устни.

– Шампионе – въздъхна в целувката ми. – И аз те обичам.

***

Беше малко след пет следобед, когато минах с бентлито през портите на имението "Видал" в Дъчес Каунти и влязох в кръглата алея за коли отпред.

– О, ти си карал прекалено бързо – оплака се Айрланд от задната седалка. – Вече стигнахме.

Включих джипа на режим "паркинг" и го оставих да работи. Един поглед към къщата и в стомаха ми заседна буца. Ева се пресегна, хвана ръката ми и я стисна. Концентрирах се върху стоманеносивите ѝ очи вместо в имението в стил "Тюдор" зад гърба ѝ. Тя не каза нито дума, но и нямаше нужда. Усещах любовта и подкрепата ѝ и виждах проблясващия гняв в очите ѝ. Дори само мисълта, че тя ме разбира, ми даваше сила. Тя знаеше всяка тъмна и мръсна тайна, която имах, и въпреки това ми вярваше и ме обичаше.

– Искам пак да спя у вас някой път – каза Айрланд, подавайки глава между двете предни седалки. – Беше забавно, нали?

Погледнах я.

– Пак ще го направим.

– Скоро?

– Добре.

Усмивката ѝ при това обещание си заслужаваше цената, която щях да платя с липса на сън и безпокойство. Бях стоял настрана от нея поради много причини, но главната беше, че не знаех какво бих могъл да ѝ предложа, което да е стойностно. Заради нея бях вложил всичко, за да предпазя "Видал рекърдс" от бъдещо затъване – така се грижех за нея по единствения начин, който знаех, че няма да прецакам.

– Трябва да ми помогнеш – казах ѝ искрено. – Не знам как да бъда брат. Може би ще се наложи да ми прощаваш. Често.

Усмивката напусна лицето на Айрланд и тя се превърна от тийнейджърка в млада жена.

– Е, същото е като да бъдеш приятел – каза тя мрачно. – Само дето трябва да помниш рождени дни и празници, да ми прощаваш всичко, а и да ме запознаеш с всичките си секси богати приятели мъже.

Вдигнах вежда.

– А не трябва ли и да те дразня и да ти правя живота труден?

– Пропусна годините за това – отвърна ми тя. – Без повторения.

Каза това като закачка, но думите ѝ удариха в целта. Наистина бях пропуснал години и не можех да си ги върна.

– Ще можеш вместо това да дразниш гаджетата ѝ – каза Ева – и да правиш техния живот труден.

Очите ни се срещнаха и разбрах, че тя знае точно какво си мисля. С палец погалих кокалчетата ѝ.

Зад нея входната врата се отвори и майка ми излезе навън. Застана на най-горното широко стъпало, облечена в бяла туника и панталон в същия цвят. Дългата ѝ тъмна коса беше разпусната свободно по раменете. Отдалеч приличаше толкова много на Айрланд, че сякаш ѝ беше сестра, а не майка.

Стиснах по-силно ръката на Ева.

Айрланд въздъхна и отвори вратата.

– Иска ми се вие двамата да не трябваше да ходите на работа утре. Имам предвид, какъв е смисълът да си мегабогат, ако не можеш да се чупиш, когато си искаш?

– Ако Ева работеше с мен – казах, поглеждайки жена си, – бихме могли да го правим.

Тя се изплези.

– Не започвай.

Вдигнах ръката ѝ към устните си и я целунах.

– Не съм спирал.

Отворих вратата, излязох от колата и натиснах бутона за отваряне на багажника. Заобиколих бентлито, за да взема чантата на Айрланд, но вместо това в прегръдките ми се озова сестра ми. Тя ме гушна силно, тънките ѝ ръце се увиха около кръста ми. Отне ми секунда да се отърся от изненадата, а след това и аз я прегърнах, поставяйки буза върху косите ѝ.

– Обичам те – промълви тя в гърдите ми. – Благодаря за гостоприемството.

Гърлото ми се стегна силно и не можах да отвърна нищо. Тя изчезна толкова бързо, колкото се беше появила, със сак в ръка пресрещна Ева, която беше излязла от своята страна на колата, и също я прегърна. Останал без дъх, сякаш бях получил удар, затворих багажника и загледах как майка ми посреща Айрланд в средата на сивкавосинята чакълена пътека. Тъкмо се канех да се върна зад волана и да си тръгна, когато тя ми направи жест да почакам.

Погледнах Ева.

– Влез в колата, ангелче.

Тя ме погледна, сякаш се канеше да възрази, но после кимна, отново седна на седалката до шофьора и затвори вратата.

Изчаках майка ми да дойде до мен.

– Гидиън. – Тя ме хвана за бицепса и се надигна на пръсти, за да допре устни до моите. – Не искате ли да влезете с Ева? Изминали сте толкова път.

Направих крачка назад, освобождавайки се от хватката ѝ.

– А сега трябва да го изминем и на обратно.

Погледът на майка ми отрази разочарованието ѝ.

– Само за няколко минути. Моля те. Бих искала да се извиня и на двама ви. Не реагирах добре на новината за вашия годеж и съжалявам за държанието си. Това би трябвало да е щастлив момент за нашето семейство, а се боя, че бях прекалено изплашена да не загубя сина си, за да успея да го оценя.

– Мамо. – Хванах ръката ѝ, когато тя се запъти към вратата на Ева. – Не сега.

– Не мислех всички онези неща, които казах за Ева миналия ден. Просто бях шокирана да видя пръстена, който баща ти ми беше дал, на ръката на друга жена. Не го беше дал на Корин, затова бях изненадана. Можеш да разбереш това, нали?

– Ти се отнесе с Ева като с враг.

– Това ли ти е казала? – Тя млъкна за момент. – Не го исках, но... Няма значение. Баща ти също беше много закрилнически настроен. Толкова приличаш на него.

Погледнах встрани, вглеждайки се разсеяно в дърветата отвъд алеята. Никога не бях сигурен как да приемам сравненията с Джефри Крос. Дали бяха казани като похвала, или като неискрен комплимент. С майка ми нямаше как да знам.

– Гидиън... моля те, опитвам се. Казах някои неща на Ева, които не трябваше, а тя отвърна по начин, типичен за всяка жена, поставена в подобна ситуация. Просто искам да загладя нещата. – Тя сложи ръка на гърдите ми. – Щастлива съм за теб, Гидиън. И толкова се радвам да видя, че ти и Айрланд прекарвате времето си заедно. Знам, че това означава страшно много за нея.

Внимателно отместих ръката ѝ.

– И за мен означава много. А Ева го направи възможно по начин, който няма да обяснявам. И това е само една от причините да не искам да я разстройвам. Не сега. Трябва да отиде на работа сутринта.

– Тогава нека се уговорим за обяд тази седмица. Или за вечеря.

– Крис там ли ще е? – попита Ева през прозореца, след това отвори вратата и излезе навън. Застана там, толкова малка и светла до големия тежък джип, внушително изправила рамене.

Жена ми би се борила срещу целия свят заради мен. Да знам това, бе цяло чудо. По времето, когато никой не се бореше за мен, по някакъв начин бях открил единствения човек, който би го сторил.

Устните на майка ми се извиха.

– Разбира се. Аз и Крис сме екип.

Забелязах крехкостта на усмивката ѝ и се усъмних в нея, както правех толкова често. Все пак отстъпих.

– Ще се уговорим. Обади се на Скот утре и ще измислим нещо.

Лицето на майка ми грейна.

– Толкова се радвам. Благодаря ти.

Тя ме прегърна и аз се стегнах, цялото ми тяло се скова от нуждата да я отблъсна от себе си. Когато обаче приближи жена ми с разтворени ръце, Ева протегна напред ръката си, за да стисне нейната вместо прегръдка. Взаимодействието помежду им беше неловко, очевидно и двете жени бяха в отбранителна позиция.

Майка ми не желаеше примирие, тя искаше всички да се съгласим да се преструваме, че то съществува. Казахме си довиждане и се качих на шофьорската седалка. Ева и аз потеглихме, оставяйки имението зад себе си. Не бяхме стигнали далеч, когато тя попита:

– Кога е говорила майка ти с теб?

Мамка му. Знаех какво означава хапливостта в тона ѝ.

Протегнах ръка и сложих длан на коляното ѝ.

– Не искам да се тревожиш за майка ми.

– Ти не искаш да се тревожа за нищо! А така нещата няма да се получат. Не можеш да се справяш с цялата тази гадост сам.

– Това, което казва или прави майка ми, не е важно, Ева. Не ми дреме въобще и за теб също трябва да е така.

Тя се изви към мен в седалката си.

– Налага се да започнеш да споделяш. Особено неща, които ме засягат, като например факта, че майка ти говори зад гърба ми.

– Не искам да се вбесяваш заради мнение, което е без значение. – Пътят се изви. Увеличих скоростта след завоя.

– Това би било по-добре, отколкото да се вбеся на теб! – избухна тя. – Отбий!

– Какво? – Погледнах я.

– Отбий шибаната кола!

Проклинайки вътрешно, махнах ръката си от крака ѝ и стиснах волана.

– Кажи ми защо.

– Защото съм ти ядосана, а ти си седиш там и изглеждаш горещ и секси, докато караш и трябва да спреш.

Развеселеността ми се бореше с раздразнението.

– Да спра какво? Да изглеждам горещ и секси? Или да спра да карам?

– Гидиън... не ме предизвиквай точно сега.

Примирен, отпуснах педала на газта и отбих на една спирка в тесния банкет.

– Така по-добре ли е?

Тя слезе от колата и заобиколи предницата ѝ. Излязох, хвърляйки ѝ въпросителен поглед.

– Аз ще карам – обяви тя, когато се изправи пред мен. – Поне докато стигнем града.

– Щом така искаш.

Не разбирах почти нищо от връзки, но ми беше пределно ясно, че трябва да отстъпиш, когато жена ти е ядосана. Особено когато имаш надежда да се изчукате до няколко часа, каквато аз със сигурност таях. След уикенда, прекаран с приятели и с Айрланд, изпитвах подновена нужда да покажа на жена си колко много значи за мен.

– Не ме гледай така – измърмори тя.

– Как? – Хвърлих ѝ бърз поглед, възхитен колко красива изглеждаше в лятната си бяла рокля с презрамки. Вечерта беше гореща и задушна, но тя изглеждаше ефирна и свежа. Исках да сваля всичките си дрехи и да се притисна към нея, да се охладя малко, преди да разгорещя нещата.

– Сякаш съм бомба със закъснител, която всеки момент ще избухне! – Тя скръсти ръце. – Не се държа неразумно.

– Ангелче, това не е начинът, по който те гледам.

– И не се опитвай да ме разсееш със секс – сряза ме тя със стиснати зъби. – Или няма да ти пусна цяла седмица!

Аз също скръстих ръце.

– Вече говорихме за отправянето на подобни ултиматуми. Можеш да ми злобееш колкото си искаш, Ева, но ще те имам, когато пожелая. Точка по въпроса.

– Без значение дали аз те желая?

– Каза съпругата, която се подмокря, докато ме гледа как карам шибана кола – контрирах.

Очите ѝ се присвиха.

– Замислям се да те зарежа тук, край пътя.

Очевидно не се справях със ситуацията както трябва. Така че смених тактиката, заемайки отбранителна позиция.

– Ти също не ми казваш всичко – защитих се. – Ами Клайн? Напълно ли е спрял да общува с теб след Сан Диего?

Бях задържал този въпрос в себе си целия уикенд, докато се чудех какво ще направи Клайн с Ева.

Разкъсвах се по отношение на това как исках да процедира. Ако ѝ кажеше за записа, който вече не притежаваше, това щеше да я нарани, но и да я доближи повече към мен. Ако си тръгнеше за нейно добро, щеше да покаже, че изпитва по-дълбоки чувства към нея, отколкото на мен ми беше комфортно. Мразех това, че я искаше, но се страхувах, че може би наистина я обичаше.

Тя ахна:

– О, господи. Пак ли си ровил в телефона ми?

– Не. – Отговорът ми беше бърз и решителен. – Знам какво ти е мнението за това.

Следях всяко нейно движение, знаех къде се намира и с кого е във всеки един момент от деня, но тя твърдо беше ограничила достъпа ми до телефона си и аз уважавах това, въпреки че ме подлудяваше.

Ева ме изгледа изпитателно за момент, но явно видя искреността по лицето ми.

– Да, Брет ми изпрати няколко съобщения. Щях да говоря с теб за това, така че изобщо не се опитвай да кажеш, че е същото. Имах категоричното намерение да ти кажа. Ти въобще не смяташе да ми кажеш.

Една кола профуча по пътя и ме накара да се притесня за безопасността на Ева.

– Влизай и карай. Ще говорим в колата.

Изчаках да се покатери на седалката и затворих вратата след нея. Докато аз се настаня на мястото до шофьора, тя беше нагласила огледалата и седалката така, че да ѝ пасват, и включи колата на скорост.

В мига, в който се престрои на платното, отново се заяде с мен. Бегло следях какво ми говори, но всъщност вниманието ми беше много по-заето с начина, по който тя се справяше с бентлито. Караше бързо и уверено, хванала волана леко и спокойно. Гледаше право напред, а аз не можех да откъсна очи от нея. Моето калифорнийско момиче. На открития път извън града тя се чувстваше напълно в свои води.

Усетих приятна възбуда, докато гледах как Ева контролира мощния джип. Или може би беше заради това, че ме укоряваше и предизвикваше.

– Слушаш ли ме? – настоя тя.

– Не бих казал, ангелче. И преди да се разпалиш още повече, вината е изцяло твоя. Седиш си там гореща и секси и това ме разсейва.

Ръката ѝ се стрелна и ме плесна по бедрото.

– Сериозна съм! Спри да пускаш майтапи!

– Не се шегувам. Ева... ти искаш да ти споделям, за да можеш да ме подкрепяш. Разбирам това. И работя по въпроса.

– Очевидно не много сериозно.

– Няма да споделям с теб неща, които ще те разгневят излишно. Няма смисъл.

– Трябва да сме честни един с друг, Гидиън. Не само от време на време, а постоянно.

– Наистина ли? Не очаквам същото от теб. Чувствай се свободна да запазиш за себе си всякакви неприятни коментари по мой адрес от баща ти и Кари, например.

Тя стисна устни. Размисли върху това за момент, а после каза:

– По тази логика не трябва ли да не ти казвам и нищо, свързано с Брет?

– Не. Клайн влияе на връзката ни. Майка ми не.

Тя изсумтя.

– Прав съм за това – казах е равен тон.

– Да не би да ми казваш, че когато майка ти говори лоши неща за мен, това не те притеснява?

– Не ми харесва. И все пак не променя това, което чувствам към теб и към нея. Дори да ти кажа, това не би променило и твоите чувства към нея. След като резултатът е един и същ и в двата случая, избирам това, което ще разклати връзката ни най-малко.

– Мислиш като мъж.

– Надявам се да е така. – Пресегнах се и отместих косата от рамото ѝ. – Не ѝ позволявай да създава проблеми между нас, ангелче. Тя не си заслужава.

Ева ме погледна за миг.

– Преструваш се, че това, което майка ти казва и върши, няма ефект върху теб, но аз знам, че това не е истина.

Обмислих да го отрека, за да прекратя темата, но жена ми виждаше всичко, което бих предпочел да скрия.

– Не позволявам да ми влияе.

– Но го прави. Боли те и го скриваш там, където криеш всичко, с което не искаш да се справиш.

– Не ме анализирай – казах стегнато.

Ръката ѝ докосна бедрото ми.

– Обичам те. Искам да спра болката.

– Вече го направи. – Стиснах ръката ѝ. – Ти ми даде всичко, което тя ми отне. Не ѝ позволявай да отнеме още.

С очи, вперени в завоите на пътя, Ева вдигна преплетените ни ръце и целуна брачната ми халка.

– Разбрано.

Отправи ми бърза усмивка, която ми показа, че поне засега е приключила, и ни откара у дома.

12.

Едва ли някой може да ми покаже по-вдъхновяваща гледка от Гидиън Крос под душа.

Удивляваше ме с каква прозаичност прокарва ръцете си по цялата тази стегната загоряла плът и тези перфектно очертани релефни мускули. През замъгленото стъкло на душкабината гледах как ручейчета сапунена вода се спускат по твърдите плочки на корема му и по продължението на силните му крака. Тялото му беше като произведение на изкуството, машина, която той поддържаше в отлична форма. Обожавах го. Обожавах да го гледам, да го докосвам, да го вкусвам. Протегнах ръка и избърсах с нея кондензираните капки, разкривайки онова зашеметяващо лице. Една тъмна извита вежда се повдигна в мълчалив въпрос.

– Просто се наслаждавам на шоуто – обясних аз. Ароматът на сапуна му дразнеше сетивата, които се бяха научили да разпознават уханието на моята половинка. Мъжът, който възбуждаше и довеждаше тялото ми до делириум от наслада.

Облизах устните си, когато той небрежно поглади с ръка тежкия си член по дължината му. Веднъж ми беше казал, че преди е мастурбирал всеки път, когато е влизал под душа – освобождаване, което е приемал толкова рутинно, колкото миенето на зъбите. Можех да разбера защо, тъй като знаех колко мощен е сексуалният му апетит. Никога нямаше да забравя начина, по който ме беше гледал, когато се самозадоволяваше за мен под душа, толкова мъжествен и силен, и жаден за оргазъм.

Откакто ме беше срещнал, вече не мастурбираше. Не защото нямаше да може да ме задоволи, ако го правеше, нито защото аз му давах достатъчно, за да стане усилието излишно. И за двама ни да бъдем готови за секс един с друг никога не бе представлявало проблем, защото гладът, който изпитвахме, стигаше отвъд физическото.

Гидиън се шегуваше с мен, като казваше, че се пази, за да може да задоволи ненаситността ми, но виждах какво се крие зад неговата сдържаност – той ми даваше контрол над удоволствието си. То беше мое и само мое. Той не изпитваше нито капка от него без мен, което беше изключителен дар. Особено с оглед на миналото му, когато сексуалното освобождаване е било използвано като оръжие срещу него.

– Това е интерактивна изложба – каза той с топли развеселени очи. – Ела при мен.

– Ти си животно. – Бедрата ми бяха влажни от спермата му под халата ми, тъй като бях щастливката, която се събуди до неговото желание.

– Само за теб.

– О, правилен отговор.

Той се ухили. Членът му нарасна.

– Би трябвало да ме възнаградиш.

Отдалечих се от прага и пристъпих по-близо.

– Как предлагаш да го направя?

– По какъвто начин искаш.

Това също беше дар. Гидиън рядко предаваше контрола, и то само на мен.

– Нямам достатъчно време да ти дам каквото заслужаваш, шампионе. Не ми се иска да спра нещата, когато тъкмо стават интересни. – Сложих ръка на стъклото. – Какво ще кажеш да се върнем към това след тренировката ми тази вечер? Ти, аз и това, което искам да правя с теб?

Той се измести и ме погледна право в лицето, вдигна ръка и я допря до моята през стъклото. Погледът му се плъзна по лицето ми с гореща милувка, която беше почти осезаема. Лицето му беше спокойно, една поразително красива маска, която не разкриваше нищо. Но очите... тези шокиращи сини дълбини... те разкриваха нежност, любов и уязвимост.

– Целият съм твой, ангелче – каза той, изричайки думите толкова тихо, че едва достигнаха до мен.

Положих целувка на студеното стъкло.

– Да – съгласих се. – Мой си.

***

Нова седмица. Същият суперфокусиран Гидиън. Той започна работа веднага щом бентлито се отлепи от бордюра, пръстите му полетяха по клавиатурата, вградена в падащата табла на седалката. Гледах го и намирах напрегнатата му концентрация и увереност за невероятно секси. Бях омъжена за властен и амбициозен мъж и да гледам как той показва тази амбиция, ме възбуждаше неимоверно.

Бях толкова вглъбена в съзерцанието си, че подскочих, когато смартфонът извибрира в чантата до крака ми.

– Божичко – измърморих, докато ровех да го извадя.

Името и снимката на Брет се появиха на екрана. Тъй като знаех, че трябва да се справя с него в един момент, ако исках да спре да ми се обажда, вдигнах телефона.

– Хей – казах внимателно.

– Ева. – Тембърът на вече известния глас на Брет ми подейства толкова силно, колкото винаги, но не по същия начин. Обичах начина, по който пееше, но тази любов вече не беше интимна. Не беше лична. Възхищавах му се така, както на още дузина певци. – Мамка му, опитвам се да се свържа с теб от една седмица.

– Знам. Съжалявам, бях заета. Как си?

– Бил съм и по-добре. Трябва да те видя.

Вдигнах вежди.

– Кога идваш в града?

Той се засмя сурово – звук, лишен от веселие, който ми подейства зле.

– Невероятно. Слушай, не искам да говорим по телефона. Може ли да се срещнем днес? Трябва да поговорим.

– Ти си в Ню Йорк? Мислех, че си на турне...

Динамичното тракане по клавишите, идващо от Гидиън, не се забави и той не ме погледна, но усетих как енергията му се промени. Той слушаше разговора и знаеше кой е на телефона.

– Ще ти кажа какво става, като те видя – каза Брет.

Погледнах намръщено към прозореца, докато чакахме на червения светофар, и се взрях в тълпата пешеходци, пресичащи улицата. Ню Йорк гъмжеше от живот и възторжена енергия, готова да промени света.

– В момента отивам на работа. Какво става, Брет?

– Можем да се срещнем на обяд. Или след края на работното ти време.

Обмислях да му откажа, но настойчивостта в тона му ме спря.

– Добре.

Протегнах ръка и я поставих на бедрото на Гидиън. Стегнатият мускул беше твърд под дланта ми, въпреки че той стоеше неподвижно. Ушитите по поръчка костюми му придаваха цивилизован вид, но аз знаех истината за мощното яко тяло, едва загатнато под дрехите.

– Мога да те видя по обяд, ако останем близо до сградата "Кросфайър".

– Добре. В колко часа да дойда?

– Малко преди обед ще е най-добре. Ще те чакам в лобито.

Затворихме и аз пуснах телефона обратно в чантата си. Ръката на Гидиън хвана моята. Погледнах го, но той се беше зачел в дълъг имейл, главата му беше леко наклонена така, че краищата на косата докосваха изваяната му челюст.

Топлината на допира му се просмука в мен. Погледнах надолу към халката, която носеше на пръста си, онази, която казваше на света, че той принадлежи на мен.

Дали бизнес партньорите му обръщаха внимание на ръцете му? Това не бяха ръце на мъж, който се занимава с документация и пише по клавиатурата цял ден.

Бяха ръце на боец, на воин, който тренираше комбинирани бойни изкуства и избиваше агресията си върху боксови чували и спаринг партньори.

Изритах обувките си, подвих крака под себе си и като се наклоних към Гидиън, поставих другата си ръка върху неговата. Прокарах я разперена между кокалчетата и пръстите му напред и назад, полагайки внимателно глава на рамото му, така че да не изцапам безукорно черното му сако с грима си.

Вдишах аромата му и усетих как въздействието му – на близостта му, на подкрепата му – превзема цялото ми същество. Миризмата на сапун сега беше притъпена, натуралният съблазнителен мирис на кожата му беше превърнал аромата в нещо по-богато и по-апетитно.

Когато бях неспокойна, той ме успокояваше.

– Нямам нищо за него – прошепнах, изпитвайки нужда да му го кажа. – Цялата съм изпълнена от теб.

Гърдите му рязко се повдигнаха, чух как остро си пое въздух. Прибра нагоре падащата табла, а после потупа скута си, приканвайки ме:

– Ела тук.

Пропълзях в скута му и въздъхнах щастливо, когато ме премести на мястото, сякаш създадено за мен. Всеки спокоен миг, който прекарвахме заедно, беше безценен. Гидиън заслужаваше отдих и аз копнеех да бъда това за него.

Устните му докоснаха челото ми.

– Добре ли си, ангелче мое?

– В ръцете ти съм. Животът не може да стане по-хубав.

***

Когато пристигнахме, забелязах трима папараци пред "Кросфайър". Поставил ръка ниско на гърба ми, Гидиън ме поведе пред себе си през входа, придружавайки ме енергично, но не забързано, в хладното лоби.

– Лешояди – промърморих.

– Какво да се прави, като сме такава фотогенична двойка.

– Толкова си скромен, Гидиън Крос.

– До теб изглеждам добре, госпожо Крос.

Влязохме в асансьора заедно с още няколко човека и той застана в задния ъгъл, придържайки ме към себе си с ръка около талията ми; притиснал бе длан към корема ми, а топлите му гърди бяха твърди зад гърба ми.

Насладих се докрай на тези няколко минути с него и отказах да мисля за работа или за Брет, докато не се разделихме на двайсетия етаж.

Мегуми вече беше на бюрото си, когато се запътих към бронираните стъклени врати, и видът ѝ ме накара да се усмихна. Беше подстригала косата си след последния път, когато я видях в петък вечер, а ноктите ѝ бяха лакирани в яркочервено. Беше хубаво да видя малките знаци, че е започнала да си връща настроението.

– Хей, ти – поздрави ме тя, изправи се и след като натисна копчето, ми отвори вратата.

– Изглеждаш чудесно.

Усмивката ѝ се разшири.

– Благодаря. Как мина със сестрата на Гидиън?

– Страхотно. Тя е много забавна. Разтапям се, като я виждам заедно с Гидиън.

– Мен пък той ме разтапя. Щастливка такава. Както и да е, по-рано прехвърлих обаждане на твоята линия. Искаха да оставят съобщение.

Раздвижих се неспокойно, мислейки за Брет.

– Мъж ли беше?

– Не, жена.

– Хм, ще ида да го чуя, благодаря. Отправих се към бюрото си и се настаних на него, задържайки поглед на колажа със снимки на мен и Гидиън. Все още трябваше да говоря с него за "Кросроудс". Не бях намерила подходящ момент през уикенда. Покрай посещението на Айрланд бяхме достатъчно заети.

Той не беше спал през нощта в събота. Надявах се да го направи, но всъщност не го очаквах наистина. Беше ми трудно да мисля за вътрешната му борба – неговото притеснение и страх. Той носеше в себе си и срам, и вроденото убеждение, че е счупен. Повредена стока.

Не виждаше в себе си това, което виждах аз – една щедра душа, която толкова много искаше да принадлежи на нещо, по-голямо от самия него. Той не разбираше, че е чудо. Когато не знаеше какво да стори в дадена ситуация, оставяше инстинкта и сърцето си да действат вместо него. И въпреки всичко, което беше преживял, имаше толкова голяма способност да чувства и да обича.

Той ме беше спасил по толкова много начини. Щях да направя всичко необходимо, за да го спася и аз.

***

Прослушах съобщенията си. Когато Марк влезе, се изправих и го посрещнах с широка усмивка и нетърпеливо очакване.

Той вдигна вежди.

– Какво те е развълнувало толкова?

– Обади се едно момиче от "Ланкорп". Искат да се срещнем някой ден тази седмица, за да говорим по-подробно за това, което се надяват да постигнат с пускането на конзолата "Фейз уан".

В тъмните му очи проблесна позната искрица. Беше станал по-щастлив като цяло, след като той и Стивън се сгодиха, но придобиваше съвсем различна енергия, когато беше в очакване на нов клиент.

– Ти и аз, хлапе, ще преуспеем.

Подскочих леко на място.

– Да. Ще се справиш. Веднъж да те срещнат на живо, и ще ти легнат в краката.

Марк се разсмя.

– Действаш добре на самочувствието ми.

Намигнах му.

– Действам ти добре във всички аспекти.

Прекарахме сутринта в работа над офертата за "Фейз уан", като обсъждахме различни варианти, за да преценим как най-добре да позиционираме новата им игрална конзола спрямо конкуренцията. Спрях за момент, когато осъзнах колко много се говореше за наближаващото пускане на конзолата от следващо поколение "Джен тен", която по една случайност беше продукт на "Крос индъстрис" и щеше да се превърне в съперник номер едно на "Фейз уан" на пазара.

Отбелязах ситуацията пред Марк и го попитах:

– Това ще представлява ли проблем? Имам предвид, възможно ли е "Ланкорп" да види конфликт на интереси в това, че аз работя по проекта с теб?

Той се изправи на стола си и се облегна назад. Беше смъкнал сакото си по-рано, но оставаше елегантно облечен в бяла риза, светложълта вратовръзка и панталон в сив цвят.

– Не, не би трябвало да е проблем. Ако офертата ни спечели сред другите, които те събират в момента, фактът, че си сгодена за Гидиън Крос, няма да промени абсолютно нищо. Ще вземат решението си на база умението ни да изпълним това, което си представят.

Исках да почувствам облекчение, но не стана така. Ако получехме рекламната кампания на "Фейз уан", щях да помагам на един от конкурентите на Гидиън да завземе част от неговия пазарен дял. Това сериозно ме тревожеше. Гидиън работеше страшно много и беше превъзмогнал толкова неща, за да издигне името Крос от позора до статут, който предизвикваше възхищение, респект и здравословно количество страх.

Не исках да го дърпам назад по никакъв начин.

Бях мислила, че ще имам повече време, преди да се наложи да вземам подобни решения. И не можех да не се чувствам така, сякаш избирам между своята независимост и любовта към съпруга ми.

Дилемата ме човъркаше цяла сутрин и убиваше въодушевлението ми относно офертата. После бавно стана обяд и Брет превзе ума ми.

Беше време да поема отговорност за кашата, която бях забъркала. Отворила бях вратата към Брет и после я бях задържала открехната, защото не можех да прочистя главата си. Сега беше мое задължение да реша проблема, преди да повлияе на брака ми още повече.

Спуснах се към лобито пет минути преди дванайсет, като преди това бях поискала разрешение от Марк да изляза по-рано. Брет вече ме чакаше, застанал до входа е ръце в джобовете на дънките си. Носеше обикновена бяла тениска и сандали, както и тъмни очила, вдигнати върху косата. Стъпките ми станаха малко колебливи. Не само защото изглеждаше секси, което не можеше да се отрече, но и понеже той изглеждаше толкова не на място в "Кросфайър". Когато се бяхме виждали преди пускането на видеото на Таймс скуеър, срещата беше отвън. Сега Брет беше вътре в сградата, застанал много близо до мястото, където за първи път се сблъсках с Гидиън.

Разликата между двамата мъже беше огромна и това нямаше нищо общо с дрехи или пари.

Устните на Брет се извиха, когато ме видя, тялото му се изправи и раздвижи по начина, по който мъжете помръдваха, когато сексуалният им интерес се повиши. Други мъже, но не и Гидиън. Когато срещнах съпруга си за първи път, нито тялото, нито гласът му подсказаха каквото и да било. Само очите му издадоха привличането, и то само за миг.

Едва по-късно разбрах какво се беше случило в онзи момент.

Гидиън ме беше приел за своя... и ми беше дал себе си в замяна.

С един-единствен поглед. Той ме бе разпознал в мига, в който ме бе видял. На мен ми отне повече време да разбера какво сме един за друг. Какво беше предначертано да бъдем. Не можех да не видя контраста между властния, но нежен начин, по който Гидиън ме гледаше, и безжизнения сладострастен начин, по който Брет ме оглеждаше от глава до пети.

Изведнъж стана толкова очевидно, че Брет никога не ме е смятал за истински своя. Не и като Гидиън. Брет ме беше искал, все още ме искаше, но дори когато ме бе имал, не беше предявил собственост към мен и определено не ми беше дал нищо истинско от себе си.

Гидиън. Главата ми се отметна назад, погледът ми затърси и намери един от многото черни куполи на тавана, които криеха охранителните камери.

Положих ръка на сърцето си и леко натиснах. Знаех, че най-вероятно не ме гледа. Знаех, че трябва умишлено да влезе във видеопотока, за да ме види, и че беше прекалено зает с работа, за да мисли за това, но все пак...

– Ева.

Свалих ръка до тялото си. Погледнах към Брет, той се приближаваше към мен с леката дебнеща походка на мъж, който познава чара си и е уверен в шансовете си.

Лобито гъмжеше от хора, преминаващи около нас в непрекъснат поток, както човек би очаквал да бъде в небостъргач в центъра на града. Когато той вдигна ръце да ме прегърне, аз отстъпих назад и вместо това протегнах лявата си ръка, точно както бях направила, когато се видяхме за последно в Сан Диего. Никога повече нямаше да причиня на Гидиън болката, която бях предизвикала, когато ме видя да целувам Брет.

Веждите на Брет се повдигнаха и топлината в очите му се охлади.

– Сериозно? Така ли ще е вече между нас?

– Омъжена съм – напомних му. – да се прегръщаме, не е уместно.

– А какво ще кажеш за всички жени, които е чукал, изтипосани в таблоидите? Това не е проблем?

– О, хайде – скастрих го. – Нали знаещ че не можеш винаги да вярваш на това, което пишат в пресата.

Той стисна устни. Сложи обратно ръце в джобовете си.

– Можеш да вярваш на това, което казват за чувствата ми към теб. Стомахът ми потрепна.

– Мисля, че ти го вярваш.

А това ме натъжаваше. Той не знаеше какво имаме аз и Гидиън, защото никога не го беше имал. Надявах се някога да му се случи. Брет не беше лошо момче. Просто не беше предопределен да бъде моето момче.

Ругаейки под нос, Брет се извърна и направи жест към изхода.

– Хайде да се махнем оттук.

Бях раздвоена. Аз също желаех уединение, но също така исках да остана на място, където имаше свидетели, които можеха да успокоят Гидиън. И все пак не можехме да си направим пикник в лобито на "Кросфайър".

С нежелание тръгнах с него.

– Поръчах да ми доставят някакви сандвичи. Реших, че така ще имаме повече време да говорим.

Брет кимна мрачно и протегна ръка към торбата, която носех.

Заведох го в Браянт парк, провирайки се рамо до рамо с него през трескаво движещите се обедни тълпи по тротоарите. Таксита и коли надуваха непреклонно клаксони към потоците пешеходци, които бяха твърде закъснели, за да спазват сигналите. Жегата проблясваше по асфалта, слънцето беше толкова високо в небето, че лъчите му пробиваха между извисяващите се небостъргачи. Една полицейска кола пусна сирената си, но пронизващите механични звуци не успяха да ускорят особено движението по задръстената улица.

Това беше Манхатън в стандартен ден и аз го обожавах, но си личеше, че Брет е изнервен от сложния танц, който се изискваше, за да се придвижваш в града. Извиването на рамене и бедра, за да се разминеш с хората; бързите вдишвания, с които се промъкваш край хора с прекалено големи чанти или край твърде бавни пешеходци; ускорената крачка, необходима, за да избегнеш светкавичната поява на нови тела, изливащи се от множеството врати, които заграждаха тротоарите. Обичайни неща за живота в Ню Йорк, но си спомнях колко потискащо може да бъде, ако не си свикнал с такова количество хора, заемащи сравнително малка площ. Влязохме в парка точно зад библиотеката, намерихме свободна маса със столове в сянката до въртележката и седнахме. Брет извади сандвичите, чипса и бутилираната вода, които бях поръчала, но никой от двама ни не започна да яде. Вместо това се огледах наоколо, като знаех, че може да бъдем снимани.

Бях помислила за това, когато избрах мястото, но алтернативата беше шумен претъпкан ресторант. Внимавах изключително много с езика на тялото си и опитвах да се подсигуря, че нищо няма да бъде изтълкувано погрешно. Като цяло светът би могъл да помисли, че сме приятели. Съпругът ми щеше да разбере по всеки начин, по който можех да му го покажа, че аз и Брет наистина сме си казали сбогом.

– Разбра нещата погрешно в Сан Диего – каза Брет ненадейно, очите му скрити зад тъмните стъкла на очилата. – Това с Британи не е сериозно.

– Не е моя работа, Брет.

– Липсваш ми. Понякога тя ми напомня за теб.

Трепнах, този коментар съвсем не ми се стори ласкателен. Направих безпомощен жест с ръка.

– Не бих могла да се върна при теб, Брет. Не и след Гидиън.

– Сега казваш така.

– Той ме кара да се чувствам така, сякаш не може да диша без мен. Не мога да се примиря с нищо по-малко. – Нямаше нужда да казвам, че Брет никога не ме е карал да изпитвам това. Той го знаеше.

Загледа се в преплетените си пръсти, после рязко изправи рамене и извади портфейла от задния си джоб. Измъкна от него сгъната снимка и я постави на масата пред мен.

– Виж това – каза кратко. – И ми кажи, че между нас нямаше нещо истинско.

Вдигнах снимката, разтворих я и се намръщих на изображението. Беше спонтанен кадър на мен и Брет как се смеем за нещо, което беше отлетяло от спомените ми. Разпознах интериора на "Барът на Пийт" на заден план. Около нас имаше тълпа хора със замъглени лица.

– Откъде взе това? – попитах го. Имаше време, когато бях готова на всичко, за да получа снимка с Брет, на която двамата не позираме, вярвах, че такова незначително нещо ще ми даде някакъв вид доказателство, че той е нещо повече от едно секси парче.

– Сам го е заснел след едно наше изпълнение.

Вцепених се, когато чух името на Сам Имара, сещайки се внезапно за секс касетата. Погледнах Брет, ръцете ми трепереха толкова силно, че трябваше да оставя снимката.

– Ти знаеш ли за...?

Дори не можах да завърша изречението. Оказа се, че не е необходимо.

Челюстта на Брет се стегна, челото и горната му устна бяха покрити с капчици пот от лятната жега. Той кимна.

– Гледал съм я.

– О, господи.

Отдръпнах се от масата, умът ми се изпълни с всички възможности за това, което може да е записано на това видео. Тогава отчаяно исках да спечеля вниманието на Брет, себеуважението ми липсваше изцяло и сега се срамувах от това.

– Ева. – Той протегна ръка към мен. – Не е каквото си мислиш. Каквото и да ти е казал Крос за това видео, заклевам ти се, че не е лошо. Малко първично на моменти, но между нас винаги е било така.

Не... Първично беше това между мен и Гидиън. Онова между мен и Брет беше нещо много по-тъмно и нездраво.

Стиснах треперещите си ръце една в друга.

– Колко хора са го виждали? Показвал ли си го на... Групата гледала ли го е?

Нямаше нужда да отговаря, видях го на лицето му.

– Исусе. – Почувствах гадене. – Какво искаш от мен, Брет?

– Искам... – Той избута нагоре тъмните очила и потърка очите си. – По дяволите. Искам теб. Искам да бъдем заедно. Не мисля, че сме приключили.

– Ние никога не сме започвали.

– Знам, че вината за това е моя. Искам да ми дадеш шанс да поправя нещата.

Зяпнах невярващо.

– Аз съм омъжена!

– Той не става за нищо, Ева. Не го познаваш толкова добре, колкото си мислиш.

Краката ми потрепериха от желание да стана и да се махна.

– Знам, че той никога не би показал запис на двама ни на никого! Уважава ме прекалено много.

– Цялата идея беше да документираме издигането на групата, Ева. Трябваше да преровим всичко.

– Можеше да го изгледаш първо сам – казах стегнато, като с ужас си давах сметка за хората, които седяха не много далеч от нас. – Можеше да ни изрежеш, преди другите да го видят.

– Не сме единствените, които Сам е записвал. Другите момчета също имаха кадри.

– О, боже. – Гледах го как се раздвижва неспокойно. В мен се надигна съмнение.

– Освен това е имало и други момичета е теб – предположих, а гаденето ми се усили. – Какво значение е имало, щом съм била една от многото.

– Имаше значение. – Той се наведе напред. – Беше различно с теб, Ева. Аз бях различен с теб. Просто бях прекалено млад и с голямо его, за да мога да го оценя тогава. Трябва да видиш, Ева. Тогава ще разбереш.

Поклатих яростно глава.

– Не искам да го гледам. Никога. Да не си луд?

Това беше лъжа. Какво имаше на това видео? Колко зле беше?

– По дяволите. – Той свали със замах очилата си и ги хвърли на масата. – Не искам да говоря за шибаното видео.

Но в позата му имаше отбранителност, което ме караше да се съмнявам в него. Раменете му бяха вдигнати и сковани, устните му – стиснати в линия.

"Каквото и да ти е казал Крос..."

Брет беше наясно, че Гидиън знае за касетата. Вероятно знаеше, че той се бори и да я запази погребана. Сам би му го казал.

– Какво искаш? – попитах отново. – Какво беше толкова спешно, по дяволите, че трябваше да дойдеш в Ню Йорк?

Чаках да ми отговори с блъскащо сърце. Беше дяволски горещо и влажно, но усещах кожата си студена и лепкава. Не можеше да ми каже, че ме обича, не и след като го хванах с Британи. Не можеше и да ме предупреди да стоя далеч от Гидиън – вече бях омъжена. Брет беше в Манхатън по средата на турнето си, нещо, с което групата е трябвало да се съгласи. И "Видал".

Защо биха го направили? Какво печелят от прекъсването на графика си?

Докато Брет просто седеше там и стискаше зъби, аз се изправих и тръгнах да се отдалечавам на сляпо, бързах през тревата към най-близката врата на оградата от ковано желязо. Той извика след мен, но аз задържах главата си наведена, болезнено осъзнавах колко хора в парка са извърнали глава в моя посока. Правех сцена, но не можех да се спра. Зарязах чантата си там и не ми пукаше.

Да се махна оттук. Да ида на безопасно място. Да ида при Гидиън.

– Ангелче.

Гласът на съпруга ми ме накара да залитна. Обърнах глава. Той се изправи от един стол близо до пианото до "Брайънт Парк грил". Свеж и елегантен, привидно неподатлив на знойната жега.

– Гидиън.

Тревогата в очите му, нежният начин, по който ме обви в прегръдката си, ми дадоха сила. Той е знаел, че срещата с Брет няма да мине добре. Че ще бъда разстроена и нуждаеща се. Че ще се нуждая от него.

И той беше там. Не знаех как и не ме интересуваше.

Пръстите ми се забиха в гърба му, буквално се вкопчих в него.

– Шшшт. – Устните му погалиха ухото ми. – При теб съм.

Раул се появи до нас с чантата ми в ръка, а стойката му излъчваше закрилничество – добавка към бронята, която получавах от тялото на Гидиън. Необузданата паника в мен започна да утихва. Вече не бях в състояние на свободно падане. Гидиън беше моята мрежа, винаги готова да ме хване.

Той ме поведе надолу по стълбите, където ни чакаше бентлито с Ангъс, застанал в готовност да отвори задната врата. Плъзнах се вътре и Гидиън се присъедини към мен, ръката му ме обви, когато се сгуших в него.

Бяхме се върнали точно там, откъдето бяхме тръгнали тази сутрин. Но в рамките на няколко часа всичко се беше променило.

– Заел съм се с това – промърмори той. – Вярвай ми.

Повдигнах нос към шията му.

– Те искат да използват записа, нали?

– Няма. Никой няма да го използва. – В думите му имаше режеща нотка.

Вярвах му. И го обичах повече, отколкото някога бях смятала за възможно.

***

Какъв следобед. Избегнах мислите за Брет, като се зарових в работа по рекламната оферта за гейминг конзоли, включително "Джен тен"; когато стана пет, вече мислех само за Гидиън.

Сега не се тревожех само за "Фейз уан". Притеснявах се и от себе си, от момичето, което някога бях. Секс записът можеше да навреди повече на името Крос, отколкото коя да е конкурентна компания.

Изпратих съобщение на Гидиън. Надявах се на бърз отговор, но не го очаквах.

"В офиса ли си?"

Той отговори почти светкавично:

"Да"

"Тръгвам към къщи – написах му. – Искам да ти кажа довиждане преди това."

"Качи се."

Изпуснах дъха, който не бях осъзнала, че задържам. "Ще се видим след десет минути."

Мегуми вече си беше тръгнала, когато минах през рецепцията, така че стигнах до Гидиън по-бързо, отколкото бях планирала. Рецепционистката му още беше на поста си, дългата ѝ червена коса падаше лъскава по раменете ѝ. Тя ми кимна отсечено и аз ѝ се усмихнах невъзмутимо.

Скот не беше на бюрото си, когато приближих, но Гидиън стоеше прав до своето – положил ръце на повърхността му, той преглеждаше документи, разпръснати пред него. Араш седеше в единия от столовете и говореше нещо, заел спокойна и отпусната поза. Нито един от тях не носеше сако, но и двамата изглеждаха ужасно привлекателни. Араш ме погледна, докато отивах към тях, а Гидиън вдигна глава. Очите на съпруга ми бяха толкова сини, че нюансът им ме зашемети дори от разстоянието помежду ни. Лицето му запази суровата си красота – нещо така типично за Гидиън, и все пак погледът му се смекчи, когато ме видя. Устните ми се извиха, когато той ме повика с показалеца си.

Влязох в стаята и протегнах ръка на Араш, когато той се изправи.

– Хей – поздравих го. – Пазиш ли го от неприятности?

– Когато ми позволява – отвърна адвокатът, като хвана ръката ми, придърпа ме и целуна въздуха до бузата ми.

– Отдръпни се – каза грубо Гидиън, плъзвайки ръка около талията ми.

Араш се засмя.

– Тази нова ревнивост у теб е извънредно забавна.

– А чувството ти за хумор не е – сряза го Гидиън.

Наклоних се към съпруга си, обожавах усещането за твърдото му тяло, опряно в моето. Той никога не поддаваше, не се огъваше. Освен когато ме погледнеше.

– Имам среща след трийсет минути – каза Араш, – така че ще тръгвам. Благодаря за петък вечер, Ева. Ще се радвам да го направим отново.

– Ще повторим – казах му. – Със сигурност.

Когато той излезе от офиса, се обърнах към Гидиън:

– Може ли да те прегърна?

– Никога не трябва да питаш.

Усетих, че топлата подкана в очите му сякаш обгърна сърцето ми в топлина.

– Стъклата не са затъмнени.

– Нека да гледат – промърмори той, обвивайки ръце около мен. Въздъхна бавно и продължително, когато се прилепих до него. – Говори с мен, ангелче.

– Не искам да говоря. – Не исках да мисля за кашата, която бях забъркала в живота си и сега влияеше на мъжа, когото обичах. – Искам да слушам гласа ти. Кажи нещо, без значение какво.

– Клайн няма да те нарани. Обещавам ти го.

Стиснах силно очи.

– Не говори за него. Кажи ми нещо за работа.

– Ева...

Усещах обтегнатото му тяло, напрежението от тревога и притеснение, затова обясних:

– Просто искам да затворя очи за момент и да те усещам. Да те вдишвам. Да те чувам. Имам нужда просто да те попия за минута и после ще бъда добре.

Ръцете му ме погалиха надолу и нагоре по гърба, брадичката му се опря върху главата ми.

– Ще заминем някъде. Скоро. Поне за една седмица, въпреки че бих предпочел да са две. Мислех си, че можем да се върнем в "Кросуиндс". Да прекарваме времето си голи и мързеливи...

– Ти никога не си мързелив. Особено когато си гол.

– Особено когато ти си гола – поправи ме той, гризвайки ме леко. – Но никога не съм те имал такава за цяла седмица. Ти би ме изтощила.

– Съмнявам се, че е възможно, дяволе. Но съм навита да направя всичко възможно.

– Това няма да е истинският ни меден месец. Искам той да е цял месец.

– Месец! – Отдръпнах се и го погледнах, настроението ми се повиши. – Цялата икономика на Ню Йорк може да рухне, ако изчезнеш от играта за толкова дълго.

Той хвана лицето ми в шепа и погали с палеца си над веждата ми.

– Мисля, че висококвалифицираният ми екип ще се справи за няколко седмици без мен.

Хванах китката му и изразих малко от тревогата си:

– Аз не бих се справила. Нуждая се от теб прекалено много.

– Ева. – Той сведе глава и притисна устни до моите, разтваряйки ги нежно е език.

Хванах с ръка тила му и го задържах неподвижно, докато задълбочих целувката. Изгубих се в нея. Той ме придърпа по-близо и ме повдигна на пръсти.

Главата му се наклони, увеличавайки сливането ни, докато всеки дъх беше споделен, всеки стон и въздишка.

Задъхах се, когато спряхме, за да си поемем въздух.

– Кога ще си дойдеш вкъщи?

– Когато искаш да бъда там.

– Искам те, когато денят ти приключи. Днес изгуби достатъчно много време заради мен. – Погладих перфектно нагласената му вратовръзка. – Ти не просто ме шпионираше този следобед. Знаел си, че обядът ми с Брет ще свърши зле.

– Беше вероятно.

– Да ме шпионираш? Или да свърши зле?

Той ме стрелна с поглед.

– Нали няма да ми се караш за това, че исках да бъда до теб? Ти би направила същото за мен, ако ситуацията беше обърната.

– Откъде знаеше какво иска той? – Дали съществуването на видеото тормозеше и него? Това, което съм направила, и каква съм била преди.

– Знаех, че Кристофър го притиска, както и че притиска останалите от групата.

– Защо? За да те ядоса?

– Отчасти. Ти не си просто някоя случайна секси блондинка. Ти си Ева Трамел и си важна.

– Може би трябва да си боядисам косата. Да се отърва от "Златна". Какво ще кажеш за червено? – Не можех да стана брюнетка, не и при изпълненото с тъмнокоси жени минало на Гидиън. Би ме убивало да се гледам в огледалото всеки ден.

Лицето му се отчужди, затвори се като стоманен капан, въпреки че с нищо друго не показа каквото и да е напрежение. Усетих изтръпване отзад на шията си – бодващо предупреждение, че нещо се е променило.

– Не ти ли харесва идеята? – подкачих го, внезапно спомнила си за една червенокоса жена от миналото му, доктор Ан Лукас.

– Харесваш ми такава, каквато си. Въпреки това, ако искаш промяна, няма да възразя. Това е твоето тяло, твоето право. Но не го прави само заради тях.

– Ще продължиш ли да ме искаш?

Напрежението около устните му се смекчи, твърдостта на лицето му избледня почти толкова бързо, колкото се беше появила.

– А ти би ли продължила да ме искаш, ако имах червена коса?

– Ммм. – Почуках е пръст по брадичката си, преструвайки се, че си представям промяната. – Може би трябва да останем е това, което имаме.

Гидиън ме целуна по челото.

– Такава беше сделката.

– Сделката беше и че тази вечер ще ме оставиш да те изчукам.

– Назови време и място.

– Осем часа? Твоят апартамент в горен Уест Сайд?

– Харман апартамент. – Той ме целуна нежно. – Ще бъда там.

13.

– Между другото, поздравления за годежа ти.

Погледът ми се извърна от лицето на проектовия мениджър на монитора към снимката на Ева, изпращаща въздушна целувка.

– Благодаря ти.

Бих предпочел много повече да гледам съпругата си. За миг си представих Ева такава, каквато беше предната нощ – онези плътни устни, обвити около члена ми. Бях ѝ дал картбланш с тялото си и всичко, което тя искаше да прави, беше да ме смуче, докато свърша. Отново и отново. И отново. Исусе. Мислех за нощта, която бяхме прекарали заедно, през целия ден.

– Ще те държа в течение за влиянието на бурята – каза той, привличайки отново вниманието ми към работата. – Признателен съм ти, че се обаждаш лично да провериш как сме. Атмосферните условия може да ни позабавят около седмица-две, но ще отворим навреме.

– Имаме буфер. Преди всичко се погрижи за себе си и за екипа си.

– Ще го направя. Благодаря.

Затворих чат прозореца и проверих графика си, трябваше да знам точно колко време имам, за да се подготвя за следващата си среща с главните екипи за проучване и развитие в "Позит".

Гласът на Скот прозвуча от говорителя на телефона ми:

– Кристофър Видал-старши е на първа линия. Обажда се за трети път днес. Вече му казах, че ще му върнеш обаждането, когато можеш, но той настоява. Как да процедирам?

Обажданията от втория ми баща никога не предвещаваха нещо добро, така че да ги отлагам отнемаше от времето, което щеше да ми е нужно, за да се справя с какъвто проблем той имаше намерение да ми стовари.

– Ще вдигна.

Натиснах бутона за високоговорителя.

– Крис, какво мога да направя за теб?

– Гидиън. Слушай, съжалявам, че те безпокоя, но с теб трябва да поговорим. Дали ще е възможно да се срещнем днес?

Подтикнат от настойчивостта в гласа му, вдигнах слушалката и изключих високоговорителя.

– В моя офис или в твоя?

– Не, в мезонета ти.

Облегнах се назад изненадан.

– Няма да си бъда вкъщи преди девет.

– Това не е проблем.

– Всички добре ли са?

– Да, добре са. Не се тревожи за това.

– Значи става дума за "Видал". Ще се погрижим за това.

– Господи. – Той се разсмя дрезгаво. – Ти си добър човек, Гидиън. Един от най-добрите, които познавам. Трябваше да ти казвам това по-често.

Присвих очи, когато чух остротата в тона му.

– Имам няколко минути сега. Просто говори.

– Не, не сега. Ще те видя в девет.

Той затвори. За една дълга минута останах със слушалката в ръка. В стомаха си усещах буца – студена и отчетлива.

Върнах слушалката на мястото ѝ и насочих вниманието си към работата, като извадих диаграмите и прегледах пратката, която Скот беше оставил по-рано на бюрото ми. И все пак умът ми препускаше.

Не можех да контролирам случващото се със семейството ми, никога не бях имал власт над това. Можех само да оправям кашите, които забърква Кристофър, и да се опитвам да предпазя "Видал" от потъване. Що се отнасяше до ползването на записа с Ева, слагах чертата. Нищо, което би могъл да каже Крис, нямаше да промени това. Наближаваше време за обсъждането на "Позит", когато на монитора ми изскочи съобщение и видях аватара на Ева.

"Все още усещам вкуса ти. Апетитно."

Сух смях се изтръгна от мен. Буцата, която бях игнорирал, се отпусна, а после изчезна. Тя беше моята чиста страница. Моето ново начало. Успокоен ѝ отговорих:

"Удоволствието беше мое".

***

– Имам следа.

Обърнах глава и видях Раул да влиза в офиса ми.

Той се приближи до бюрото с отсечени крачки.

– Все още проверявам списъка с гости за онова събитие, на което присъства преди няколко седмици. Два пъти на ден пусках и търсене на снимки. Получих сигнал за тези днес. Осигурих си копия и направих няколко огледа с увеличение.

Погледнах снимките, които той плъзна на бюрото ми. Вдигнах ги и ги разгледах по-отблизо една по една. На заден план се виждаше червенокоса жена. С всяка следваща снимка тя се приближаваше все повече.

– Смарагдовозелена рокля, дълга червена коса. Това е жената, която Ева е видяла.

Освен това тя беше и Ан Лукас. Нещо в начина, по който беше застанала – с извърнато настрани лице, – зароди познато гадене в стомаха ми.

Погледнах Раул.

– Тя не е била в списъка с гости?

– Официално не, но е била на червения килим, така че си мисля, че сигурно е придружавала някой от поканените. Не знам кой е бил кавалерът ѝ, но ще разбера.

Изправих се неспокойно, като избутах стола си назад.

– Преследвала е Ева. Трябва да я държиш настрана от жена ми.

– Ангъс и аз разработваме нови протоколи за охраняване на събития. Обърнах се и взех сакото си от закачалката.

– Кажи ми, ако имаш нужда от повече хора.

– Ще те уведомя. – Той събра снимките и тръгна към мен. – Тя е в офиса си днес – каза, правилно преценявайки намерението ми. – Все още беше там, когато се качвах да те видя.

– Добре. Да тръгваме.

***

– Извинете! – Дребната брюнетка зад бюрото се изправи бързо, докато преминавах край нея. – Не можете да влезете там. Доктор Лукас е с пациент в момента.

Хванах дръжката, отворих вратата и влязох в офиса на Ан, без да забавям крачка.

Главата ѝ се вдигна рязко, зелените ѝ очи се разшириха за миг, преди червените ѝ устни да се извият в доволна усмивка. Жената на дивана срещу нея примигна объркано и преглътна това, което бе започнала да казва.

– Толкова съжалявам, доктор Лукас – каза брюнетката, останала без дъх. – Опитах се да го спра.

Ан се приближи, приковала очи в мен.

– Невъзможна задача, Мишел. Не се тревожи, можеш да излезеш.

Рецепционистката се оттегли. Ан погледна пациентката си.

– Ще се наложи да съкратим днешната си среша. Извинявам се за това изключително грубо прекъсване. – Тя ме изгледа гневно. – Разбира се, няма да ви таксуваме. Моля, говорете с Мишел за насрочване на нов час.

Изчаках до отворената врата, докато обърканата жена си събираше нещата, а после се отместих, за да излезе.

– Можех да извикам охраната – каза Ан, облегна се на бюрото си и скръсти ръце.

– След като си минала през толкова неприятности, за да ме примамиш тук? Не би го направила.

– Не знам за какво говориш. Въпреки това е хубаво да те видя. – Тя отпусна ръце и хвана ръба на бюрото си в преднамерено предизвикателна поза, като изложи на показ голо бедро през разтворената цепка на синята си рокля с презрамки.

– Не мога да кажа същото.

Усмивката ѝ се изопна.

– Чупиш играчките си и ги изхвърляш. Ева знае ли, че дните ѝ са преброени?

– А ти знаеш ли го?

Безпокойство затъмни светлите ѝ очи и притъпи усмивката ѝ.

– Това заплаха ли е, Гидиън?

– Иска ти се да бъде. – Пристъпих по-близо, видях как зениците ѝ се разширяват. Възбуждаше се и това ме отврати толкова много, колкото и миризмата на парфюма ѝ. – Може да направи играта ти по-интересна.

Тя изправи рамене и тръгна към мен, полюшвайки бедра, черните ѝ токчета с червена подметка потъваха в плюшения килим.

– Ти също обичаш игрите, любовнико – измърка тя. – Кажи ми, завързвал ли си хубавата си годеница? Шибал ли си я до полуда? Пъхал ли си някой от широката си гама вибратори в задника ѝ, така че да я чука, докато го ръгаш в катеричката ѝ с часове? Тя познава ли те както аз, Гидиън?

– Стотици жени ме познават както ти, Ан. Да не би да мислиш, че си специална? Единственото запомнящо се нещо покрай теб е съпругът ти и как той се изяжда от това, че съм те имал.

Ръката ѝ се вдигна да ме зашлеви и аз не я спрях, поех удара, без да трепна.

Иска ми се това, което казах, да беше истина, но бях изключително опорочен от нея, виждах призрака на брат ѝ в извивката на усмивката ѝ, в маниерите ѝ...

Хванах китката ѝ, когато посегна да хване члена ми.

– Остави Ева на мира. Няма да повтарям.

– Тя е пробивът в твоята броня, безсърдечно лайно такова. В твоите вени тече лед, но тя може да кърви.

– Това заплаха ли е, Ан? – попитах спокойно с нейните собствени думи.

– Абсолютно. – Тя се изтръгна от хватката ми. – Време е да си платиш, а милиардите ти няма да покрият този дълг.

– Вдигаш залога, като обявяваш война? Толкова ли си глупава? Или не ти пука какво ще ти коства това? Кариерата ти... брака ти... всичко.

Тръгнах към вратата с лека крачка, въпреки че в мен бушуваше ярост. Аз бях причинил това на Ева. И аз трябваше да го накарам да изчезне.

– Само ме гледай, Гидиън – извика тя след мен. – Гледай какво ще се случи.

– Да бъде както искаш. – Спрях, сложил ръка на дръжката на вратата. – Ти започна това, но не се заблуждавай, последният ход ще бъде мой.

***

– Имал ли си кошмари след последния път, когато се видяхме? – попита доктор Питърсън с лежерен маниер и тих интерес, поставил работния таблет в скута си.

– Не.

– С каква честота би казал, че ги имаш?

Бях седнал толкова удобно, колкото и внимателният лекар, но вътрешно бях дразнещо неспокоен. Имах да се справям с прекалено много неща, за да си позволя да изгубя час от времето си.

– В последно време веднъж седмично. Понякога по-рядко.

– Какво имаш предвид под "в последно време"?

– Откакто срещнах Ева.

Той записа нещо с таблетната си писалка.

– Сблъскваш се с непознати за теб затруднения, докато работиш върху връзката си с Ева, но честотата на кошмарите ти намалява – поне за момента. Имаш ли някаква идея защо е така?

– Мислех, че вие трябва да ми го обясните.

Доктор Питърсън се усмихна.

– Не мога да размахам магическа пръчка и да ти дам всички отговори, Гидиън. Мога само да ти помогна да стигнеш сам до тях.

Изкуших се да го оставя да каже още, да го накарам предимно той да говори. Но мисълта за Ева и надеждите ѝ, че терапията ще промени по някакъв начин нещата, ме подтикна да говоря. Бях обещал да опитам и щях да го направя. Донякъде.

– Нещата се изглаждат за нас. През повечето време сме в синхрон.

– Чувстваш ли, че общувате по-добре?

– Мисля, че всеки е по-добър в разгадаването на мотивите за действията на другия. Разбираме се повече.

– Връзката ви прогресира много бързо. Ти не си импулсивен мъж, но мнозина биха казали, че да се ожениш за жена, която познаваш от толкова кратко време, жена, която признаваш, че все още опознаваш е изключително импулсивно.

– Това въпрос ли е?

– Просто наблюдение. – Той изчака за миг, но след като не казах нищо, продължи: – Може да бъде трудно за съпрузите на жени с миналото на Ева. Отдадеността ѝ на терапията помогна и на двама ви и все пак е твърде вероятно тя да продължи да се променя по неочакван за теб начин. Ще бъде стресиращо за теб.

– Аз самият не съм лесен – казах сухо.

– Ти си оцелял от друг вид преживявания. Чувствал ли си понякога, че кошмарите ти се засилват от стрес?

Въпросът ме подразни.

– Какво значение има? Просто се случват.

– Не мислиш ли, че има промени, които можеш да направиш, за да намалиш ефекта им?

– Наскоро се ожених. Това е голяма промяна в живота ми, не мислите ли, докторе? Смятам, че това е достатъчно засега.

– Защо трябва да има ограничение? Ти си млад човек, Гидиън. Имаш много варианти пред себе си. Не е нужно промяната да се избягва. Къде е проблемът в това да опиташ нещо ново? Ако не проработи, винаги имаш опцията да се върнеш към онова, което си правил преди.

Това ми се стори иронично забавно.

– Понякога не можеш да се върнеш назад.

– Нека опитаме една проста промяна сега – каза доктор Питърсън, оставяйки таблета си настрани. – Хайде да идем на разходка.

Изправих се едновременно с него, тъй като не исках да седя, а той да се извисява над мен. Стояхме лице в лице само с масичката за кафе между нас.

– Защо?

– Защо не? – Той посочи към вратата. – Офисът ми може би не е най-доброто място за нашите разговори. Ти си мъж, свикнал да контролира нещата. А тук аз съм този, който ръководи. Така че ще изравним позициите си и ще излезем в коридора за малко. Там е публично място, но повечето хора, които работят в сградата, вече са си тръгнали.

Излязох от офиса преди него и го гледах как заключва и вътрешната, и външната врата на кабинета си, преди да дойде при мен.

– Е, това със сигурност е различно – каза той, устните му бяха извити иронично. – Това ме вади малко от рутината ми.

Свих рамене и тръгнах.

– Какви са плановете ти за остатъка от вечерта? – попита той, изравнявайки крачка с моята.

– Един час с треньора ми. – После добавих: – Вторият ми баща ще идва у дома по-късно.

– Да прекара време с теб и Ева? Близък ли си с него?

– Не и на двете неща. – Загледах се право пред себе си. – Нещо не е наред. Това е единствената причина, поради която той ми звъни изобщо.

Усетих погледа му върху лицето си.

– Иска ли ти се да беше различно?

– Не.

– Не го обичаш?

– Не го и мразя. – Исках да спра разговора дотам, но отново помислих за Ева. – Просто не се познаваме много добре.

– Би могъл да промениш това.

Засмях се сподавено.

– Днес наистина пробутвате тази идея.

– Казах ти, не е идея. – Той спря и аз се принудих да направя същото. Повдигна брадичката си и очевидно замислен се загледа в тавана. – Когато обмисляш покупка или проучване на нов пазар за бизнеса си, ти се осланяш на хора, които те съветват, нали? Експерти в съответните браншове. – Той отново ме погледна и се усмихна. – Би могъл да мислиш за мен по същия начин: като за експертен консултант.

– По отношение на какво?

– На миналото ти. – Той отново тръгна. – Ако ти помогна с това, ти сам ще можеш да проумееш останалата част от живота си.

***

– Концентрирай се, Крос.

Очите ми се присвиха. На тепиха срещу мен Джеймс Чо подскачаше на босите си крака и ме дразнеше. Той се ухили злобно, тъй като знаеше, че неизказаното предизвикателство ще ме подпали. Петнайсет сантиметра по-нисък от мен и с около четиринайсет килограма по-лек, бившият шампион по смесени бойни изкуства беше смъртоносно бърз и имаше колан, с който да го докаже. Изправих рамене и регулирах стойката си. Вдигнах юмруци, затваряйки пролуката, която бе позволила на последния му удар да се забие в торса ми.

– Накарай ме да се изпотя, Чо – изстрелях към него, вбесен от това, че беше прав. Умът ми все още беше в офиса на доктор Питърсън. Нещо се беше променило рязко тази вечер, а не можех да схвана нито какво е, нито какво означава.

Джеймс и аз обикаляхме в кръг, финтирахме и замахвахме, без нито един от нас да може да удари другия. Както винаги бяхме сами в залата. Надъхващият ритъм на барабани тайко гърмеше на заден фон от говорители, хитро скрити в бамбуковата ламперия.

– Все още се сдържаш – каза той. – Любовта да не те е превърнала в страхливец?

– Иска ти се. Защото само така би ме победил.

Джеймс се разсмя, а после се хвърли към мен с раундхаус кик. Приведох се и го пометох с крак, поваляйки го. Той направи светкавичен ритник ножица и ме събори на земята заедно със себе си. Скочихме обратно на крака. Отново вдигнахме ръце.

– Губиш ми времето – избухна той и ме атакува с юмрук.

Наведох се настрани. Левият ми юмрук се изстреля и закачи страната му. Неговият удари право в ребрата ми.

– Никой ли не те е ядосвал днес? – Той пристъпи стремително към мен и не ми остави друг вариант, освен да се защитя.

Изръмжах. В дъното на съзнанието ми тлееше ярост, оставена настрани до момента, в който имах време и внимание да се справя с нея.

– Да. Виждам онзи огън в очите ти, Крос. Пусни го навън, човече. Давай смело.

"Тя е пробивът в твоята броня..." Хвърлих се към него с комбинация от ляв и десен прав удар и накарах Джеймс да отстъпи крачка назад.

– Само толкова ли можеш? – присмя ми се той.

Престорих се, че ще го ритна, а всъщност го ударих, главата му се отметна назад.

– Да, мамка му – изпъшка той, стягайки мускулите на ръцете си, беше настървен. – Ето те и теб.

"Тя може да кърви..."

Озъбих се и се втурнах напред.

***

Освежен от душа, едва бях приключил с обличането, издърпвайки тениската си надолу, когато смартфонът ми започна да звъни. Взех го от леглото, където го бях оставил, и вдигнах.

– Две неща – каза Раул, след като ме поздрави, фонът от хора и музика около него бавно избледня и после съвсем изчезна. – Забелязах, че Бенджамин Кланси все още държи под око госпожа Крос. Не постоянно, но системно.

– Така ли било? – казах тихо.

– Това устройва ли те? Или да поговоря с него?

– Аз ще се оправя с него. – Кланси и аз трябваше отдавна да си поговорим. Беше в списъка ми, но трябваше да го направя по-скоро.

– Също така, това може вече да ти е известно, госпожа Крос днес обядва с Райън Ландън и някои от изпълнителните му директори.

Усетих как ме обзема ужасно мълчание. Ландън. Мамка му.

Беше се промъкнал отнякъде, където не бях очаквал.

– Благодаря, Раул. Ще ми трябва личния номер на шефа на Ева, Марк Гарити.

– Ще ти го пратя на съобщение, когато го намеря.

Затворих му и пъхнах телефона в джоба си, едва сдържайки порива си да го запратя в стената.

Араш ме беше предупредил за Ландън, а аз бях пренебрегнал тревогите му. Бях фокусиран върху собствения си живот, върху съпругата си, и въпреки че Ландън също имаше жена, неговият главен фокус винаги бях аз.

Иззвъняването на телефона в мезонета ме стресна. Отидох до приемника на нощното шкафче и вдигнах, отсичайки нетърпеливо:

– Крос.

– Господин Крос, обажда се Едуин от рецепцията. Господин Видал е тук за среща с вас.

Исусе. Хватката ми се затегна около слушалката.

– Изпрати го горе.

– Да, сър. Веднага.

Взех чорапите и обувките си, занесох ги във всекидневната и ги нахлузих. Веднага щом Крис си тръгнеше, щях да си отида вкъщи при Ева. Исках да отворя бутилка вино, да намеря някой от старите филми, които тя знаеше наизуст, и просто да я слушам как рецитира сантименталните реплики от диалозите. Никой не можеше да ме накара да се смея както тя.

Чух пристигането на асансьора и станах на крака, прокарвайки ръка през влажната си коса. Бях напрегнат и презирах тази слабост.

– Гидиън. – Крис спря на прага на антрето, изглеждаше мрачен и изморен, което му се случваше рядко и само заради брат ми. – Ева тук ли е?

– Не, в нейния апартамент е. Тръгвам натам, след като си отидеш.

Той кимна рязко, стисна зъби, но не отрони нито дума.

– Влез – казах аз и посочих креслото до масичката за кафе. – Искаш ли нещо за пиене?

Бог ми беше свидетел, че аз самият имах нужда от това след деня, който бях имал.

Той влезе уморено във всекидневната.

– Нещо силно би било чудесно.

– И на мен ми звучи добре. – Отидох в кухнята и налях и на двама ни по чаша арманяк. Докато оставях гарафата, телефонът извибрира в джоба ми. Извадих го и видях съобщение от Ева.

Беше снимала голия си крак, лъщящ от вода и протегнат над ръба на ваната, със свещи на заден фон. "Присъедини се към мен."

Бързо преразгледах плановете си за вечерта. Тя ми беше пращала провокативни съобщения цял ден. Щях да съм повече от щастлив да я задоволя и възнаградя.

Запазих снимката и върнах отговор: "Ще ми се да можех. Обещавам да те подмокря отново, когато стигна там". Прибрах телефона си, обърнах се и видях, че Крис идва при мен в кухнята. Плъзнах чашата към него и отпих от моята.

– Какво става, Крис?

Той въздъхна и обви кристала е две ръце.

– Ще снимаме отново клипа на "Златна".

– О? – Това беше ненужен разход, нещо, което Крис мъдро избягваше по правило.

– Чух Клайн и Кристофър да си говорят в офиса вчера – каза той навъсено. – И разбрах какво се случва. Клайн иска преправяне и аз се съгласих.

– А Кристофър не, сигурен съм. – Облегнах се назад към плота със стегната челюст Очевидно Брет Клайн в крайна сметка изпитваше сериозни чувства към Ева. Това не ме устройваше. Ни най-малко.

– На брат ти ще му мине.

Съмнявах се в това, но нямаше смисъл да го казвам.

Но Крис схвана това, което не изрекох, и кимна.

– Знам, че видеото е причинило стрес на теб и Ева. Трябваше да му обърна повече внимание.

– Оценявам това, че си готов на компромиси.

Той се загледа в чашата си, после отпи голяма глътка, почти пресушавайки съдържанието.

– Напуснах майка ти.

Поех си дълбоко дъх, изведнъж разбрал, че причината за посещението му няма нищо общо с работата.

– Айрланд ми каза, че двамата сте се скарали.

– Да. Ненавиждам факта, че сестра ти ни чу. – Той ме погледна и в очите му видях, че знае. Видях ужаса. – Не знаех, Гидиън. Кълна се в бога, не знаех.

Сърцето ми подскочи в гърдите, а после заблъска силно. Устата ми пресъхна.

– Аз, ъ... отидох да видя Теранс Лукас. – Гласът на Крис стана дрезгав. – Нахлух в офиса му. Той го отрече, лъжливият кучи син, но го видях изписано на лицето му.

Брендито се изплиска от чашата ми. Оставих я внимателно, усетих как подът се люлее под краката ми. Ева се бе изправила срещу Лукас, но Крис...?

– Повалих го, нокаутирах го с един удар, но, господи... исках да взема една от онези награди по рафтовете му и да смачкам главата му с нея.

– Стига. – Думата се откърти от гърлото ми като натрошено стъкло.

– А мръсникът, който го е направил... Този мръсник е мъртъв. Не мога да стигна до него. По дяволите. – Крис пусна чашата си на гранитния плот е тъп звук, но риданието, което се откъсна от него, беше това, което почти ме накара да рухна. – По дяволите, Гидиън. Мое задължение беше да те пазя. И се провалих.

– Стига! – Блъснах плота, ръцете ми се свиха конвулсивно. – Не ме гледай по този начин, мамка му.

Той потрепери видимо, но не се отдръпна.

– Трябваше да ти кажа...

Смачканата му официална риза се озова в юмруците ми, краката му увиснаха във въздуха.

– Спри да говориш. Веднага!

По лицето му потекоха сълзи.

– Обичам те като свой собствен син. Винаги съм те обичал.

Блъснах го далеч. Обърнах му гръб, докато се прекатури и се удари в стената. Излязох, прекосих всекидневната, без да я виждам.

– Не очаквам да ми простиш – извика той след мен със задавен от сълзи глас. – Не го заслужавам. Но искам да знаеш, че щях да го разкъсам със собствените си ръце, ако знаех.

Обърнах се рязко към него, усещах как гаденето се надига в стомаха ми и изгаря гърлото ми.

– Какво искаш мамка му?

Крис изправи раменете си. Погледна ме със зачервени очи и мокри бузи, трепереше, но беше прекалено глупав, за да избяга.

– Искам да знаеш, че не си сам.

Сам. Да. Далеч от съжалението и вината, и болката, прозиращи през сълзите му.

– Махай се.

Той кимна и тръгна към антрето. Стоях неподвижен, гърдите ми се вдигаха и спускаха, очите ми горяха. В гърлото ми се блъскаха думи, в болезнено свитите ми юмруци пулсираше ярост.

Преди да излезе от стаята, той спря и ме погледна.

– Радвам се, че си казал на Ева.

– Не говори за нея. – Не можех да понеса дори мисълта за нея. Не сега, когато бях толкова близо до загубата на контрол.

Той си тръгна.

Тежестта на деня смаза раменете ми и ме повали на колене.

Разпаднах се.

14.

Сънувах частен плаж и гол Гидиън, когато бях грубо събудена от звука на звънящ телефон. Претърколих се на една страна, протегнах ръка и заопипвах повърхността на нощното шкафче, опитвайки да намеря смартфона си в тъмното. Пръстите ми докоснаха познатата му форма и аз го стиснах, сядайки в леглото. Лицето на Айрланд осветяваше дисплея. Намръщих се и погледнах празното място в леглото до мен. Гидиън не беше вкъщи. Разбира се, възможно беше да ме е намерил заспала и да е отишъл в съседната стая да си легне...

– Ало? – вдигнах аз, забелязвайки, че е малко след единайсет часа.

– Ева. Обажда се Крис Видал. Съжалявам, че звъня толкова късно, но се тревожа за Гидиън. Той добре ли е?

Прималя ми.

– За какво говориш? Какво не е наред с Гидиън?

Последва кратка пауза.

– Не си ли говорила с него тази вечер?

Изхлузих се от леглото и запалих лампата.

– Не. Бях заспала. Какво става?

Той изруга толкова силно, че космите по ръцете ми настръхнаха.

– По-рано се срещнах с него относно... нещата, които ти ми каза. Не го прие добре.

– О, господи. – Завъртях се наоколо, без да виждам. Да облека нещо. Трябваше да навлека нещо върху сексапилното боди, с което бях планирала да съблазня Гидиън.

– Трябва да го намериш, Ева – каза той отчаяно. – Той има нужда от теб в момента.

– Тръгвам. – Хвърлих телефона на леглото и измъкнах от гардероба вълнено палто, след което изхвърчах от стаята си. Грабнах ключовете за съседния апартамент от чантата си и се затичах по коридора. Започнах да се боря с ключалката и най-накрая отворих вратата.

Жилището беше мрачно и тихо като гробница, стаите бяха празни.

– Къде си? – проплаках в тъмнината, усетих бодването на сълзи от паника в гърлото си.

Върнах се в своя апартамент, пръстите ми трепереха, когато отворих приложението на смартфона си, следящо неговия.

"Не го прие добре."

Господи. Разбира се, че не. Не беше приел добре и това, че въобще казах на Крис. Гидиън беше побеснял. Агресивен. Беше изживял ужасен кошмар.

Мигащата червена точка на картата беше точно там, където се надявах да е.

– Мезонета.

Нахлузих чехлите на краката си и забързах отново към чантата си.

– Какво, по дяволите, си облякла? – попита Кари от кухнята, стряскайки ме.

– Господи, изкара ми ангелите от страх!

Той се затътри към барплота, облечен само в боксерките си "Грей Айлс", гърдите и шията му блестяха от пот. Тъй като климатикът работеше идеално, а Трей беше останал за през нощта, знаех точно как и защо Кари беше така загрят.

– Добре, че го направих, не можеш да излезеш така навън – провлече той.

– Само гледай. – Преметнах чантата си през рамо и тръгнах към вратата.

– Ти си откачена, бебчо – извика той след мен. – Жена по мой вкус!

***

Охраната на Гидиън дори не трепна, когато се измъкнах от задната седалка на таксито пред сградата. Разбира се, мъжът ме беше виждал и в по-лоша форма. Същото важеше и за портиера, който се усмихна и ме поздрави по име, сякаш не изглеждах като луда бездомница. Макар и облечена с палто "Бърбери". Вървях възможно най-бързо, обута с чехли, към частния асансьор за мезонета, изчаках го да се спусне към мен и въведох кода си. Издигането беше светкавично, но пътят ми се стори безкраен. Искаше ми се да крача нервно в затвореното пространство на малкия елегантно обзаведен асансьор. Притесненото ми лице се взираше в мен от безупречно чистите огледала.

Гидиън не ми беше звънял. Не ми беше изпратил и съобщение след онова, в което флиртуваше и ми обещаваше гореща нощ. Не беше дошъл при мен, дори и само за да спи в съседната стая. Гидиън не обичаше да бъде далеч от мен.

Освен когато беше наранен. И когато се срамуваше.

Вратите на асансьора се отвориха с плъзване и хевиметъл музика нахлу с рев вътре. Присвих се и запуших ушите си, силата на монтираните на тавана колони беше толкова голяма, че беше болезнено да ги слушам. Болка. Бяс. Бушуващата ярост в музиката ме блъсна. Дълбоко в гърдите си усетих болка, знаех. Разбирах. Песента беше звуков израз на това, което Гидиън чувстваше вътре в себе си, но не можеше да извади навън.

Беше прекалено овладян. Сдържан. Държеше емоциите си толкова изкъсо, колкото и спомените.

Бръкнах в чантата за телефона си и успях да изпусна цялата чанта, съдържанието се разпръсна по пода на асансьорната кабина и по черно-белите шахматни плочки на фоайето. Зарязах я там, където падна, с изключение на смартфона, който вдигнах; отключих дисплея, за да стигна до приложението, което управляваше звука. Синхронизирах го с по-нежна музика и намалих силата на звука.

Мезонетът замлъкна за един безкраен миг, а после зазвучаха нежните акорди на песента "Сблъсък" на Хауи Дей.

Усетих приближаването на Гидиън, преди да го видя, въздухът запращя с бурното напрежение на надвиснала лятна буря. Той се появи зад ъгъла на коридора, водещ към спалните. Дъхът ми секна.

Беше гол до кръста и с боси крака, косата му падаше до раменете като разрошена копринена грива. Черният му анцуг висеше до най-ниската точка на хълбоците и подчертаваше стегнатия релеф на корема му. Имаше синини по ребрата и нагоре по рамото си, белезите от битка само подчертаваха впечатлението за държани изкъсо ярост и свирепост. Изборът ми на музика контрастираше с емоцията, кипяща в него. Моят красив и по дивашки елегантен воин. Любовта на живота ми. Толкова измъчен, че видът му извикваше горещи, парещи сълзи в очите ми.

Той спря рязко, когато ме видя, юмруците му се свиваха и разпускаха отстрани до тялото му, беше с подивял поглед и разширени ноздри.

Телефонът се изплъзна от ръката ми и падна на пода.

– Гидиън.

Той си пое въздух при звука на гласа ми. Това го промени. Гледах как промяната го завладява, сякаш врата се затвори с трясък. В един момент беше наелектризиран от емоции. В следващия беше студен като лед и с изгладена като стъкло външност.

– Какво правиш тук? – попита той с опасно равнодушен глас.

– Търся те.

Защото той беше изгубен.

– В момента не съм добра компания.

– Нямам нищо против това.

Беше прекалено неподвижен, сякаш се страхуваше да помръдне.

– По-добре си върви. Не си в безопасност тук.

Пулсът ми заигра. В сетивата ми се промъкна осъзнаване. Усетих топлината, която излъчваше, достигаща до мен от другия край на стаята. Нуждата му. Търсенето му. Изведнъж започнах да се разтапям под палтото си.

– В по-голяма безопасност съм с теб, отколкото където и да било на земята. – Поех си дълбоко дъх за кураж. – Крис вярва ли ти?

Главата му се отметна назад.

– Откъде разбра?

– Той ми се обади. Тревожи се за теб. Аз се тревожа за теб.

– Ще се оправя – избухна той. Което ми каза, че в момента не беше добре. Отидох до него, усещах изгарящия му поглед, който ме следеше.

– Разбира се, че ще се оправиш. Женен си за мен.

– Трябва да си тръгнеш, Ева.

Поклатих глава.

– Боли дори по-силно, когато ти повярват, нали? Питаш се защо си чакал, за да им кажеш. Вероятно е можело да го спреш по-рано, ако просто беше казал на правилния човек?

– Млъкни.

– У нас винаги има едно малко гласче, което ни казва, че ние сме виновни за случилото се.

Очите му се стиснаха със същата сила, с която юмруците му

– Недей.

Прекосих разстоянието, което ни делеше.

– Недей, какво?

– Не бъди това, от което имам нужда. Не сега.

– Защо не?

Безумно сините очи се отвориха рязко и ме пронизаха толкова дълбоко, че спрях по средата на крачката си.

– Държа се на косъм, Ева.

– Няма нужда да се държиш – казах му и протегнах ръце към него. – Пусни се. Аз ще те хвана.

– Не. – Той поклати глава. – Не мога... не мога да съм нежен.

– Искаш да ме докоснеш.

Той стисна зъби.

– Искам да те чукам. Силно.

Усетих как по бузите ми плъзва топлина. Това, че ме намираше за съблазнителна въпреки нелепото ми облекло, беше доказателство колко много ме желае.

– Абсолютно съм навита. Винаги.

Пръстите ми се насочиха към реверите на палтото. Бях го закопчала в таксито по пътя насам, за да не се покажа на някого, без да искам. Сега в него ми беше задушно, кожата ми беше овлажняла от пот. Гидиън се хвърли към мен и хвана китките ми, като ги стисна прекалено силно.

– Недей.

– Мислиш, че не мога да ти насмогна ли? След всичко, което сме правили заедно? Всичко, за което сме говорили и планирали да правим.

Господи. Цялото му тяло беше изопнато, напрегнато, всеки мускул беше плътен и твърд. А очите му – толкова светли на фона на загорялата кожа – агонизираха. Моят Тъмен и Опасен.

Той ме хвана за лакътя и тръгна.

– Какво...? – заекнах аз.

Той ме влачеше към асансьора.

– Трябва да си вървиш.

– Не! – Започнах да се съпротивлявам, изритах чехлите си и забих пети в пода.

– По дяволите. – Той ме заобиколи и ме дръпна рязко нагоре, поглеждайки ме очи в очи. – Не мога да ти обещая, че ще спра. Ако стигна твърде далеч с теб и използваш кодовата си дума, може да не спра и всичко това – ние – ще отидем по дяволите!

– Гидиън! За бога, не се страхувай да ме искаш прекалено силно!

– Искам да те накажа! – озъби ми се той, като хвана лицето ми в двете си ръце. – Ти направи това! Ти създаде тази ситуация! Притискаш хората... притискаш мен. Виж какво направи!

Подуших алкохол в дъха му, силните изпарения от някаква скъпа спиртна напитка. Никога не го бях виждала истински пиян – ценеше контрола си прекалено много, за да притъпи изцяло сетивата си, – но сега беше пиян.

Първото докосване на предпазливостта се разля в мен.

– Да – казах с треперещ глас, – вината е моя. Обичам те прекалено много. Ще ме накажеш ли за това?

– Господи. – Той затвори очи.

Горещото му влажно чело докосна моето и го притисна силно. Потта му остана по кожата ми, отпечатвайки върху мен богатия мъжествен аромат, който беше само негов.

Усетих как омеква и се отпуска почти незабележимо. Обърнах глава и допрях устни до горещата му буза. Той се скова.

– Не.

Гидиън ме издърпа към асансьора, влачейки ме в антрето и разритвайки разпръснатите неща от чантата ми.

– Престани! – изкрещях, докато опитвах да изтръгна ръката си.

Но той не ме слушаше. Пръстът му се заби в бутона за повикване.

Вратите на кабината се отвориха веднага – частният асансьор винаги чакаше, за да го закара долу. Той ме метна вътре и аз се блъснах в насрещната стена.

С отчаяние издърпах колана на палтото си, неотложността на ситуацията ми даде сила. Скъсах копчетата и те се разпръснаха във всички посоки. Вратите се затваряха, когато се обърнах с лице към него, разтворила реверите на палтото си широко, така че да може да види това, което носех отдолу.

Ръката му се изстреля и блокира вратата, така че да не се затвори. Блъсна я силно и я разтвори. Бодито, което носех, беше кървавочервено – нашият цвят – и изключително оскъдно откъм плат. Ефирна мрежа покриваше гърдите и интимните ми части, а талията ми бе обвита в изрязани ленти, наподобяващи бинтове.

– Кучка – изсъска той, буйстваше в тясното пространство и го караше да изглежда жалко. – Продължаваш да притискаш!

– Аз съм твоята кучка – отвърнах гневно, усетих как сълзите ми преливат и потичат. Беше болезнено да го виждам толкова разгневен на мен, въпреки че го разбирах. Имаше нужда от отдушник и аз бях на разположение за целта. Беше ме предупредил... беше се опитал да ме предпази... – Мога да се справя е теб, Гидиън. Мога да се справя с всичко, което си.

Той ме запокити обратно в стената и ме притисна толкова силно, че ударът ми изкара въздуха. Устата му покри моята, езикът му се заби надълбоко. Ръцете му грубо стиснаха гърдите ми, коляното му ме натисна силно между краката.

Извих се към него, борейки се да сваля палтото си. Беше ми прекалено горещо, по гърба и корема ми течеше пот. Гидиън изтръгна връхната ми дреха и я хвърли настрани, без да отлепя устни от моите. Изпуснах стон на благодарност, ръцете ми обвиха шията му, а сърцето ми се изпълни с облекчение от това, че го прегръщам. Пръстите ми се заровиха в косата му, стегнах захвата си в опит да се изкатеря по него.

Гидиън рязко откъсна устни от мен, а после махна ръцете ми.

– Не ме докосвай.

– Майната ти – избухнах аз, прекалено наранена, за да спестя думите си. Напук на него се освободих от хватката му и прокарах свободно ръце навсякъде по твърдите му като скала рамене и бицепси.

Той ме блъсна назад и ме притисна към стената с ръка върху гърдите ми. Без значение как се дърпах и как дерях тази стоманена ръка, не можех да го помръдна. Можех само да гледам, докато той издърпваше връзката на анцуга си.

Желание и предчувствие се зародиха в мен.

– Гидиън...?

Погледът му – толкова тъмен и призрачен – улови моя.

– Може ли да държиш ръцете си далеч от мен?

– Не. Не искам.

Той кимна и ме пусна само за да ме завърти с лице към стената. Прикована от тялото му, имах минимално място за движение.

– Не се бори с мен – заповяда той с устни на ухото ми.

А после завърза ръцете ми за парапета.

Замръзнах, шокирана от факта, че той действително ме обездвижваше. Бях толкова изненадана и невярваща, че почти не се съпротивлявах. Едва след като видях как завързва тънката връзка на възел, осъзнах, че не се шегува.

Ахнах и задърпах ръцете си.

– Какво правиш?

Той не ми отговори.

Просто излезе.

Като се извъртях максимално, успях да видя как влиза във всекидневната точно когато вратата се затвори.

– О, господи – изшептях. – Не би го направил.

Не можех да повярвам, че ще ме отпрати по този начин... завързана в асансьора само по бельо. Да, в момента главата не го слушаше, но не можех да повярвам, че моят безумно ревнив съпруг ще ме изложи на показ по този начин пред всеки, който се намираше в лобито, само за да се отърве от мен.

– Гидиън! Да го вземат мътните! Да не си посмял да ме оставиш тук по този начин! Чуваш ли ме?! Върни си задника тук!

Дръпнах с всичка сила връзката, обхванала китките ми, но възелът беше стегнат.

Изминаха секунди, после минути. Кабината не се движеше и след като крещях до прегракване, осъзнах, че няма и да се задвижи. Чакаше натискането на бутона, стоеше в готовност за командата на Гидиън. Точно като мен.

Щях да го наритам по шибания задник, когато се освободя. Никога не бях изпитвала такъв гняв.

– Гидиън!

Наведох се и тръгнах назад, после повдигнах и изпънах единия си крак, за да достигна бутона, отварящ вратите. Натиснах го с палеца си. Когато се разтвориха, си поех дълбоко въздух и се приготвих да изкрещя...

А после дъхът ми секна от внезапен шок.

Гидиън крачеше от всекидневната към антрето... напълно гол. И мокър от главата до петите. Членът му беше толкова твърд, че се извиваше чак до пъпа му. Главата му беше отметната назад, пиеше жадно вода от бутилка, вървеше свободно и леко, но и дебнещо.

Изправих се, докато той се приближаваше, бях задъхана както от бушуващите в мен емоции, така и от дълбочината на глада си. Гадняр или не, исках го със свирепост, с която не можех да се преборя. Той беше объркващ и секси, повреден и перфектен.

– Ето. – Той поднесе кристална чаша към устните ми, която не бях забелязала, прекалено заета да изпивам с очи великолепното му тяло. Чашата беше почти пълна, червеникавозлатната течност вътре се разплиска по устните ми, когато той я наклони.

Устата ми се отвори инстинктивно и той изсипа алкохола вътре, силният вкус изгори езика и гърлото ми. Закашлях се и той изчака с премрежени очи. Миришеше свежо и чисто, разхладен от душа.

– Допий го.

– Прекалено силно е! – възпротивих се аз.

Той просто изля още една голяма глътка върху разтворените ми устни. Заритах към него и изругах, когато ударих крака си... без да успея да му причиня никаква болка.

– Спри!

Той пусна празната бутилка вода и хвана лицето ми в шепа. Палецът му избърса капчиците алкохол по брадичката ми.

– Трябва да ме оставиш да се успокоя, а ти – да се отпуснеш малко. Ако продължаваме така, ще се разкъсаме един друг.

Една глупава сълза се търкулна от ъгъла на окото ми. Гидиън изръмжа и се наведе към мен, езикът му ближеше следата, оставена от нея по бузата ми.

– Разбит съм на парчета, а ти ме удряш с юмруци. Не мога да го понеса, Ева.

– А аз не мога да понеса да ме изолираш – прошепнах, дръпвайки отново проклетата връзка. Алкохолът разливаше огън във вените ми. Вече можех да усетя пипалата на опиянението, впиващи се в сетивата ми.

Той сложи ръка на моята и прекрати нервните ми движения.

– Спри това. Ще се нараниш.

– Освободи ме.

– Докосването ти ме изважда от равновесие. Държа се на косъм – повтори той, звучеше отчаяно. – Не мога да си позволя да превъртя. Не и с теб.

– А с някой друг? – Гласът ми стана остър. – От някой друг ли имаш нужда?

Аз също започвах да превъртам. Гидиън беше силният в нашата връзка, опората. Мислех, че мога да бъда същото за него. Исках да го защитавам, да бъда негово убежище.

Но Гидиън нямаше нужда от подслон за бурята, той беше бурята. А аз дори не бях достатъчно силна да издържа на мощта на унищожителното му настроение.

– Не. Исусе. – Той ме целуна. Силно. – Ти имаш нужда да се контролирам. Трябва да се контролирам, когато съм с теб.

Усетих надигането на паниката. Той знаеше. Знаеше, че не бях достатъчна.

– С другите си бил различен. Не си се възпирал...

– Мамка му! – Гидиън се извъртя и заби юмрук в контролния панел. Вратите се отвориха с мелодията от песен на Сара Маклаклан, в която се пееше за притежаване, а после той хвърли чашата, разбивайки я в стената на антрето. – Да, бях различен. Ти ме направи различен.

– И ти ме мразиш за това. – Започнах да плача, тялото ми се свлече до стената на кабината.

– Не. – Той ме обгърна с ръце, охладеното му от водата тяло се изви по дължината на гърба ми. Потърка лицето си в мен, прегръдката му беше толкова силна, че не можех да дишам. – Обичам те. Ти си моята съпруга. Целият ми шибан живот. Ти си всичко.

– Просто искам да ти помогна! – изплаках аз. – Искам да бъда до теб, но ти не ми позволяваш!

– Господи, Ева! – Ръцете му започнаха да се движат, да милват, да се плъзгат, да галят, да успокояват. – Не мога да те спра. Нуждая се от теб прекалено много.

Хванах парапета с двете си ръце, бузата ми беше опряна в студеното огледало. Алкохолът вече проявяваше магическото си действие. Обзе ме гореща отпуснатост, която удави остатъка от гнева и желанието ми за съпротива, докато те не отплуваха съвсем, оставяйки ме тъжна и изплашена, и така отчаяно ужасяващо влюбена.

Ръката му се пъхна между бедрата ми, триеше и търсеше. С мощно дръпване той отвори закопчалките, които държаха предната и задната част на бодито заедно. Изпъшках при това внезапно освобождаване на напрежението. Вагината ми беше мокра и набъбнала от умелите движения на ръцете му и от картината в главата ми как той се приближава гол към мен.

Главата ми падна на неговото рамо и видях отражението му. Очите му бяха затворени, устните – разтворени. По лицето му беше изписана уязвимост и това ме опропасти. Той страдаше толкова много. Не можех да го понеса.

– Кажи ми какво да направя – прошепнах. – Кажи ми как да ти помогна.

– Шшшт! – Езикът му очерта извивките на ухото ми. – Остави ме да се успокоя.

Лекият като перце допир на палеца му върху мрежата, покриваща зърното ми, ме подлудяваше. Плъзгането на пръстите му между хлъзгавите устни на цепката ми ме накара да затреперя. Той знаеше къде да ме докосне, точно колко да натисне.

Извиках, когато пъхна два пръста в мен, ходилата ми се свиха, повдигнах се на пръсти. Коленете ми бяха слаби, краката ми трепереха от напрежение. Въздухът в асансьора беше плътен и горещ, наситен с нуждата, която се изливаше на вълни от него.

– О, господи! – Той изпъшка, когато вулвата ми се стегна около него, хълбоците му се въртяха срещу мен, триейки ерекцията му в дупето ми. – Ще натъртя тази сладка вулва, Ева. Не мога да спра.

Ръката му обви талията ми и ме повдигна, издърпа ме назад така, че ръцете ми бяха изпънати, а аз бях наведена напред. Раздели с коляно краката ми, пръстите му излязоха мокри от цепката ми. Усетих как ръката му докосва бедрото ми, а после Гидиън прокара широкия ръб на пениса си през дупето ми и го вряза между устните на вулвата ми. Задържах дъха си и се загърчих срещу тази копринена твърдост. Бях го искала цял ден, копнеех за усещането на големия му член вътре в мен, имах нужда да го накарам да свърши.

– Почакай – изръмжа той, протягайки се едновременно към талията и рамото ми, пръстите му се свиха нетърпеливо. – Остави ме да...

Вулвата ми се стегна, пулсирайки около дебелата му главичка.

Гидиън изруга и тласна – един силен тласък, с който го напъха дълбоко. Извиках от приятната болка, извих се от твърдата пълнота, усещах паренето на разпънатите вътрешни мускули и нежни тъкани.

– Да – изсъска той, дръпна ме пак силно към себе си, докато вулвата ми се прилепи към плътната основа на пениса му. Той завъртя хълбоци, топките му лежаха тежко върху набъбналия ми клитор. – Тясна си, мамка му...

Изстенах и се опитах да се задържа за парапета, тялото ми се залюля, когато той започна да ме чука. Усещането беше опустошително – да бъда изпълнена толкова изцяло, а после внезапно изпразнена. Коленете не ме държаха, сърцевината ми пулсираше от удоволствие, докато той ме разширяваше силно и грижливо. Всички емоции, които той беше натрупал в себе си, се забиваха в мен, безмилостните тласъци на члена му масажираха всеки чувствителен нерв.

Започнах да свършвам, преди да осъзная, че оргазмът наближава; пъшках името му, докато удоволствието вилнееше в тялото ми с мощни вибрации.

Главата ми се отпусна между ръцете, мускулите ми бяха слаби и безполезни. Гидиън ме задържа изправена с ерекцията си. Използваше тялото ми. Вземаше го. Хриптеше примитивно всеки път, когато навлизаше до дъно в мен.

– Толкова дълбоко – ръмжеше той. – Толкова хубаво.

С периферното си зрение улових движение, замъглените ми очи се фокусираха върху отражението ни в огледалото. С нисък болезнен вик започнах да свършвам отново, ако въобще бях спирала. Гидиън бе най-изгарящо еротичната гледка, която някога бях виждала: бицепсите му, плътни и твърди, поддържаха теглото ми; хълбоците му се напрягаха от усилие; задникът му се свиваше и разпускаше, докато ме чукаше; мускулите на корема му се очертаваха от силата, с която въртеше бедрата си с всеки тласък.

Той беше създаден, за да чука, но беше усъвършенствал умението, използваше всеки сантиметър от невероятното си тяло, за да направи жената робиня на удоволствието. За него това беше вродено, инстинктивно. Дори пиян и почти подивял от мъка, ритъмът му беше стегнат и прецизен, а фокусът му – пълен.

Всеки тласък го изпращаше дълбоко в мен, докосваше най-чувствителните местенца отново и отново, докарваше ме до екстаз, докато се предадох пред яростната му атака. Още една кулминация се надигна в мен като приливна вълна.

– Точно така – изохка той. – Изцеди члена ми, ангелче. Господи... Караш ме да свършвам.

Усетих как пенисът му става по-плътен, по-дълъг. По кожата ми пропълзяха тръпки; дробовете ми се разтвориха за въздух. Гидиън отметна глава назад и изрева като животно, докато се изпразваше бясно. Стиснал бедрата ми, той ме нанизваше на еякулиращия си член, свършваше силно и сякаш вечно, изпълвайки ме, докато по вагината и вътрешната част на бедрата ми не потече сперма.

Той забави тласъка на бедрата си, задъхваше се, наведе се напред и притисна буза до рамото ми.

Започнах да се свличам на колене.

– Гидиън...

Той ме издърпа нагоре.

– Не съм приключил – каза грубо, все още дебел и твърд вътре в мен.

И започна отново.

***

Събудих се с усещането за косата му, галеща ме по рамото, и допира на топлите му твърди устни. Изтощена, опитах да се претърколя по-далеч, но една ръка около талията ми ме придърпа обратно.

– Ева – каза раздразнено той. Ръката му хвана едната ми гърда, умелите му пръсти се заиграха със зърното ми.

Беше тъмно и лежахме в леглото, въпреки че почти не си спомнях как ме е занесъл там. Беше ме съблякъл, изтрил с влажна кърпа и обсипал с целувки лицето и китките ми. Сега ръцете ми бяха обвити в бинтове, намазани с мехлем и превързани грижливо.

Бях се възбудила от нежните му ласки върху протритото място, смесицата от удоволствие и болка. Той го бе забелязал.

С очи, блестящи от похот, беше разтворил краката ми и ме беше лизал с властна настойчивост, която ми отне способността да мисля и да се движа. Ближеше и смучеше цепката ми до безкрайност, докато загубих представа колко пъти ме накара да свърша с порочния си език.

– Гидиън... – Извърнах глава и го погледнах през рамо. Той се беше подпрял на една ръка, очите му блестяха на слабата светлина на луната. – Останал си с мен?

Може би беше безразсъдно да се надявам, че е останал с мен, докато спя, но да споделям легло с него беше нещо, което обожавах. И за което копнеех.

Той кимна.

– Не можех да те оставя.

– Радвам се.

Той ме обърна по гръб и ме гушна, завзе устните ми и ме целуна нежно. Мамещите движения на езика му отново ме възбудиха и ме накараха да изстена.

– Не мога да спра да те докосвам – прошепна той, докато хващаше тила ми, задържа ме неподвижна и задълбочи целувката, гризвайки нежно със зъби долната ми устна. – Когато те докосвам, не мисля за нищо друго.

Нежността се сля с любовта.

– Мога ли и аз да те докосвам?

Той затвори очи и изрече умолително:

– Моля те.

Надигнах се към него, ръцете ми се плъзнаха в косата му, за да го държа, както той държеше мен. Прокарах езика си по неговия, устите ни бяха горещи и влажни. Краката ни се преплетоха, тялото ми се изви, за да се притисне към твърдостта му.

Той простена меко и ме накара да забавя темпото, обърна ме и ме притисна към леглото. Отдръпна се и отлепи устните си от моите, започна да ме хапе и смуче. Проследяваше извивката на устните ми с върха на езика си.

Изхленчих в протест, исках го по-дълбоко и по-силно. Вместо това той ме ближеше лениво, галеше небцето ми, вътрешната страна на бузите ми. Стегнах краката си и го дръпнах по-близо. Той залюля хълбоци, притисна ерекцията си към бедрото ми.

Гидиън продължи да ме целува, докато устните ми не станаха горещи и подути, а слънцето изгря в небето. Продължи да ме целува, докато не свърши с горещ изблик върху кожата ми. Не веднъж, а два пъти.

Да го усетя как свършва, да чуя ниския звук от болезнените му стонове на удоволствие, да знам, че мога да го доведа до оргазъм само с целувка... Овлажних бедрото му с копнежа си и започнах да се трия в него, докато стигнах върха.

Със започването на новия ден той премахна разстоянието, което бе поставил между нас в асансьора. Прави любов с мен, без да прави секс. Обеща ми предаността си, като ме направи център на своя свят. Между ъглите на нашето легло нямаше нищо друго. Само ние и любовта, която ни разголваше и едновременно с това ни правеше цели.

Когато се събудих отново, го намерих да спи до мен, устните му бяха подути от целувки също като моите. Лицето на Гидиън беше меко в съня му, но леката бръчка между веждите му ми каза, че не спи толкова дълбоко, колкото бих се надявала. Лежеше настрани, тялото му беше изпънато на матрака дълго и стройно, чаршафите бяха усукани около краката му.

Беше късно, почти девет, но не ми даваше сърце нито да го будя, нито да го оставя. Не бях от дълго време на тази работа, за да си позволя да пропусна ден, но все пак реших да го направя.

Поставях нуждите си на първо място, що се отнасяше до кариерата ми, давах ѝ властта някой ден да застане между двама ни. Знаех, че желанието ми да бъда независима не беше погрешно, но в този момент не го чувствах и като правилно.

Облякох тениска и къси панталонки, излязох от спалнята и тръгнах по коридора към кабинета на Гидиън, където смартфонът му пищеше със забравената сутрешна аларма. Изключих го и отидох в кухнята.

Отбелязах мислено нещата, които трябваше да свърша, обадих се и оставих съобщение на Марк за това, че няма да ида на работа заради спешен случай в семейството. После по същия начин уведомих Скот, че Гидиън няма да стигне в офиса до девет и може изобщо да не ходи днес. Казах му да ми се обади и може да поговорим за това.

Надявах се да задържа Гидиън вкъщи цял ден, въпреки че се съмнявах той да се съгласи. Имахме нужда от време заедно сами. Време да се възстановим.

Взех смартфона си от антрето и се обадих на Ангъс. Той вдигна при първото позвъняване.

– Здравейте, госпожо Крос. Готови ли сте за тръгване с господин Крос?

– Не, Ангъс, за момента оставаме тук. Не съм сигурна дали ще излизаме от мезонета днес. Чудех се дали знаеш къде държи Гидиън онези бутилки с лек за махмурлук?

– Да, разбира се. Трябват ли ви?

– На Гидиън може да му потрябват, когато се събуди. Само за всеки случай бих искала да има една подръка.

Последва пауза.

– Ако нямате нищо против, че питам – каза той, а шотландският му акцент стана по-отчетлив, – да не би това да има нещо общо с посещението на господин Видал снощи?

Потърках челото си, усещах предупредителните знаци за наближаващо главоболие.

– Да, изцяло.

– Крис вярва ли? – попита той тихо.

– Да.

Той въздъхна.

– Е, това обяснява нещата. Момъкът едва ли е очаквал това. Отричането е това, което познава и с което може да се справи.

– Понесе го зле.

– Да, сигурен съм, че така е било. Хубаво е, че има вас, Ева. Правите правилното нещо за него, въпреки че може да му отнеме време да го разбере. Ще донеса онази бутилка.

– Благодаря ти.

Изпълнила тази задача, обърнах вниманието си към това да почистя апартамента. Първо измих празните чаши и гарафата, които намерих в кухнята, после взех метлата и лопатата и отидох в антрето да измета разбитото стъкло. Докато събирах нещата, изпаднали от чантата ми, отговорих на позвъняването на Скот, а когато затворихме, се съсредоточих върху това да изтъркам стената на антрето и пода, за да отстраня засъхналите следи от бренди.

Предната нощ Гидиън ми беше казал, че е разбит на парчета. Не исках да се събуди и да види апартамента си в това състояние. Нашият апартамент, поправих се. Нашият дом. Трябваше да започна да мисля по този начин. И Гидиън също. Трябваше да проведем разговор за това, че се опита да ме изрита оттук. Ако аз щях да правя по-голямо усилие да преплета живота си с неговия, той трябваше да стори същото.

Искаше ми се да има някой, с когото да поговоря за всичко това – приятел, който да ме изслуша и да ми даде мъдър съвет. Кари или Шона. Дори Стивън, който имаше такъв маниер, че с него се говореше с лекота. Имахме и доктор Питърсън, но това не беше същото.

Засега Гидиън и аз пазехме тайни, които можехме да споделим единствено помежду си, и това ни държеше изолирани и зависими един от друг. Насилниците ни не бяха отнели само невинността ни; те бяха ограбили и свободата ни. Дори след като насилието беше отдавна приключило, ние все още бяхме в капана на фалшивите фасади, зад които живеехме. Все още бяхме оковани от лъжи, но по различен начин.

Тъкмо бях приключила да чистя всички петна от огледалото в асансьора, когато той започна да се спуска заедно с мен. Бях само по тениска и бельо.

– Сериозно? – промърморих, като махнах гумените си ръкавици, за да се опитам да оправя косата си. След като се бях търкаляла с Гидиън цяла нощ, изглеждах ужасно.

Вратите се разтвориха и Ангъс тръгна да влиза вътре, но замря с крак във въздуха, когато ме видя. Преместих се, като се опитах да прикрия връзката, която още висеше на парапета зад мен. Гидиън я беше разрязал с ножици, освобождавайки китките ми, но бе оставил доказателството.

– А, здрасти – казах аз, гърчейки се от смущение. Нямаше добро обяснение, което можех да дам за това, че когато Ангъс бе извикал асансьора, за да се качи нагоре, аз се намирах вътре, при това полуоблечена и с жълти гумени ръкавици. За да изглеждат нещата още по-зле, устните ми бяха толкова червени и подпухнали от целувките на Гидиън, продължили с часове, че нямаше начин да скрия какво съм правила цяла нощ. Бледо сините очи на Ангъс светнаха развеселено.

– Добро утро, госпожо Крос.

– Добро утро, Ангъс – отвърнах с цялото достойнство, което успях да събера.

Той протегна към мен бутилката с лека за махмурлук, за която бях почти сигурна, че съдържа алкохол, смесен с течни витамини.

– Заповядайте.

– Благодаря. – Думите ми бяха искрени и наситени с допълнителна признателност за това, че не задаваше въпроси.

– Обадете ми се, ако имате нужда от нещо. Ще бъда наблизо.

– Ти си върхът, Ангъс.

Качих се обратно в мезонета. Когато вратите се отвориха, чух, че стационарният телефон звъни. Пързаляйки се в кухнята на босите си крака, се затичах към него, за да грабна слушалката, с надеждата шумът да не е събудил Гидиън.

– Ало?

– Ева, обажда се Араш. Крос с теб ли е?

– Да. Още спи, мисля. Ще проверя. – Тръгнах по коридора.

– Нали не е болен? Никога не се разболява.

– За всичко си има първи път. – Надникнах в спалнята и видях, че съпругът ми е величествено изтегнат в съня си, ръцете му бяха гушнали възглавницата ми, а лицето му беше заровено в нея. На пръсти отидох и оставих лека за махмурлук на нощното шкафче и пак на пръсти излязох, затваряйки вратата след себе си.

– Още спи – прошепнах.

– Еха. Добре, промяна в плана. Има някои документи, които и двамата трябва да подпишете преди четири часа следобед. Ще ги пратя по куриер. Обади ми се, когато са готови, и ще изпратя някой да ги вземе.

– Трябва аз да подпиша нещо? Какво е?

– Не ти ли е казал? – Той се засмя. – Е, няма да развалям изненадата. Ще видиш, като ги получиш. Обади се, ако имаш някакви въпроси.

Изръмжах тихо.

– Добре. Благодаря.

Затворихме и аз се загледах в коридора към спалнята с присвити очи. Какво беше намислил Гидиън? Подлудяваше ме, че беше задействал неща и се беше погрижил за проблеми, без да поговори с мен за тях.

Смартфонът ми започна да звъни в кухнята. Претичах през всекидневната и погледнах дисплея. Номерът не ми беше познат, но кодът беше на Ню Йорк.

– За бога – промърморих, имах чувството, че вече съм прекарала цял ден на работа, а беше едва десет и половина сутринта. Как, по дяволите, се справяше Гидиън с това едновременно дърпане в различни посоки? – Ало?

– Ева, пак е Крис. Надявам се, нямаш нищо против, че Айрланд ми даде номера ти.

– Не, няма проблем. Съжалявам, че не ти звъннах по-рано. Не исках да те тревожа.

– Значи той е добре?

Отидох да седна на един от високите столове.

– Не. Беше тежка нощ.

– Звънях в офиса му. Казаха ми, че тази сутрин го няма.

– Вкъщи сме. Той още почива.

– Значи нещата са зле – предположи Крис.

Познаваше добре моя мъж. Гидиън беше човек с навици, животът му беше прецизно подреден и сегментиран. Всяко отклонение от установените модели се случваше толкова рядко, че беше повод за притеснение.

– Ще се оправи – уверих го. – Ще се погрижа за това. Просто има нужда от малко време.

– Има ли нещо, което аз мога да направя?

– Ако се сетя за такова, ще ти кажа.

– Благодаря ти. – Той звучеше уморен и разтревожен. – Благодаря ти, че ми каза истината и че си му опора. Ще ми се аз да съм бил до него, когато се е случило. Сега трябва да живея с факта, че не съм.

– Всички трябва да живеем с това. Вината не е твоя, Крис. Това не го прави по-леко, знам, но трябва да го помниш, или ще се съсипеш. Което няма да помогне на Гидиън.

– Твърде мъдра си за годините си, Ева. Толкова се радвам, че той те има.

– Аз извадих късмет с него – казах тихо. – И то голям.

Приключих разговора и неволно се замислих за майка си. Да видя това, през което минаваше Гидиън, ме накара да я оценя още повече. Тя беше до мен тогава, беше се борила за мен. Тя също бе изпитвала вина, което я направи покровителски настроена до степен на лудост, но благодарение на нейната любов една определена част от мен не беше толкова повредена, колкото при Гидиън.

Обадих ѝ се и тя вдигна веднага.

– Ева. Напоследък ме избягваш нарочно. Как се предполага да планирам сватбата ти без твоето мнение? Има толкова много решения за вземане и ако взема някое погрешно, ти ще...

– Здрасти, мамо – прекъснах я. – Как си?

– Стресирана – каза тя, задъханият ѝ по природа глас издаваше немалко обвинение. – Как другояче да съм? Планирам един от най-важните дни в живота ти съвсем сама и...

– Мислех си, че можем да се съберем в събота и да нахвърляме целия план, ако това пасва на твоя график.

– Наистина ли? – Изпълненото с надежда удоволствие в гласа ѝ ме накара да се почувствам виновна.

– Да, наистина. – Мислила бях за втората сватба като за нещо, което беше повече за майка ми, отколкото за когото и да е друг, но грешах. Тя беше важна и за нас с Гидиън, още една възможност да потвърдим неразривната си връзка. Не за целия свят, а за нас двамата.

Той трябваше да спре да ме държи на разстояние, за да ме предпазва, а аз – да спра да се тревожа, че ще изчезна, когато стана госпожа Гидиън Крос.

– Това би било чудесно, Ева! Можем да хапнем късна закуска тук заедно със сватбения агент. Да прекараме следобеда в обсъждане на всички възможности.

– Искам нещо малко, мамо. Интимно. – Преди да успее да възрази, побързах да изложа идеята на Гидиън: – Можем да направим огромен прием за гости, но искам самата сватба да е лична.

– Ева, хората ще се обидят, ако са поканени на приема, но не и на церемонията!

– Наистина не ме интересува. Не се женя за тях. Женя се, защото съм влюбена в мъжа на мечтите си и ще прекараме остатъка от живота си заедно. Не искам фокусът и за миг да се измества от това.

– Мила... – Тя въздъхна, сякаш бях пълна невежа. – Можем да поговорим повече за това в събота.

– Добре. Но няма да променя решението си. – Усетих как по гърба ми пробяга тръпка и се обърнах. Гидиън стоеше точно пред прага на кухнята и ме гледаше. Нахлузил бе анцуга си от предната нощ, косата му все още беше разрошена от съня, а очите – премрежени.

– Трябва да приключвам – казах на майка си. – Ще се видим този уикенд. Обичам те.

– И аз те обичам, Ева. Точно затова искам най-доброто за теб.

Прекратих разговора и оставих телефона си в кухненския кът. Плъзнах се от седалката и се обърнах към Гидиън.

– Добро утро.

– Не си на работа – каза той, гласът му беше по-дрезгав, по-секси от обичайното.

– И ти не си.

– По-късно ли ще отидеш?

– Не. И ти също няма да ходиш. – Отидох при него и обвих ръце около кръста му. Беше още затоплен от леглото. Моята сънена чувствена сбъдната мечта. – Днес ще се скрием тук, шампионе. Само ти и аз, релаксиращи в пижамите си.

Ръката му се стегна около ханша ми, а другата се вдигна и отмести косата от лицето ми.

– Не си ядосана.

– Защо да съм? – Вдигнах се на пръсти и целунах брадичката му. – Ти ядосан ли си ми?

– Не. – Той хвана тила ми в шепа и притисна бузата си към моята. – Радвам се, че си тук.

– Винаги ще бъда. Докато смъртта ни раздели.

– Планираш сватбата.

– Чул си, а? Ако имаш предпочитания, кажи ги сега или замълчи завинаги.

Той остана безмълвен за дълго време – достатъчно, за да разбера, че няма какво да добави.

Наклоних глава, улових устните му и го целунах бързо и сладко.

– Видя ли какво ти оставих до леглото?

– Да, благодаря ти. – Сянка на усмивка докосна устните му Той изглеждаше като мъж, който е бил добре изчукан, което ме изпълни с женска гордост

– Също така те отървах от работа днес, но Араш каза, че ще изпрати някакви документи до нас. Не искаше да ми каже какви са.

– Явно ще трябва да почакаш, за да разбереш.

С върховете на пръстите си погалих веждата му.

– Как се справяш?

Той сви едното си рамо.

– Не знам. Точно сега се чувствам ужасно.

– Нека се върнем към онази баня, която пропусна снощи.

– Ммм, вече се чувствам по-добре.

Преплетох пръсти с неговите и го поведох обратно към спалнята.

– Искам да бъда мъжът на мечтите ти, ангелче – каза той, изненадвайки ме. – Искам това повече от всичко. Погледнах към него.

– Вече изпълни тази част.

***

Загледах се в договора, поставен пред мен, сърцето ми биеше със замайваща комбинация от любов и възторг. Вдигнах очи от масичката за кафе, докато Гидиън влизаше в стаята; косата му още беше влажна от къпането ни заедно, дългите му крака бяха обути в черно копринено долнище на пижама.

– Купуваш къщата в Аутър Банкс? – попитах го, имах нужда от потвърждението му, въпреки че доказателството беше пред мен. Сексапилната му уста се изви в усмивка.

– Ние купуваме къщата. Съгласихме се, че ще го направим.

– Обсъдихме това. – Договорената цена беше малко смайваща и ме навеждаше на мисълта, че собствениците не са били лесни за убеждаване. А той ги беше помолил да оставят копие на "Гола в смъртта" в къщата заедно с обзавеждането на голямата спалня. Винаги мислеше за всичко.

Гидиън седна на дивана до мен.

– А сега действаме за това.

– В Хамптънс щеше да е по-близо. Или Кънектикът.

– Стига се бързо със самолет. – Той повдигна брадичката ми с пръста си и притисна устни към моите. – Не се тревожи за логистиката – промърмори. – Бяхме щастливи там, на плажа. Още те виждам как ходиш по брега. Помня как те целувах на пристана... как те полагах на онова голямо бяло легло. Изглеждаше като ангел, а онова място за мен беше като Рая.

– Гидиън. – Опрях чело в неговото. Обичах го толкова много. – Къде да подпишем?

Той се отдръпна и прелисти договора, докато намери първия жълт знак "подпишете тук". Погледът му пробяга по масичката за кафе и той се намръщи.

– Къде ми е писалката?

Изправих се.

– Имам една в чантата си.

Като ме хвана за ръката, той ме дръпна да седна обратно.

– Не. Трябва ми моята писалка. Къде е пликът, в който бяха документите?

Видях, че лежи още на пода, между дивана и масата, където го бях пуснала, когато разбрах какво е изпратил Араш. Вдигнах го и осъзнах, че все още тежеше, обърнах го на масата, така че останалото да се изтърколи навън. Върху стъклото изтрака автоматична писалка и една малка снимка падна плавно.

– А, ето – каза той, взе писалката и със замах се подписа върху прекъснатата линия. Докато се подписваше и на останалите страници, аз вдигнах снимката и усетих стягане в гърдите.

Беше снимка на него и баща му на плажа, за който ми беше разказал в Северна Каролина. Той беше малък, може би на четири или пет, малкото му личице беше напълно съсредоточено, докато помагаше на баща си да построи пясъчен замък. Джефри Крос седеше срещу сина си, тъмната му коса се развяваше от океанския бриз, а лицето му беше красиво като на филмова звезда. Беше облечен само по къси бански гащета и демонстрираше тяло, силно напомнящо на това, което Гидиън излагаше на показ днес.

– Еха – изшептях аз, знаех, че ще направя копия на снимката и ще ги поставя в рамки във всеки от апартаментите ни. – Невероятно е.

– Ето. – Той бутна към мен договора с поставената върху него писалка. Оставих снимката и вдигнах писалката, като я обърнах и погледнах гравираното "ГК" върху нея.

– Да не си суеверен или нещо такова?

– Беше на баща ми.

– О! – Погледнах го.

– Той подписваше всичко с нея. Никога не излизаше, без да я затъкне в джоба си. – Той приглади косата си встрани от лицето. – С тази писалка той унищожи името ни.

Сложих ръка на бедрото му.

– А ти го създаваш отново със същата писалка. Разбирам.

Връхчетата на пръстите докоснаха бузата ми, допирът беше нежен и топъл.

– Знаех, че ще разбереш.

15.

– Огромна спалня "за него и нея", класика. – Блеър Аш се усмихваше, докато химикалката му летеше по големия бележник, закрепен на твърда подложка. Погледът му се вдигна и обходи цялостно спалнята на Ева в мезонета, онази, която го бях накарал да обзаведе така, че изцяло да прилича на стаята на жена ми в апартамента ѝ в Горен Уест Сайд.

– Колко голяма промяна търсите? – попита дизайнерът. – Желаете ли да започнем съвсем отначало, или просто искате най-лесната структурална промяна, която ще обедини двете стаи?

Оставих на Ева да отговори. Беше ми трудно да взема участие, като знаех, че нито един от двама ни не искаше истински тази промяна. Домът ни скоро щеше да отразява колко съм повреден и колко зле това влияеше на брака ни. Цялото упражнение ми действаше като нож в стомаха.

Тя ми хвърли един поглед, а после попита:

– Какво точно ще представлява лесният начин?

Аш се усмихна, разкривайки леко кривите си зъби. Беше привлекателен – или поне така ме уверяваше Айрланд – и носеше обичайните си дрехи: скъсани дънки и тениска с блейзер върху нея. Не ми пукаше изобщо за вида му Това, което ме интересуваше, беше талантът му, на който се възхищавах достатъчно, за да го наема да обзаведе както офиса, така и дома ми. Това, което не ми харесваше, бе начинът, по който гледаше жена ми.

– Можем просто да коригираме структурата на голямата баня и да избием извит вход през стената, като така ефективно ще свържем двете стаи чрез банята.

– Точно каквото ни трябва – каза Ева.

– Ясно. Бързо и резултатно е, а и изграждането няма да наруши живота ви толкова много. Или – продължи той – бих могъл да ви покажа някои алтернативи.

– Като например?

Той се премести толкова близо до нея, че рамото му допираше нейното. Аш беше почти толкова рус, колкото и Ева, изглеждаха поразяващо един до друг, когато той наклони глава към нейната.

– Ако работим с площта на всичките три спални и на голямата баня – отвърна той, говореше само на нея, сякаш аз не бях там, – бих могъл да направя кралска спалня, която е еднакво голяма в двете си половини. Двете стаи ще са с еднакъв размер и със съединени кабинети за двама ви... или всекидневна, ако предпочитате.

– О! – Тя прехапа замислено долната си устна за секунда. – Не мога да повярвам, че скицира това толкова бързо.

Той ѝ намигна.

– Моето мото е "бърз и прецизен". Както и да изпълня задачата толкова добре, че да се сетите пак за мен, ако искате да го направите отново.

Облегнах се на стената със скръстени ръце, докато ги гледах. Ева изобщо не се усети, че думите на дизайнера бяха двусмислени. Аз не забелязвах нищо друго.

Телефонът в мезонета иззвъня и главата ѝ се вдигна. Тя ме погледна.

– Сигурно Кари е тук.

– Защо не вдигнеш ти, ангелче – предложих провлечено. – Може би е добре да го посрещнеш ти, да споделиш вълнението си.

– Да! – Тя прокара ръка по рамото ми, докато бързо излезе от стаята, мимолетно докосване, което отекна в мен.

Изправих се и се вторачих върху Аш.

– Флиртуваш с жена ми.

Той рязко се стегна, усмивката изчезна от лицето му.

– Съжалявам. Нямах нищо предвид с това. Просто исках госпожа Трамел да се чувства комфортно.

– Аз ще се тревожа за нея. Ти се тревожи за мен. – Не се и съмнявах, че има съмнения относно конструкцията, която искахме от него да изпълни. Всеки, който я видеше, би се усъмнил. Кой мъж с кръв във вените си и с капка ум в главата би имал съпруга като Ева и би спал не само в различно легло от нея, но и в различна стая.

Ножът в стомаха ми се заби по-дълбоко и се завъртя.

Тъмните му очи станаха безизразни и мрачни.

– Разбира се, господин Крос.

– А сега да видим какво си скицирал дотук.

***

– Какво мислиш? – попита Ева между хапките пица с пеперони и босилек. Беше се облегнала на кухненския плот и прегънала единия си крак назад във въздуха, избрала бе да остане права от отсрещната страна на мен и Кари.

Обмислих как да отговоря.

– Имам предвид, че идеята за голяма спалня с две огледални страни е прекрасна – продължи тя, попивайки устни с хартиена салфетка, – но ако решим да го направим по лесния начин, ще стане по-бързо. Освен това можем да изградим стената наново един ден, ако искаме да използваме стаята за нещо друго.

– Например за бебешка стая – каза Кари, докато тръскаше смлян червен пипер върху пицата си.

Апетитът ми изчезна и оставих върху хартиената чиния парчето, което ядях. Напоследък яденето на пица вкъщи не ми харесваше особено.

– Или стая за гости – поправи го Ева. – Хареса ми това, което ти обсъди с Блеър за твоя апартамент.

Кари я стрелна с поглед.

– Добре го извъртя.

– Хей, на теб умът ти може да е пълен с бебета, но останалите от нас имат първо да свършат други неща.

Тя казваше точно това, което исках да чуя, но...

Дали Ева имаше същите страхове като мен? Може би ме беше взела за съпруг, защото не можеше да ми устои, но слагаше чертата на това да ме приеме и като баща за децата си. Занесох чинията си до боклука и я хвърлих вътре.

– Имам да проведа няколко обаждания. Ти остани – обърнах се към Кари. – Прекарай време с Ева.

Той кимна.

– Благодаря.

Излязох от кухнята и прекосих всекидневната.

– Е – каза Кари, преди да изляза от обхвата на гласовете им. – Секси дизайнерчето май си пада по мъжа ти, бебчо.

– Не е вярно! – разсмя се Ева. – Ти си побъркан.

– Това е извън съмнение, но тоя Аш почти не те погледна цяла вечер, зяпаше единствено Крос.

Изсумтях. Аш беше схванал посланието ми, което ме увери в интелигентността му. Кари беше свободен да интерпретира това, както му харесва.

– Е, ако си прав – отвърна тя, – трябва да му призная, че има вкус.

Запътих се надолу по коридора и влязох в кабинета си, погледът ми попадна върху колажа на стената със снимки на Ева.

Тя беше единственото нещо, което не можех да затворя дълбоко в ума си. Винаги беше на преден план и тласкаше всичко, което правя.

Седнах на бюрото си и започнах да работя, надявах се да успея да наваксам каквото мога, така че остатъкът от седмицата да не бъде съвсем непродуктивен. Отне ми малко време да вкарам ума си в играта, но когато го направих, усетих облекчение. Разтуха бе да се фокусирам върху проблеми с конкретни решения.

Вече имах напредък, когато чух вик от всекидневната, който ми прозвуча като гласа на Ева. Спрях за момент и се заслушах. За момент всичко беше тихо, след което го чух пак, последван от повишения тон на Кари. Отидох до вратата и я отворих.

– Можеш да говориш с мен, Кари! Каза гневно жена ми. – Можеш да ми кажеш какво става.

– Знаеш какво става, мамка му – отвърна той, а остротата в тона му ме накара да изляза от кабинета си.

– Не знаех, че отново се самонараняваш!

Придвижих се по коридора. Ева и Кари се бяха изправили един срещу друг във всекидневната, двамата приятели се гледаха гневно на разстояние от няколко крачки.

– Това не е твоя работа – каза той, вдигнал високо рамене и с приведена отбранително брадичка. Той ме погледна. – Нито пък твоя.

– Не възразявам – отвърнах аз, въпреки че това не беше съвсем вярно. Начинът, по който Кари се саморазрушаваше, не беше моя работа, но това, че влияеше на Ева, беше.

– Глупости. Това са пълни шибани глупости. – Погледът на Ева се стрелна към мен и тя се обърна, включвайки ме в разговора. После отново погледна към Кари. – Мислех, че разговаряш с доктор Дейвис.

– Кога имам време за това? – присмя ѝ се той, приглаждайки с ръка косата си назад от челото. – Между работата ми и Тат и опитите ми да задържа Трей нямам време дори да спя!

Ева поклати глава.

– Това са оправдания.

– Не ми чети лекция, бебчо – предупреди ме той. – Нямам нужда от твоите глупости точно сега.

– О, господи. – Тя отметна глава назад и погледна към тавана. – Защо, по дяволите, мъжете в живота ми държат да ме изолират, когато се нуждаят от мен най-много?

– Не знам за Крос, но ти вече не си наоколо, когато ми трябваш. Справям се както мога.

Главата ѝ клюмна рязко.

– Това не е честно! Трябва да ми кажеш, когато се нуждаеш от мен. Не съм проклета ясновидка!

Завъртях се на пети и ги оставих да се разберат. Имах собствени проблеми, с които да се справям. Когато Ева беше готова, щеше да дойде при мен и аз щях да я изслушам, като внимавам да не давам прекалено много лично мнение.

Знаех, че няма да иска да чуе, че според мен ще ѝ е по-добре без Кари.

***

Светлината на ранното утро се спускаше по леглото и улавяше краищата на косите на Ева, докато тя спеше. Меките руси кичури блестяха като излъскано злато, сякаш светеха отвътре. Ръката ѝ лежеше леко свита на възглавницата до красивото ѝ лице, другата беше скътана между гърдите ѝ. Белият чаршаф я покриваше от ханша до бедрото, загорелите ѝ крака се подаваха сред безпорядъка, който бяхме сътворили, преди да заспим.

Не бях мъж, който се поддава на прищевки, но в този момент жена ми приличаше на ангел и вярвах, че наистина е такъв. Насочих фотоапарата към гледката, исках да запазя този неин образ завинаги. Затворът щракна и тя се раздвижи, устните ѝ се разтвориха. Снимах още веднъж, доволен, че съм купил фотоапарат, който може да я пресъздаде.

Клепачите ѝ потрепериха и се отвориха.

– Какво правиш, шампионе? – попита тя, гласът ѝ беше приятно дрезгав, а ирисите – тъмносиви. Оставих апарата на шкафа и се присъединих към нея в леглото.

– Възхищавам ти се.

Устните ѝ се извиха в усмивка.

– Как се чувстваш днес?

– По-добре.

– "По-добре" е чудесно.

Тя се претърколи и се пресегна за ментовите бонбони. Обърна се към мен, ухаеща на канела. Погледът ѝ се плъзна по лицето ми.

– Готов си да се пребориш със света днес, нали?

– Бих предпочел много повече да си остана вкъщи с теб.

Очите ѝ се присвиха.

– Само така казваш. Нямаш търпение да се върнеш към световното господство.

Наведох се и я целунах по върха на носа.

– Познаваш ме толкова добре.

Все още се удивлявах на това колко добре вникваше в същността ми. Чувствах се неспокоен, малко неуверен. Да се разсея с работа, да виждам конкретен прогрес, при който и да е от проектите, които лично следях, би облекчило това. Все пак отбелязах:

– Мога сутринта да работя от вкъщи, а после да прекарам следобеда е теб.

Тя поклати глава.

– Ако искаш да говорим, ще остана вкъщи. Иначе трябва да се връщам на работа.

– Ако работеше с мен, щеше също да можеш да работиш от разстояние.

– Би предпочел да ме притиснеш за това, а? Това ли избираш от двете неща, които споменах?

Претърколих се по гръб и преметнах ръка над очите си. Не ме беше притискала предния ден и знаех, че няма да ме притисне и днес. Или утре. Също като доктор Питърсън щеше да ме изчака търпеливо да ѝ споделя. Но и да знам, че чака, беше достатъчен натиск.

– Няма какво да кажа – промърморих. – Случи се. Сега Крис знае. Да говоря за това, след като вече е свършило, няма да промени нищо.

Усетих я как се обърна към мен.

– Не е важно да говориш за самите случки, а за това как се чувстваш относно тях.

– Не чувствам нищо. Просто... се изненадах. Не обичам изненадите. А сега вече го преодолях.

– Пълни глупости. – Тя се плъзна извън леглото прекалено бързо, за да я хвана. – Ако имаш намерение да ме лъжеш, просто си дръж устата затворена.

Изправих се в леглото и я гледах как заобикаля долната му част, скованите ѝ рамене с нищо не намалиха поразителната ѝ красота.

Нуждата от нея беше като постоянна пулсация в кръвта ми, толкова лесно провокирана от нейния огнен южняшки характер, превръщащ я в неуморно, нетърпеливо жадуване.

Бях чувал хората да казват, че жена ми е също толкова зашеметяваща като майка си, но не бях съгласен. Моника Стантън беше ледена красавица, жена, която излъчваше недостъпност. Ева беше изтъкана от огън и чувственост – беше достъпна, но страстта ѝ можеше да те изпепели.

Скочих от леглото и я пресрещнах, преди да стигне банята, като я хванах за раменете.

– Не мога да се карам с теб точно сега – казах ѝ искрено, взирайки се в помътнелите дълбини на буреносния ѝ поглед. – Ако сме скарани, няма да изкарам деня.

– Тогава не ми казвай, че си го преодолял, когато се бориш да не се разпаднеш!

Изръмжах ядосано.

– Не знам какво да направя в случая. Не виждам как това, че Крис знае, променя нещо.

Брадичката ѝ се повдигна.

– Той се тревожи за теб. Ще му се обадиш ли?

Обърнах глава настрани. При мисълта да видя втория си баща отново стомахът ми се обърна.

– Ще поговоря с него в някакъв момент. Все пак поддържаме общ бизнес.

– Би предпочел да го избегнеш. Кажи ми защо.

Отдръпнах се от нея.

– Няма изведнъж да станем най-добри приятели, Ева. С него почти не се виждахме преди и не виждам причина това да се променя.

– Ядосан ли си му?

– Исусе! Защо, по дяволите, трябва да е моя работа да го карам да се почувства по-добре? – Запътих се към душа.

Тя тръгна след мен.

– Нищо няма да го накара да се почувства по-добре и не мисля, че очаква това от теб. Просто иска да знае, че си влязъл в крачка.

Протегнах ръка в душкабината и завъртях кранчетата.

Ръката ѝ докосна гърба ми.

– Гидиън... не можеш просто да заключиш чувствата си в кутия. Освен ако не искаш експлозии като онази вечер. Или пореден кошмар.

Тъкмо споменаването на повтарящите се кошмари, които имах, ме накара да се обърна гневно към нея.

– През последните две нощи си бяхме съвсем добре!

Ева не се отдръпна пред лицето на яростта ми, както правеха всички останали, което само ме вбеси още повече. А да видя безбройните отражения на голото ѝ тяло в огледалата, не ми помогна.

– Не спа тук във вторник вечер – предизвика ме тя. – А снощи беше толкова изтощен, че се съмнявам да си сънувал каквото и да е.

Тя не знаеше, че една част от нощта бях спал в другата спалня, и не сметнах за нужно да ѝ го спомена.

– Какво искаш да ти кажа?

– Не аз съм важната в случая! Помага, като говориш за нещата, Гидиън. Да кажеш всичко, което имаш ни помага да получим перспектива.

– Перспектива? Имам си предостатъчно от нея. Нямаше как да сбъркам съжалението по лицето на Крис онази вечер. Или по твоето! Не искам никой да ме съжалява, мамка му. Не ми трябва шибаната им вина!

Веждите ѝ се вдигнаха.

– Не знам за Крис, но това, което си видял в мен, не е съжаление, Гидиън. Симпатия, може би, защото знам какво чувстваш. Болка – със сигурност, защото сърцето ми е свързано с твоето. Когато теб те боли, мен също ме боли. Трябва да се научиш да приемаш това, защото те обичам и няма да спра.

Думите ѝ ме разкъсаха. Протегнах се и хванах ръба на плъзгащия се стъклен параван на душкабината. Омекнала, тя се приближи към мен и ме взе в прегръдките си. Главата ми се наведе, попивах я. Миризмата ѝ, усещането за нея. Свободната ми ръка се плъзна около бедрата ѝ, дланта ми обхвана пълната извивка на задника ѝ. Вече не бях мъжът, с когото тя се бе запознала. В някои отношения бях по-силен, а в други – по-слаб. Именно със слабостта се борех. Преди не чувствах нищо. А сега...

– Той не те вижда слаб – промърмори тя, както винаги знаеше какво си мисля. Бузата ѝ лежеше върху сърцето ми. – Никой не би могъл. След това, което си преживял... да бъдеш мъжът, който си днес. Това е сила, миличък. И аз съм впечатлена.

Пръстите ми се впиха в податливата ѝ плът.

– Ти си пристрастна – промърморих. – Влюбена си в мен.

– Разбира се, че съм. Как би могло да е иначе? Ти си невероятен и перфектен...

Изсумтях.

– Перфектен за мен – поправи се тя. – И тъй като ми принадлежиш, това е хубаво нещо.

Дръпнах я назад и я вкарах под душа, заведох я под силните струи гореща вода.

– Чувствам се сякаш това е променило нещата – признах, – но не знам по какъв начин.

– Ще разберем заедно. – Ръцете ѝ пробягаха по раменете и надолу по ръцете ми. – Просто не ме дръж настрани. Спри да се опитваш да ме предпазиш, и то най-вече от себе си!

– Бих могъл да те нараня, ангелче. Не мога да поема никакви рискове.

– Все тая. Мога да те поваля, ако излезеш от контрол, шампионе.

Ако това беше истина, бих се чувствал по-добре.

Смених тактиката, като се надявах да избегна караница, която би разстроила остатъка от деня ми.

– Мислих си за обновленията по мезонета...

– Сменяш темата.

– Казахме всичко по нея. Не е затворена – уточних, – а просто оставена за момент, докато имаме още нещо, което да обсъдим по нея.

Тя ме изгледа.

– Защо се възбуждам, когато ми се направиш на алфа мъжкар?

– Не ми казвай, че има моменти, когато не те възбуждам.

– Боже, ще ми се. Щях да съм по-продуктивно човешко същество.

Отместих мократа коса от челото ѝ.

– Помисли ли за това какво искаш?

– Без значение е, стига да завършва с члена ти вътре в мен.

– Добре е да го знам. Говорех за мезонета.

Тя сви рамене, в очите ѝ светна закачливо веселие.

– Същото важи и за него.

***

Беше заведение за хранене, което туристите не биха и погледнали. Малко и грозновато, то имаше пластмасова шатра отпред, която не го правеше да изглежда нито единствено по рода си, нито гостоприемно. Специалитетът му беше супа, както и различни видове сандвичи за хората е по-голям апетит. В хладилната витрина до вратата се предлагаше ограничен избор от напитки, а древният касов апарат можеше да приема единствено кеш. Не, пътуващите хора никога нямаше да влязат в това място, собственост на имигранти, които бяха решили да отхапят от Голямата ябълка. Те отиваха на местата, популярни от киното или от телевизионните предавания, или на онези, които запълваха блестящото зрелище на Таймс скуеър. Местните обаче разпознаваха този скъпоценен камък в квартала си и се нареждаха на опашка пред вратата му.

Преминах покрай тази опашка, за да достигна дъното, където имаше малка стая с няколко очукани емайлирани маси. Самотен мъж седеше на една от тях и четеше вестник, а от купата му със супа се вдигаше пара.

Издърпах стола срещу него и седнах.

Бенджамин Кланси не вдигна очи, когато заговори.

– Какво мога да направя за вас, господин Крос?

– Мисля, че ти дължа благодарности.

Той лениво сгъна вестника и го остави настрани, погледът му срещна моя. Този мъж беше със солидна физика, целият в мускули. Косата му бе тъмноруса, подстригана късо във военен стил.

– Така ли? Е, тогава приемам. Въпреки че не го направих за вас.

– Не съм си го и помислял. – Погледнах го изучаващо. – Все още стоиш на пост.

Кланси кимна.

– Тя мина през много неща. Ще се погрижа да не минава през повече.

– Нямаш ли ми доверие да го направя аз?

– Не ви познавам достатъчно добре, за да ви вярвам. Смятам, че и тя също. Така че известно време ще държа ситуацията под око.

– Обичам я. Мисля, че съм доказал докъде бих стигнал, за да я защитя.

Погледът му стана твърд.

– Някои мъже трябва да бъдат убити като бесни кучета. Други трябва да са тези, които го правят. Не мислех, че сте който и да е от тези мъже. А това ви прави съмнителна личност по мое мнение.

– Грижа се за това, което е мое.

– О, вие наистина се погрижихте. – Усмивката не достигна очите му. – А аз се погрижих за останалото. Стига Ева да е щастлива с вас, ще оставим нещата дотук. Ако някой ден решите, че тя не е това, което искате, оставете я с достойнство и с уважение. Ако я нараните по какъвто и да е начин, тогава вече ще имате проблем, независимо дали съм жив или в гроба. Схващате ли?

– Няма нужда да ме заплашваш за да бъда добър с нея, но схванах. – Ева беше силна жена. Достатъчно силна, за да превъзмогне миналото си и да обрече бъдещето си на мен. Но също така беше уязвима по начин, който повечето хора не виждаха. Именно затова бих направил всичко, за да я закрилям, и изглежда, Бенджамин Кланси чувстваше същото.

Наведох се напред.

– На Ева не ѝ харесва да я шпионират. Ако се превърнеш в проблем за нея, ще поседнем отново заедно.

– Планираш ли да го превърнеш в проблем?

– Не. Ако тя те хване да го правиш, няма да е защото аз съм ѝ казал. Просто помни, че е прекарала целия си живот, гледайки през рамо и задушавана от майка си. Сега диша леко за първи път Няма да ти позволя да ѝ го отнемеш.

Кланси присви очи.

– Мисля, че се разбрахме.

Оттласнах се от масата и се изправих, протегнах му ръка.

– Бих казал, че е така.

***

В края на деня, когато разчистих бюрото си, се почувствах цял и спокоен.

Там, в офиса ми на върха на "Крос индъстрис", държах под контрол всеки детайл. Не се съмнявах в нищо, най-малкото в себе си.

Почвата под краката ми се беше изравнила. Бях успокоил някои настръхнали хора заради отменените ми срещи от сряда, като в същото време бях изпълнил всичко за четвъртък. Въпреки че бях пропуснал цял един ден, вече не изоставах.

Скот влезе.

– Потвърдих графика ти за утре. Госпожа Видал ще се срещне с теб и с госпожица Трамел в хотел "Модерн" по обяд.

Мамка му. Бях забравил за обяда с майка ми.

Погледнах го.

– Благодаря, Скот. Приятна вечер.

– И на вас, господин Крос.

Изправих рамене, отидох до прозореца и погледнах към града. Нещата бяха по-лесни преди Ева. По-прости. През деня, докато бях погълнат от работа, бях отделил един миг да потъгувам за тази простота. Сега – с наближаващата вечер и времето, което имах, за да помисля – идеята за големи ремонти в дома, на който бях започнал да гледам като на убежище, ме притесни повече, отколкото бих могъл да призная на жена си. Като вземех предвид всички други лични проблеми, с които се сблъсквахме, се чувствах смазан от гигантските промени, които правех.

Да се събуждам с Ева до себе си, такава, каквато беше тази сутрин, си заслужаваше всичко, но това не значеше, че не се борех с последиците от нейната поява в живота ми.

– Господин Крос.

Обърнах се при звука от гласа на Скот и го видях изправен на вратата на офиса ми.

– Още си тук.

Той се усмихна.

– Бях тръгнал към асансьорите, когато Черил ме задържа на рецепцията. Някоя си Диана Джонсън пита за вас в лобито. Исках да потвърдя дали да ѝ кажа, че днес вече не сте на разположение.

Изкуших се да я отпратя. Не бях толерантен към репортери, а още по-малко към бивши любовници.

– Кажи им да я изпратят.

– Искате ли да остана?

– Не, можеш да си вървиш. Благодаря.

Гледах го как си тръгва, а после как Диана се задава. Тя закрачи към офиса ми е дългите си крака на високи токчета, тънката ѝ сива пола се плъзгаше по коленете ѝ. Дългата ѝ тъмна коса се полюшваше по раменете ѝ и падаше около ципа, който придаваше екстравагантен вид на иначе обикновената ѝ блуза.

Тя ми отправи ослепителна усмивка и протегна ръка.

– Гидиън. Благодаря, че ме прие с толкова кратко предизвестие.

Ръкувах се с нея бързо и рязко.

– Предполагам, че не би си направила труда да дойдеш направо тук, ако не е важно.

Думите ми бяха едновременно факт и предупреждение. С нея бяхме стигнали до споразумение, но то нямаше да продължи, ако тя мислеше, че може да експлоатира връзката ни отвъд това, което съм допуснал.

– Заслужава си заради гледката – каза тя, очите ѝ се задържаха върху мен една идея по-дълго, преди да се преместят към прозореца.

– Съжалявам, но имам среща, така че не мога да остана дълго.

– Аз също бързам. – Тя отметна косата си през рамо, отиде до най-близкия стол и седна, кръстосвайки краката си по начин, който показваше повече от стегнатото ѝ бедро, отколкото исках да видя. Започна да рови в голямата си чанта. Извадих смартфона от джоба си, погледнах часа и се обадих на Ангъс.

– Ще сме готови след десет минути – казах, когато той вдигна.

– Ще докарам колата.

Прекратих обаждането и погледнах към Диана, нетърпелив да разбера какво иска.

– Как е Ева? – попита тя.

– След малко ще бъде тук. Можеш да я попиташ сама.

– О! – Тя ме погледна, едното ѝ око беше скрито зад падналата коса. – Може би е по-добре да си тръгна, преди да е дошла. Мисля, че нашето... минало я кара да се чувства неудобно.

– Тя знае какъв бях – казах с равен тон – и знае, че сега вече не съм такъв.

Диана кимна.

– Разбира се, че го знае, и разбира се, че не си, но на никоя жена не ѝ харесва миналото на мъжа ѝ да ѝ се навира в очите.

– Тогава трябва да внимаваш да не го правиш.

Второ предупреждение.

Тя извади тънка папка от чантата си. Изправи се и тръгна към мен.

– Не бих го направила. Приех извинението ти и го оцених.

– Добре.

– Човекът, за когото трябва да се тревожиш, е Корин Жиро.

Цялото търпение, което имах, се изпари.

– Корин е проблем на мъжа си, не мой.

Диана протегна папката към мен.

Взех я, отворих я и видях вътре прессъобщение.

Четях, а пръстите ми се затягаха, докато не смачках краищата на листа.

– Продала е биографична книга, разкриваща всичко за връзката ви – каза тя без нужда. – Пускат я официално в понеделник сутрин в девет.

16.

– Другите двойки се срещат, харесват се, приятелите им критикуват малко, но предимно ги подкрепят, а после остават за известно време в онази любовна фаза, където просто се наслаждават един на друг. – Въздъхнах и погледнах Гидиън, който седеше до мен на дивана. – Ние, от друга страна, нямаме и миг спокойствие.

– За какъв вид спокойствие говориш? – попита доктор Питърсън, докато ни гледаше с приятелски интерес.

Този интерес ми даде надежда. Веднага щом с Гидиън пристигнахме, видях променените отношения между него и доктора. Между тях имаше повече свобода, нова лекота. По-малко предпазливост.

– Единствените хора, които наистина искат да бъдем заедно, са майка ми, която мисли, че това, че се обичаме, е бонус към милиардите му; вторият му баща и сестра му.

– Не мисля, че оценяваш справедливо майка си – каза доктор Питърсън, облегна се и ме погледна в очите. – Тя иска да бъдеш щастлива.

– Е, за майка ми голяма част от щастието е да бъдеш финансово осигурен, което аз просто не разбирам. Никога не се е борила с бедност, тогава защо се страхува да не остане без пари? Както и да е... – Свих рамене. – Просто точно сега съм ядосана на всички. Гидиън и аз се разбираме чудесно, когато сме само двамата. Искам да кажа, караме се понякога, но винаги го преодоляваме. И се чувствам сякаш винаги сме по-силни, когато го направим.

– За какво се карате?

Отново погледнах Гидиън. Той седеше до мен в абсолютен покой, изглеждаше красив и успешен в своя прекрасен ушит по поръчка костюм. Бях планирала да отида с него следващия път, когато обновява гардероба си. Исках да гледам как измерват поразителното му тяло, да наблюдавам как избират материалите и стила.

Намирах го за греховно секси в дънки и тениска и за умопобъркващ в смокинг. Но винаги щях да имам специална слабост към костюмите от три части, които той предпочиташе. Напомняха ми какъв беше, когато за пръв път го срещнах – толкова красив и привидно недостижим, мъж, за когото копнеех толкова отчаяно, че нуждата надделяваше дори над чувството ми за самосъхранение.

Погледнах към доктор Питърсън.

– Все още спорим за нещата, които той не ми казва. И се караме, когато се опитва да ме изолира от себе си.

Той обърна поглед към Гидиън.

– Изпитваш ли необходимост да поддържаш известна дистанция от Ева?

Устните на съпруга ми се извиха в суха усмивка.

– Между нас няма дистанция, докторе. Тя иска да си изливам на нея всичко, което ме дразни, но аз няма да го направя. Никога. Достатъчно зле е, че един от нас трябва да се справя с това.

Присвих очи към него.

– Мисля, че това са глупости. Част от връзката е да споделяш товара с някой друг. Може би понякога няма да мога да помогна с нищо за проблема, но бих могла да предложа различни решения. Мисля, че не ми казваш разни неща, защото предпочиташ да ги натикаш в някой ъгъл, където можеш да ги игнорираш.

– Хората обработват информацията по различен начин, Ева.

Не вярвах на пренебрежителния отговор на Гидиън.

– Ти не обработваш, ти игнорираш. И никога няма да приема да ме държиш настрана, когато те боли.

– Как те държи настрана? – попита доктор Питърсън.

Погледнах го.

– Гидиън... се отделя от хората. Отива някъде другаде, където може да бъде сам. Не ме оставя да му помогна.

– Как така "отива някъде другаде"? Емоционално ли се отдръпваш, Гидиън? Или физически?

– И двете – казах аз. – Затваря се емоционално и отива другаде физически.

Гидиън протегна ръка и взе моята.

– Не мога да се затворя за теб. Това е проблемът.

– Това не е проблем!

Поклатих глава.

– Той не се нуждае от пространство – казах на доктор Питърсън, – той се нуждае от мен, но ме отрязва, защото се страхува, че ще ме нарани, ако не го направи.

– Как би я наранил, Гидиън?

– То е... – Той въздъхна шумно. При Ева има отключващи фактори. Помня ги постоянно. Внимателен съм. Но понякога, когато не мисля трезво, е възможно да премина границите.

Доктор Питърсън ни изгледа изучаващо.

– Кои граници се страхуваш, че можеш да преминеш?

Ръката на Гидиън стисна по-силно моята – единственият външен знак, който даде за смущението си.

– Има моменти, когато се нуждая от нея прекалено много. Мога да бъда груб... настоятелен. Понякога ми липсва контролът, от който се нуждая.

– Говориш за сексуалните ви отношения? – Той кимна в отговор на кимването на Гидиън. – Засягали сме за кратко темата и преди. Ти каза, че правите секс по много пъти на ден. Все още ли е така?

Усетих как лицето ми се сгорещява.

Палецът на Гидиън погали опакото на ръката ми.

– Да.

Доктор Питърсън остави таблета си настрани.

– Наистина има повод за тревога. Гидиън, вероятно използваш секса, за да държиш Ева на дистанция емоционално. Когато правите любов, тя не говори, а ти не отговаряш. Има момент, когато дори не мислиш, тялото ти командва нещата, а мозъкът ти просто присъства на това изпълнено с ендорфин пътешествие. И обратно – хора като Ева, оцелели от сексуално посегателство, често използват секса като начин да постигнат емоционална връзка. Виждате ли проблема тук? Възможно е ти да се опитваш да постигнеш дистанция чрез секса, докато Ева се опитва да се доближи до теб.

– Вече ви казах, че няма дистанция. – Гидиън се наклони напред и придърпа ръката ми в скута си. – Не и с Ева.

– Тогава ми кажи, когато имаш емоционални проблеми и започваш секс с Ева, какво по-точно търсиш?

Извърнах се леко, за да погледна Гидиън, изцяло заинтригувана от отговора му. Никога не бях поставяла под въпрос защо той искаше да бъде вътре в мен, само как. За мен нещата стояха просто: той се нуждаеше, а аз давах.

Погледът му срещна моя. Маската и бронята в очите му изчезнаха. Видях копнежа и любовта.

– Свързването – отговори той. – Има един момент. Тя се разтваря и аз... аз се разтварям и вече сме там. Заедно. Нуждая се от това.

– Искаш да е по-грубо?

Гидиън го погледна.

– Понякога. Има моменти, когато тя е резервирана. Но мога да я доведа дотам. Тя иска да я доведа дотам, има нужда от това колкото и аз. Трябва да я притисна. Внимателно. Контролирано. А когато нямам този контрол, трябва да се отдръпна.

– Как я притискаш? – попита доктор Питърсън тихо.

– Имам си начини.

Докторът насочи вниманието си към мен.

– Гидиън някога стигал ли е твърде далеч?

Поклатих глава.

– Понякога притесняваш ли се, че може да го направи?

– Не.

Погледът му беше мек изпод навъсените вежди.

– А би трябвало, Ева. И двамата би трябвало да се притеснявате.

***

Разбърквах на печката зеленчуци и нарязано на кубчета пиле в къри, когато чух входната врата да се отваря. С любопитство изчаках да видя кой ще влезе, надявах се, че Кари се е прибрал вкъщи сам.

– Мирише хубаво – каза той и дойде до барплота да ме гледа. Изглеждаше свеж и небрежен в прекалено голямата бяла тениска с шпиц деколте и шорти цвят каки. От яката му висяха тъмни очила, а двете му китки бяха обвити в широки кафяви кожени гривни, скриващи тънките разрези, които бях видяла предната вечер.

– Има ли достатъчно и за мен? – попита той.

– Само за теб?

Той пусна самонадеяната си усмивка, но видях напрежението около устните му.

– Да.

– Тогава ще има достатъчно, ако налееш виното.

– Имаме сделка.

Той дойде при мен в кухнята и надникна над рамото ми в тенджерата.

– Червено или бяло?

– Това е пилешко.

– Бяло значи. Къде е Крос?

Гледах го как върви към хладилника с вината.

– С инструктора си е, тренира. Как беше денят ти?

Той сви рамене.

– Същите глупости като винаги.

– Кари. – Намалих котлона и се обърнах към него. – Само преди няколко седмици беше толкова щастлив, че си в Ню Йорк и получаваш работа. Сега... си толкова нещастен.

Той извади една бутилка и отново сви рамене.

– Това заслужавам, като се чукам наляво и надясно.

– Съжалявам, че напоследък не бях до теб.

Той ме погледна, докато вземаше отварачката за бутилки.

– Но...?

Поклатих глава.

– Без "но". Съжалявам. Истината е, че имаше компания повечето вечери, когато съм вкъщи, и реших, че затова не говорим толкова много, но това не ме оправдава, че не ти протегнах ръка, знаейки, че преминаваш през труден период.

Кари въздъхна, наведе глава.

– Не беше честно да си изкарвам всичко на теб снощи. Знам, че Крос си има собствени неща, през които минава, и ти се справяш с това.

– Това не значи, че не съм на твое разположение. – Сложих ръка на рамото му. – Когато и да се нуждаеш от мен, просто ми кажи и ще бъда до теб.

Той се обърна рязко и ме притисна в силна прегръдка, изкарвайки ми въздуха. Привързаността свърши останалото, сграбчвайки сърцето ми. Аз също го прегърнах и го погалих по тила с една ръка. Тъмната му коса беше мека като коприна, раменете му бяха твърди като гранит. Сигурно така трябваше да е, за да издържат теглото на стреса, който той носеше в себе си. Вината ме накара да го стисна още по-силно.

– Господи – промърмори той. – Преебах всичко до Ада и обратно.

– Какво става?

Той ме сложи да седна, после се върна към бутилката и я отвори.

– Не знам дали е от хормоните, или не, но в момента Тат е бясна шибана кучка. Нищо не е достатъчно добро. Нищо не я прави щастлива, особено това, че е бременна. Какъв шанс има бедното хлапе с мен за баща и със самовлюбена дива, която го мрази, за майка?

– Може да е момиче – казах аз, като му подадох чашите за вино, извадени от шкафа.

– Исусе. Не го казвай. Паникьосан съм достатъчно и така. – Той напълни значително чашите, плъзна една към мен и отпи голяма глътка от своята. – И се чувствам като задник, задето говоря така за майката на бебето си, но това е истината. Господ да ни е на помощ, това е проклетата истина.

– Сигурна съм, че са просто хормони. Всичко ще улегне и тогава тя ще започне да сияе и ще бъде щастлива. – Отпих една глътка, дяволски се надявах това, което казвам, да се сбъдне. – Вече каза ли на Трей?

Кари поклати глава.

– Той е единственото нормално нещо, което имам в момента. Ако го изгубя, ще изгубя и ума си.

– Остана до теб дотук.

– И ми се налага да се старая за това, Ева. Всеки ден. Никога не съм се старал толкова много. И не говоря за чукането.

– Не съм си го и помисляла. – Извадих две чисти купи от миялната машина, както и лъжици. – Всъщност смятам, че ти си невероятен мъж и всеки би бил щастливец да те има. И съм сигурна, че Трей чувства същото.

– Недей. Моля те. – Погледът му срещна моя. – Опитвам се да мисля реалистично. Не искам да ми замазваш очите.

– Не го правя. Може би това, което ти казвам, не е дълбокомислено, но е истина. – Спрях пред уреда за готвене на ориз на пара. – Гидиън не ми казва какво се случва с него през голяма част от времето. Твърди, че се опитва да ме предпази, но всъщност това, което прави, е да предпазва себе си.

И трябваше да изрека думите на глас, за да ги накарам наистина да попият в съзнанието ми.

– Той се страхува, че колкото повече ми казва, толкова повече причини ще ми даде да го изоставя. Но е точно обратното, Кари. Колкото повече не ми казва, толкова повече чувствам, че той не ми вярва, и това ни вреди. Ти и Трей сте заедно толкова време, колкото и ние с Гидиън. – Протегнах ръка и докоснах рамото му. – Трябва да му кажеш. Ако разбере за бебето по друг начин, а той ще разбере за него, може да не ти прости.

Кари се прегърби над кухненския плот, изведнъж изглеждаше много по-възрастен и толкова уморен.

– Имам чувството, че ако просто имах повече време да овладея ситуацията, бих могъл да се справя с Трей.

– Чакането не помага – казах нежно, докато поставях ориз в купите. – Това е крачка назад.

– А какво друго ми остава? – Гласът му стана суров от гняв. – Вече не се чукам наляво и надясно. Дори монасите свършват по-често от мен.

Аз трепнах, знаех, че Кари е мъж, който илюстрира точно това, за което говореше доктор Питърсън. Когато правеше секс, той можеше да изключи мозъка си ида остави тялото си да го кара да се чувства добре дори само за кратко. И нямаше нужда да мисли или чувства отвъд сетивността. Беше механизъм за справяне, който Кари беше усъвършенствал по времето, когато той бе този, когото чукаха, много преди да е станал достатъчно голям, за да го иска.

– Имаш мен – отвърнах му.

– Бебчо, обичам те, но ти невинаги си това, от което имам нужда, за да се справям.

– Да се самонараняваш и да чукаш всеки, който ти го позволява, също не ти помага да се справяш. И със сигурност не помага на самочувствието ти.

– Все нещо трябва да проработи.

Изсипах къри върху ориза и му подадох купата заедно с една лъжица.

– Да се погрижиш за себе си, ще свърши работа. Да имаш доверие на хората, които обичаш също ще помогне. Да бъдеш искрен с тях и със себе си. Звучи лесно, но и двамата знаем, че не е. И все пак това е единственият начин, Кари.

Той ми отправи бърза тъжна усмивка и взе храната, която му дадох.

– Страх ме е.

– Ето – казах меко, усмихвайки се в отговор. – Това беше искрено. Ще ти помогне ли, ако съм с теб, когато говориш с Трей?

– Да. Ще се чувствам като женчо, че не го правя сам, но да, би ми помогнало.

– Тогава ще бъда там.

Кари ме хвана в прегръдка откъм гърба ми, бузата му се опря в рамото ми.

– Ти наистина си до мен винаги. Обичам те за това.

Протегнах ръка назад и прокарах пръсти през косата му.

– И аз те обичам.

***

Топлото одеяло се вдигна от кожата ми и ме събуди, а после матракът се премести под тежестта на мъжа, който се плъзна в леглото ми.

– Гидиън.

Със затворени очи се обърнах към него. Вдишах дълбоко и поех аромата на кожата му. Ръцете ми намериха хладното му силно тяло и се плъзнаха по него, придърпвайки го по-близо, за да го стоплят.

Той завладя устата ми с дълбока нетърпелива целувка. Шокът от неговия глад ме събуди напълно; алчността в докосването му накара сърцето ми да запрепуска. Той се плъзна върху мен, сетне надолу; устата му изгаряше зърната ми, после корема ми, после вагината ми.

Поех си рязко въздух и се извих в дъга. Той ближеше клитора ми с упорита концентрация, издигаше ме по-високо, ръцете му се забиваха в бедрата ми, докато се гърчех под камшика на езика му.

Свърших мощно с вик. Той избърса устните си по вътрешната част на бедрото ми и се надигна – съблазнителна застрашителна сянка в тъмната нощ. Качи се отгоре ми и се заби силно в мен.

През собствения си стон чух как той изръмжа името ми, сякаш удоволствието от обладаването ми беше прекалено голямо, за да го понесе. Хванах го за кръста, той стисна чаршафите. Бедрата му се повдигаха и въртяха, докато търкаха онзи великолепен пенис дълбоко и неуморно в мен.

Когато отново се събудих, слънцето беше изгряло, а мястото до мен в леглото беше студено и празно.

17.

На следващата сутрин тъкмо приготвях чаша кафе за Ева, когато смартфонът ми започна да звъни. Оставих сместа от мляко и сметана на плота, прекосих стаята до високия стол, където бях закачил палтото си, и извадих телефона от калъфа.

Стегнах се и вдигнах.

– Добро утро, майко.

– Гидиън. Съжалявам, че трябва да отменя уговорката ни с толкова кратко предизвестие – тя си пое треперливо въздух, – но няма да мога да дойда за обяд днес следобед.

Върнах се към кафето си, знаех, че ще се нуждая от него за дългия ден, който ми предстоеше.

– Няма проблем.

– Сигурна съм, че изпитваш облекчение – каза тя горчиво.

Отпих глътка и си пожелах напитката да беше по-силна, въпреки че едва минаваше осем.

– Недей. Ако не исках да ида на обяд с теб, щях аз да го отменя.

Тя замълча за минута, а после попита:

– Виждал ли си Крис скоро?

Отново отпих, докато гледах към коридора и чаках Ева да се появи.

– Видях го във вторник.

– Толкова отдавна? – В гласа ѝ имаше нотка страх. Не ми беше приятно да я чуя.

Ева влетя във всекидневната боса, тялото ѝ беше обвито в бледобежова тясна рокля, която успяваше да изглежда професионално, но в същото време подчертаваше всичките ѝ извивки. Бях я избрал за нея, защото знаех, че цветът ще подчертае оттенъка на кожата и светлата ѝ коса. Удоволствието от вида ѝ се плъзна във вените ми като алкохола, който си бях пожелал да е в кафето ми. Тя можеше да направи това с мен, да ме опияни и заплени.

– Трябва да вървя – казах аз. – Ще ти звънна по-късно.

– Никога не го правиш.

Оставих чашата си за кафе, за да взема тази на Ева.

– Не бих го казал, ако не го мислех.

Прекратих разговора, пъхнах телефона в джоба си и подадох кафето на жена си.

– Изглеждаш ослепително – прошепнах, като се наведох да положа целувка на бузата ѝ.

– За мъж, който твърди, че не знае абсолютно нищо за жените, определено знаеш как да облечеш една – каза тя и ме изгледа над ръба на чашата си, докато отпиваше.

Нисък стон на удоволствие се изтръгна от нея, докато преглъщаше – звук, много подобен на този, който издаваше, когато плъзнех члена си в нея. Кафето, вече знаех, беше една от зависимостите на Ева.

– Правил съм грешки, но се уча. – Облегнах се на кухненския плот и я придърпах между разкрачените си крака. Дали беше забелязала, че от дрешника липсва една рокля на "Вера Уанг"? Бях я махнал от гардероба ѝ, когато осъзнах колко голяма част от пищните ѝ гърди излага на показ.

Тя повдигна чашата си.

– Благодаря ти за това.

– За мен е удоволствие. – Прокарах върховете на пръстите си по бузата ѝ. – Трябва да поговоря с теб за нещо.

– О? Какво има, шампионе?

– Все още ли получаваш ежедневен бюлетин от Гугъл с новини за мен?

Тя погледна в чашата си.

– Трябва ли да пледирам Петата поправка?

– Няма нужда. – Изчаках пак да вдигне очи към мен. – Корин е продала книга, разказваща за времето ни заедно.

– Какво? – Очите ѝ потъмняха от бледо сиво до гранитно сиво.

Сложих ръка на тила ѝ и погалих с палеца си препускащия ѝ пулс.

– Според това, което пише в прессъобщението, тя си е водила дневник по онова време. Освен това ще сподели и лични снимки.

– Защо? Защо би продала всичко това и би позволила хората да се ровят в него?

Ръката, с която държеше чашата си, потрепери, затова я взех от нея и я оставих на плота.

– Не мисля, че и тя знае защо.

– Можеш ли да го спреш?

– Не. Въпреки това, ако излъже директно и мога да го докажа, ще я накарам да си плати.

– Но едва след като е публикувана. – Ева постави ръце на гърдите ми. – Тя знае, че ще трябва да я прочетеш. Ще трябва да видиш всички снимки и да прочетеш колко много те обича. Ще прочетеш всичко, което си правил и което дори не помниш сега.

– И това няма да има значение. – Притиснах устни до челото ѝ. – Никога не съм я обичал, не и по начина, по който обичам теб. Да си припомня онова време, няма изведнъж да ме накара да поискам тя да е с мен, а не ти.

– Тя не те е притискала – прошепна Ева. – Не като мен.

Заговорих плътно до кожата ѝ, искаше ми се да отпечатам думите в ума ѝ така, че никога да не се съмнява в тях.

– Тя също така не ме караше да се боря. Не ме караше да изпитвам глад, да се надявам, да мечтая така, както ти го правиш. Няма място за сравнение, ангелче, и няма връщане назад. Никога не бих го поискал.

Красивите ѝ очи се затвориха. Тя се сгуши в мен.

– Ударите просто продължават да идват, нали?

Погледнах над главата ѝ към прозореца, към света, който ни очакваше, когато пристъпим навън.

– Нека да дойдат.

Тя въздъхна рязко.

– Да, нека да дойдат.

***

Влязох в "Табло уан" и веднага видях Арнолдо. Облечен в безупречно бяло сако на главен готвач, комбинирано е черен панталон, той стоеше до малка маса за двама в дъното и говореше е жената, с която бях дошъл да се срещна.

Тя обърна глава към мен, докато се приближавах, дългата тъмна коса се плъзна по рамото ѝ. Сините ѝ очи светнаха за миг, когато ме видя, а после тази светлина бе бързо обуздана. Когато ме поздрави, усмивката ѝ беше хладна и повече от самодоволна.

– Корин. – Поздравих я с кимване, преди да се ръкувам е Арнолдо. Ресторантът, който той управляваше, а аз спонсорирах, беше пълен с гости за обяд, шумът от множество разговори беше достатъчно силен да заглуши инструменталната италианска музика, която се лееше от вградените говорители.

Арнолдо помоли да го извиним, тъй като отивал да нагледа кухнята, и повдигна ръката на Корин към устните си на сбогуване. Преди да си тръгне, ми отправи поглед, който разбрах като "Ще поговорим по-късно".

Седнах срещу Корин.

– Оценявам това, че отдели време да ме видиш.

– Поканата ти беше приятна изненада.

– Не мисля, че е била неочаквана. – Наведох се напред, попивайки меката интонация на говора ѝ. Докато гърленият глас на Ева винаги събуждаше дълбок копнеж, този на Корин действаше успокояващо. Усмивката ѝ се разшири, докато тя изтупваше невидима прашинка от дълбокото деколте на червената си рокля.

– Да, предполагам, че е така.

Изнервен от играта, която тя играеше, заговорих рязко:

– Какво правиш? Ти цениш неприкосновеността на личния си живот толкова, колкото и аз.

Устните на Корин се свиха в тънка линия.

– Аз си помислих същото, когато за първи път видях онова видео на теб и Ева как се карате в парка. Казваш, че не те познавам, но е точно обратното, а да оставиш личния ти живот да се развява по всички таблоиди не е нещо, което би позволил при нормални обстоятелства.

– Какво е нормално? – отвърнах рязко, не можех да отрека, че с Ева бях различен мъж. Никога не се бях занимавал с жени, които ме изпитваха и очакваха някакъв голям жест. Ако ме преследваха достатъчно агресивно, им позволявах да ме хванат за една нощ. С Ева винаги аз бях този, който преследваше.

– Точно за това говоря: не помниш. Защото си погълнат в страстна афера и не можеш да видиш отвъд нея.

– Отвъд нея няма нищо, Корин. Ще бъда с Ева, докато умра.

Тя въздъхна.

– Сега мислиш така, но бурните връзки не продължават дълго, Гидиън. Те се изпепеляват сами. Ти харесваш реда и спокойствието, а с нея няма да имаш това. Никога. Някъде вътре в себе си знаеш това.

Думите ѝ удариха в целта. Без да осъзнава, тя беше повторила собствените ми мисли по темата.

Един сервитьор дойде до масата ни. Корин си поръча салата, а аз питие – двойно.

– Значи си продала биографична книга, за да постигнеш., какво? – попитах я, когато сервитьорът се отдалечи. – да ми го върнеш? Да нараниш Ева?

– Не. Искам да си спомниш.

– Това не е начинът.

– А какъв е?

Задържах погледа ѝ.

– Всичко свърши, Корин. Да изложиш на показ спомените си, няма да промени това.

– Може би не – призна тя, звучеше толкова тъжно, че през мен премина спазъм на разкаяние. – Но ти каза, че никога не си ме обичал. Ако не друго, поне ще докажа, че това не е истина. Удовлетворение. Ти беше щастлив с мен. Не виждам същото спокойствие, когато си с нея. Не можеш да ми кажеш, че го чувстваш.

– Всичко, което казващ ми говори, че не те интересува дали ще бъда с теб накрая. Но ако напускаш Жиро, може би те вълнуват парите. Колко ти платиха, за да продадеш "любовта" си към мен?

Брадичката ѝ се повдигна.

– Не за това пиша книгата.

– Просто искаш да се увериш, че няма да остана с Ева.

– Просто искам да си щастлив, Гидиън. А откакто я срещна, виждам, че си всичко друго, но не и това.

Как щеше да приеме Ева книгата, когато я прочете? Предполагах не много по-добре, отколкото аз приемах "Златна".

Корин сведе поглед към лявата ми ръка, която лежеше на масата.

– Дал си на Ева годежния пръстен на майка си.

– Отдавна вече не е неин.

Тя отпи от виното, което стоеше пред нея на масата, когато седнах.

– В теб ли беше, когато бяхме заедно?

– Да.

Тя трепна.

– Можеш да си повтаряш, че аз и Ева сме несъвместими – казах сурово, – че или се караме, или се чукаме, без нищо съществено да се случва между двете. Но истината е, че тя е другата част от мен, и това, което правиш, ще я нарани, а това ще нарани мен. Ще ти изплатя цената на договора ти за публикация, ако оттеглиш книгата си.

Тя се втренчи в мен за миг.

– Аз... не мога, Гидиън.

– Кажи ми защо.

– Искаш от мен да те пусна да си отидеш. За мен това е начинът да го направя.

Наведох се напред.

– Моля те, Корин, ако чувстваш каквото и да е към мен, прекрати това.

– Гидиън...

– Ако не го направиш, ще превърнеш това, което за мен бяха хубави спомени, в нещо омразно.

В тюркоазените ѝ очи блеснаха сълзи.

– Съжалявам.

Отблъснах се от масата и се изправих.

– Наистина ще съжаляваш.

Обърнах се и излязох от ресторанта, тръгнах към чакащото бентли. Ангъс отвори вратата, погледът му се премести зад мен към огромния преден прозорец на "Табло уан".

– По дяволите. – Плъзнах се на задната седалка. – По дяволите, мамка му!

Хора, които чувстваха, че съм ги наранил по някакъв начин, изпълзяваха от сенките като паяци, примамени от присъствието на Ева в живота ми.

Тя беше най-голямата ми слабост и аз не го прикривах добре. А това започваше да се превръща в проблем, който трябваше да овладея. Кристофър, Ан, Ландън, Корин... те бяха само началото. Имаше и други, изпълнени е негодувание срещу мен. И дори повече, които таяха злоба към баща ми.

Дълго време ги бях предизвиквал да ме нападнат, като се наслаждавах на дързостта си. Сега копелетата ме нападаха чрез жена ми. Всички наведнъж. И това започваше да ми идва в повече. Ако не държах гарда си напълно вдигнат, а фокуса си – безусловен, щях да оставя Ева открита и незащитена.

Трябваше да предотвратя това, каквото и да ми костваше.

***

– Все още искам да те видя тази вечер – каза Ева, съблазнителният ѝ глас се носеше по телефонната линия като дим.

– За това няма съмнение – казах ѝ, като се облегнах назад в стола зад бюрото ми. Вън от прозорците слънцето стоеше ниско в небето. Работният ден беше приключил. По някое време в тази луда седмица август се беше превърнал в септември. – Ти се погрижи за Кари, аз ще говоря с Арнолдо, а когато приключим, ти и аз ще започнем уикенда си.

– Господи, тази седмица просто отлетя. Трябва да тренирам. Пропуснах прекалено много дни.

– Направи спаринг с мен утре.

Тя се разсмя.

– Да бе, да.

– Не се шегувам. – Помислих си за Ева в спортния ѝ сутиен и прилепнали панталони и членът ми се раздвижи с интерес.

– Не мога да се бия с теб! – възпротиви се тя.

– Разбира се, че можеш.

– Знаеш прекалено много. Твърде добър си.

– Нека подложим твоите умения за самозащита на тест, ангелче. – Идеята, която бях подхвърлил като хрумване, изведнъж ми се стори най-добрата, която съм имал за целия ден. – Искам да знам, че можеш да се грижиш за себе си, ако по изключение ти се наложи.

Никога нямаше да ѝ се наложи, но за мен щеше да бъде успокоение да знам, че би могла да избяга от евентуална заплаха.

– Утре ще се занимавам със сватбата, но ще си помисля – каза тя. – Задръж така.

Чух как вратата на колата се отваря и как Ева поздравява охраната. Тя каза "здрасти" на портиера, а после чух звънеца на пристигналия асансьор в лобито ѝ.

– Знаеш ли – въздъхна тя, – правя се на смела пред Кари, но се притеснявам какво ще стане с Трей. Ако той го напусне, мисля, че е напълно възможно Кари съвсем да се саморазруши.

– Той иска много – предупредих я, чух още веднъж звънеца на асансьора. – Кари реално казва на този пич, че има бременна любовница, която възнамерява да задържи. Не, задраскай това. Казва, че Трей ще му бъде любовник. Не мога да си представя такъв разговор да мине добре с когото и да било.

– Знам.

– Ще държа телефона си при мен цяла вечер. Обади ми се, ако се нуждаеш от мен.

– Аз винаги се нуждая от теб. Вкъщи съм, така че трябва да затварям. Ще се видим по-късно. Обичам те.

Тези думи винаги ли щяха да ме удрят така силно, че да отнемат дъха ми?

Затворихме точно когато позната фигура се появи зад ъгъла, който водеше към офиса ми. Изправих се, докато Марк Гарити се приближи до отворената врата, и го пресрещнах с протегната ръка.

– Марк, благодаря ти, че ми отдели от времето си.

Той се усмихна и се ръкува с мен, като стисна силно ръката ми.

– Аз съм този, който е благодарен, господин Крос. Има голям брой хора в този град, в целия свят всъщност, които биха убили, за да са на моето място в момента.

– Наричай ме Гидиън, моля те. – Посочих към местата за сядане. – Как е Стивън?

– Много е добре, благодаря. Започвам да мисля, че истинското му призвание е било да стане сватбен организатор.

Усмихнах се.

– Ева се кани да се заеме с това този уикенд.

Като разкопча сакото си, Марк подръпна нагоре крачолите на панталона си и седна на дивана. Сивият му костюм приятно контрастираше с тъмната кожа и раираната вратовръзка, придавайки му вид на проспериращ градски професионалист.

– Ако това ѝ е поне наполовина толкова приятно, колкото на Стивън – каза той, – ще се забавлява изключително много.

– Да се надяваме, че няма да се забавлява прекалено много – отвърнах провлечено, оставайки прав. – Бих искал планирането вече да приключи и да дойде сватбата.

Марк се разсмя.

– Искаш ли нещо за пиене? – попитах го.

– Няма нужда, благодаря.

– Добре. Ще карам по бързата процедура. – Седнах до него. – Помолих те да се срещнем след работа, защото не би било уместно да ти предлагам пост в "Крос индъстрис", докато си в работното си време към "Уотърс Фийлд и Лийман".

Веждите му се повдигнаха рязко. Оставих го да осмисли думите ми за секунда-две.

– "Крос индъстрис" притежава множество разнообразни международни предприятия, съсредоточени върху недвижими имоти, развлечения и водещи марки – или активи, за които вярваме, че могат да достигнат този статут.

– Като водка "Кингсман".

– Именно. В повечето случаи рекламните и маркетинговите кампании се провеждат на по-ниско ниво, но преразглеждания на брандове или промени в маркетинговите послания се одобряват тук. Заради разнообразието, което споменах, винаги разглеждаме нови стратегии за ребрандиране или укрепване на вече установени марки. Ще си ни от полза.

– Еха. – Марк потри длани на коленете си – Не съм сигурен какво очаквах, но това ме хвана неподготвен.

– Ще ти плащаме двойно на това, което получаваш сега, като за начало.

– Това е изключителна оферта.

– Не съм мъж, който харесва думата не.

По лицето му просветна усмивка.

– Съмнявам се да я чуваш много често. Предполагам, това означава, че Ева напуска "Уотърс Фийлд и Лийман"?

– Все още не е решила.

– Не е ли? – Веждите му отново се вдигнаха. – Ако аз напусна, тя ще загуби работата си.

– И ще получи друга тук, разбира се. – Отговарях възможно най-кратко и сдържано. Исках съдействието му, а не въпроси, чиито отговори можеше да не му харесат.

– Да не би тя да чака моето съгласие, преди да предприеме някакво действие?

– Твоето решение ще бъде катализатор.

Марк прокара ръка по вратовръзката си.

– Едновременно съм поласкан и развълнуван, но...

– Разбирам, че това не е стъпка, която си обмислял да направиш – вметнах гладко. – Щастлив си там, където си, и усещаш известна сигурност в работата си. Затова съм готов да ти гарантирам поста, както и умерени бонуси и ежегодни увеличения на заплатата, за следващите три години, освен ако не извършиш някакво нарушение.

Наведох се напред и сложих пръсти на папката, която Скот беше оставил върху масата. Бутнах я към Марк.

– Тук цялата информация е подробно описана. Вземи я вкъщи с теб, обсъди въпроса със Стивън и ми дай решението си до понеделник.

– Понеделник?

Изправих се.

– Очаквам, че ще искаш да дадеш достатъчно предизвестие на "Уотърс Фийлд и Лийман", и нямам проблем с това, но искам да знам колкото се може по-скоро дали приемаш ангажимента.

Той вдигна папката и стана на крака.

– А ако имам въпроси?

– Обади ми се. Визитката ми е в папката. – Погледнах към часовника на ръката си. – Съжалявам. Имам още една среща.

– О, да, разбира се. – Марк пое протегнатата ми ръка. – Съжалявам. Всичко се случи толкова бързо, че се чувствам сякаш не съм го възприел напълно все още. Но разбирам, че ми предлагаш фантастична възможност, и го оценям.

– Добър си в това, което правиш – казах му искрено. – Нямаше да ти направя предложението, ако не го заслужаваше. Помисли си, а след това кажи "да".

Той се засмя.

– Ще помисля сериозно и ще ти се обадя в понеделник.

Докато си тръгваше, обърнах глава към сградата, където се помещаваше главният офис на "Ланкорп". Ландън нямаше повече да ме издебне, когато не очаквам.

***

– Тя започна да плаче в секундата, в която ти излезе.

Погледнах Арнолдо над ръба на чашата си, в която имаше два пръста скоч. Преглътнах и го попитах:

– Искаш да се чувствам виновен за това ли?

– Не. Аз също не бих я съжалявал. Но помислих, че би трябвало да знаеш, че Корин не е съвсем без сърце.

– Никога не съм мислил, че е. Просто смятах, че е дала това сърце на съпруга си.

Арнолдо сви едно рамо. Облечен в износени дънки и запасана бяла риза, разтворена на яката и с навити ръкави, той привличаше доста женското внимание.

Барът беше пълен, но нашето отделение на ВИП балкона беше добре охранявано и това държеше останалите редовни посетители на разстояние. Арнолдо седеше на дивана във форма на полумесец там, където Кари бе седял първата вечер, когато се бях срещнал с Ева извън "Кросфайър". Това място щеше винаги да ми носи множество спомени заради нея. Именно онази нощ бях осъзнал, че тя променя всичко.

– Изглеждаш уморен – подхвърли Арнолдо.

– Тази седмица беше от тежките. – Улових погледа му. – Не, не се отнася за Ева.

– Искаш ли да поговорим?

– Всъщност няма какво да кажа. Трябваше да бъда по-умен. Показах на света колко много значи тя за мен.

– Страстни целувки на улицата, още по-страстни караници в парка. – Той се усмихна мрачно. – Как беше онзи израз? Ти си "разтворена книга"?

– Отворих вратата и сега всички искат да преминат през нея. Тя е най-прекият път, ако искат да ми размътят ума, и всички го знаят.

– Включително Брет Клайн?

– Той вече не е проблем.

Арнолдо ме погледна изучаващо и сигурно видя това, което търсеше. Кимна.

– Радвам се, приятелю.

– Аз също. – Взех си второ питие. – Какво ново при теб?

Той пренебрегна въпроса с безгрижно махване на ръката, погледът му се плъзна настрани, поглъщайки жените наблизо, които се поклащаха в такт с музиката на Лана Дел Рей.

– Ресторантът върви добре, както знаеш.

– Да, много съм доволен. Надхвърляме прогнозите за печалба във всяко отношение.

– Тази седмица тъкмо заснехме промоционални клипове за новия сезон. Веднага щом "Фууд нетуърк" излъчат тях и новите епизоди, би трябвало да видим добър растеж на бизнеса.

– Тогава ще казвам, че съм те познавал, преди да станеш звезда.

Той се разсмя и чукна чашата си в моята, когато я вдигнах за наздравица.

Бяхме се върнали на правия път и това премахна частично безпокойството, което чувствах. Не се опирах на Арнолдо по начина, по който Ева разчиташе на своите приятели, или както Кари се държеше за нея, но въпреки това Арнолдо беше важен за мен. Нямах много хора в живота си, с които бях близък. Да намеря онзи ритъм, който бяхме изгубили с него, беше една голяма победа в седмица, която ми изглеждаше като загубена битка.

18.

– О, господи – изпъшках след хапката шоколадово-карамелено кексче, – това е божествено.

Кристин, сватбената агентка, засия.

– И на мен ми е едно от любимите. Но задръж малко. Масленото с ванилията е още по-добро.

– Ванилията да е по-добра от шоколада? – Погледът ми се плъзна към вкуснотиите върху масичката за кафе. – Невъзможно.

– Обикновено бих се съгласила – каза Кристин, като си записа нещо. – Но тази пекарна промени мнението ми. Лимоновото също е много хубаво.

Ранната следобедна светлина се изливаше през огромните прозорци, заемащи цяла стена от личната всекидневна на майка ми, и осветяваше светлите ѝ златисти къдрици и порцеланова кожа. Мама беше пребоядисала стаята наскоро – избрала бе мек сивкавосин цвят за стените, който придаваше нова енергия на пространството и ѝ подхождаше много добре.

Да се показва в най-добра светлина, беше един от нейните таланти. Всъщност това бе и един от най-големите ѝ недостатъци по мое мнение. Интересуваше се дяволски много от фасадата.

Не разбирах как на майка ми не ѝ ставаше скучно непрестанно да декорира според последните тенденции, като се имаше предвид, че ѝ отнемаше над година време да мине през всяка стая и коридор в мезонета на Стантън с размер близо петстотин и шейсет квадратни метра. Моята единствена среща с Блеър Аш беше достатъчна, за да ми покаже, че генът за украсяване е пропуснал едно поколение. Идеите му ми се струваха интересни, но не можех да се развълнувам за детайлите.

Докато пъхах с пръсти в устата си още едно миникексче, майка ми изискано бодеше с вилица един от сладкишите с размер на монета.

– Какви са предпочитанията ти за цветята и подреждането им? – попита Кристин, като разкръстоса, а после отново кръстоса дългите си крака с оттенък на кафе. Токчетата ѝ "Джими Чу" бяха елегантни, но секси; роклята ѝ "Даян фон Фюрстенберг" от типа "прегърни ме" изглеждаше едновременно класическа и ретро. Носеше дългата си до раменете тъмна коса на ситни къдрици, които обграждаха и подчертаваха тясното ѝ лице, а по пълните ѝ сочни устни проблясваше светъл розов гланц.

Изглеждаше непримирима и удивителна и я бях харесала в мига, в който се запознахме.

– Червено – казах, изчиствайки глазурата от ъгълчето на устата си. – Всичко в червено.

– Червено? – Майка ми поклати категорично глава. – Колко крещящо, Ева. Това е първата ти сватба. Избери бяло, кремаво и златно.

Вторачих се в нея.

– Колко сватби очакващ че ще имам?

– Нямах това предвид. За пръв път ще бъдеш булка.

– Не казвам, че ще облека червена рокля – възразих аз. – Просто смятам, че главният цветови акцент трябва да е червено.

– Не виждам как това би се получило, скъпа. Организирала съм достатъчно сватби, за да знам. Спомних си как преди време майка ми минаваше през процеса на планиране на сватба, всяка следваща церемония по-натруфена и запомняща се от предходната. Никога прекалено и винаги с вкус. Красиви сватби за младолика привлекателна булка. Надявах се да остарявам поне наполовина толкова изящно, защото Гидиън щеше само да става по-секси с течение на времето. Беше от този тип мъже.

– Нека ти покажа как може да изглежда червеното, Моника – каза Кристин, като извади кожено портфолио от чантата си. – То може да бъде невероятно, особено при вечерни сватби. Важното е церемонията и тържеството да отговарят на същността както на булката, така и на младоженеца. За да стане денят наистина незабравим, е важно да предадем визуално техния стил, история и надежди за бъдещето.

Майка ми пое протегнатото към нея портфолио и погледна към колажа от снимки на страницата.

– Ева... не можеш да говориш сериозно.

Погледнах с благодарност Кристин за това, че ме подкрепи, особено след като се беше заела с нещата, очаквайки майка ми да поеме сметката. Разбира се, фактът, че се омъжвах за Гидиън Крос, най-вероятно бе помогнал да наклони везните в моя полза. Да го използва в бъдеще за препоръка, със сигурност щеше да ѝ спечели нови клиенти.

– Сигурна съм, че ще намерим начин да се споразумеем, мамо. – Поне се надявах да е така. Още не ѝ бях казала най-шокиращата част.

– Имаме ли идея е какъв бюджет разполагаме? – попита Кристин.

И ето че моментът дойде...

Видях как устата на майка ми се разтваря на забавен каданс и сърцето ми се впусна в полупаникьосан ритъм.

– Петдесет хиляди за самата церемония – избърборих аз. – Минус цената на роклята.

И двете жени се обърнаха към мен е широко разтворени очи.

Майка ми се разсмя невярващо, ръката ѝ се вдигна и докосна тройното колие на "Картие", което лежеше между гърдите ѝ.

– Боже мой, Ева. Не е моментът да си правиш шеги!

– Татко ще плати сватбата, мамо – казах ѝ, гласът ми стана по-твърд сега, когато мигът, от който се ужасявах, беше минал.

Тя примигна срещу мен, само за момент в очите ѝ се появи нежна мекота. После челюстта ѝ се стегна.

– Само роклята ти ще струва повече от това. Цветята, мястото...

– Ще се оженим на плажа – казах аз, идеята току-що ми беше хрумнала. – В Северна Каролина. В Аутър Банкс. В къщата, която Гидиън и аз току-що купихме. Нуждаем се от достатъчно цветя само за гостите на сватбеното тържество.

– Ти не разбираш. – Майка ми погледна към Кристин за подкрепа. – Няма начин това да проработи. Няма да имаш никакъв контрол.

Тоест тя нямаше да има.

– Непредвидима прогноза за времето – продължи тя, – пясък навсякъде... Освен това, ако накараш всички да пътуват толкова далеч извън града, е твърде вероятно някои да не могат да присъстват. И къде ще отседнат всички?

– Кои са тези всички? Казах ти, церемонията ще бъде малка, само за приятелите ни и семейството. Гидиън ще се погрижи за транспорта. Сигурна съм, че с удоволствие ще се занимае и със запазването на места за отсядане.

– Мога да помогна за това – каза Кристин.

– Не я окуражавай! – избухна майка ми.

– Не бъди груба! – върнах ѝ го аз. – Мисля, че забравяш, че това е моята сватба. Не възможност за реклама.

Майка ми си пое дълбоко въздух, за да се успокои.

– Ева, мисля, че е много мило, че искаш да угодиш на баща си по този начин, но той не разбира какъв товар слага върху раменете ти, като иска това. Дори аз да добавя от себе си същата сума до стотинка, пак няма да стигне...

– Достатъчно е. – Стиснах силно ръцете в скута си една в друга, като натиснах неприятно пръстените си към костта. – И не е товар.

– Ще обидиш хората. Трябва да разбереш, че мъж на положението на Гидиън трябва да използва всяка възможност да засили влиянието си. Той ще иска...

– Да избягаме и да се оженим тайно – казах хапливо, ядосана от прекалено познатия сблъсък на гледните ни точки. – Ако беше постигнал своето, щяхме да избягаме някъде и да се оженим на отдалечен остров с няколко свидетели и прекрасна гледка.

– Може би го казва, но...

– Не, майко. Повярвай ми. Той точно това би направил.

– Ъм, ако може да се намеся... – Кристин се наведе напред. – Можем да направим така, че да се получи, Моника. Много сватби на известни хора са интимни събития. Ограниченият бюджет ще задържи вниманието ни върху детайлите. И ако Гидиън и Ева са съгласни, можем да уредим продажбата на определени фотографии на популярни лайфстайл списания за знаменитости, а печалбата да отиде за благотворителност.

– О, това ми харесва! – казах аз, въпреки че се чудех как това ще сработи с 48-часовата ексклузивна сделка, която Гидиън беше предложил на Диана Джонсън.

Майка ми изглеждаше разстроена.

– Мечтая си за сватбата ти от деня, в който се роди – каза тя тихо. – Винаги съм искала да получиш нещо, достойно за принцеса.

– Мамо. – Протегнах ръка и хванах нейната. – Можеш да се развихриш за тържеството, съгласна ли си? Прави каквото пожелаеш. Не включвай червен цвят, покани целия свят, все тая. Но за церемонията не е ли достатъчно това, че съм намерила своя принц?

Ръката ѝ стисна моята и тя ме погледна със сълзи в сините си очи.

– Предполагам, ще трябва да бъде.

***

Тъкмо се бях плъзнала на задната седалка на мерцедеса, когато телефонът ми започна да звъни. Извадих го от чантата си, погледнах дисплея и видях, че е Трей. Стомахът ми леко се преобърна.

Не можех да изтрия от ума си съкрушения израз на лицето му от предната вечер. Бях останала скрита в кухнята, докато Кари седна с него във всекидневната и му каза за Татяна и бебето. Сложих задушено месо да се готви във фурната и седнах на плота с таблета си, четох книга и стоях в полезрението на Кари. Дори в профил можех да видя колко тежко приема Трей новината.

Все пак той беше останал за вечеря, а после и за през нощта, затова се надявах, че в крайна сметка нещата ще се оправят. Поне не беше напуснал демонстративно.

– Здрасти, Трей – казах в слушалката. – Как си?

– Здрасти, Ева. – Той въздъхна тежко. – Нямам представа как съм. Ти как си?

– Ами, тъкмо си тръгвам от дома на майка ми, след като прекарахме часове наред в обсъждане на сватбата. Не мина толкова зле, колкото би могло, но можеше да бъде и по-леко. Но това е доста обичайно, що се отнася до майка ми.

– А... е, ти си доста заета в момента. Съжалявам, че те безпокоя.

– Трей. Няма проблем. Радвам се, че се обади. Ако имаш нужда да поговориш с някого, насреща съм.

– Може ли евентуално да се видим? Когато на теб ти е удобно.

– Какво ще кажеш за веднага?

– Наистина ли? Аз съм на един уличен панаир в западната част на града. Сестра ми ме изкара насила и бях ужасна компания. Тя ме заряза преди няколко минути и сега се чудя какво, по дяволите, правя тук.

– Мога да дойда при теб.

– Намирам се между Осемдесет и втора и Осемдесет и трета улица, близо до "Амстердам". Тук е голяма блъсканица, да знаеш.

– Добре, стой там. Ще те видя след малко.

– Благодаря ти, Ева.

Затворихме и улових погледа на Раул в огледалото за обратно виждане.

– "Амстердам" и Осемдесет и втора улица. Колкото можеш по-близо.

Той кимна.

– Благодаря. – Загледах се през прозореца, докато свивахме зад ъгъла, попивайки града в този слънчев съботен следобед.

Ритъмът на Манхатън бе по-бавен през уикендите, дрехите по-небрежни, а уличните търговци по-многобройни. Жени в сандали и леки летни рокли спокойно разглеждаха витрините, докато мъже в шорти и тениски се движеха на групи, оглеждаха жените и обсъждаха нещата, които мъжете обсъждат. Кучета от всякакви размери припкаха на края на каишките си, а деца в колички подритваха с крачета или дремеха. Възрастна двойка си бъбреше тихичко, всеки от тях все още омагьосан от другия след години на интимност.

Преди да осъзная, че съм си го помислила, вече набирах номера на Гидиън.

– Ангелче – обади се той. – На път към къщи ли си?

– Не съвсем. Приключих с майка ми, но отивам да се срещна с Трей.

– Колко време ще отнеме?

– Не съм сигурна. Не повече от час, мисля. Господи, надявам се да не ми каже, че е приключил с Кари.

– Как мина с майка ти?

– Казах ѝ, че ще се женим на плажа до къщата в Аутър Банкс. – Замълчах за миг. – Съжалявам. Трябваше първо да те попитам.

– Мисля, че идеята е отлична. – В дрезгавия му глас прозвуча онзи специален тембър, който ми казваше, че е трогнат.

– Тя ме попита как възнамеряваме да настаним всички. Май стоварих това задължение на теб и сватбеният агент.

– Няма проблем. Ще измислим нещо.

В тялото ми като топла вълна се разля любов към него.

– Благодаря ти.

– Значи голямото препятствие е зад гърба ти – каза той, проницателен както толкова други пъти.

– Е, не знам дали е така. Очите ѝ се насълзиха. Нали знаеш, имала е големи мечти, които няма да се сбъднат. Надявам се да се откаже от тях и да се съгласи.

– А нейното семейство? Не сме говорили да организираме и тяхното идване.

Свих рамене, после си спомних, че не може да ме види.

– Те не са поканени. Единственото, което знам за тях, е това, което съм намирала с търсене в Гугъл. Те са се отрекли от мама, когато е забременяла с мен, и затова никога не са били част от живота ми.

– Добре тогава – каза той спокойно. – Имам изненада за теб, когато се прибереш.

– О? – Настроението ми веднага се разведри. – Ще ми подскажеш ли?

– Разбира се, че не. Ще трябва да побързаш към вкъщи, ако си любопитна.

Нацупих се.

– Дразнител.

– Дразнителите не дават нищо. Аз давам.

Пръстите на краката ми се присвиха от грубата кадифеност на гласа му.

– Ще бъда у дома възможно най-скоро.

– Ще те чакам – измърка той.

***

Трафикът в близост до панаира беше ужасен. Раул остави мерцедеса в гаража зад сградата на апартамента ми, а после ме придружи до мястото на срещата.

Когато бяхме на половин пресечка оттам, започнах да усещам аромата на храната и устата ми се наля със слюнка. Във въздуха се носеше музика и когато стигнахме до булевард "Амстердам", видях, че идва от жена, която пееше на малка сцена с много публика отпред. Улични търговци обграждаха претъпканата улица от двете страни, изделията и главите им бяха предпазени от слънцето с опънати бели платна. От шалове и шапки, през бижута и изкуство, до пресни продукти и чуждестранна храна, там нямаше нещо, което човек да иска и да не може да намери.

Отне ми няколко минути да видя Трей в тълпата. Намерих го да седи на стъпалата недалеч от ъгъла, където се бяхме разбрали да се чакаме. Беше облечен в торбести дънки и тениска с цвят на маслина, носеше тъмни очила, поставени на кривата извивка на някога чупения му нос. Русата му коса бе непокорна както винаги, а привлекателните му устни – стиснати в права линия.

Той се изправи, когато ме видя, и протегна ръка към мен да я стисна. Вместо това го придърпах в прегръдка и го притиснах, докато усетих как се отпуска и ме прегръща в отговор. Животът си течеше около нас – нюйоркчани нямаха нищо против всякакви публични демонстрации. Раул се отдалечи на дискретно разстояние.

– Същинска трагедия съм, мамка му – промърмори Трей в рамото ми.

– Нормален си. – Отдръпнах се назад и посочих към стълбите, на които го бях заварила. – Всеки би загубил баланс в такъв момент.

Той седна на средното стъпало. Аз се настаних до него.

– Не мисля, че мога да се справя с това, Ева. Не мисля, че би трябвало да го правя. Искам някой в живота си изцяло, който да е там и да ме подкрепя, докато аз завърша и после опитам да изградя практиката си. Кари ще подкрепя онази моделка вместо това и ще ме вмества където може. Как да не възразявам срещу това?

– Логичен въпрос – казах аз, като изпънах крака пред себе си. – Нали знаещ че той няма да е сигурен, че бебето е негово, докато не направят тест за бащинство.

Трей поклати глава.

– Не мисля, че ще има значение. Изглежда ми отдаден.

– Мисля, че ще има значение. Може би няма просто да я изостави, може би ще бъде като чичо на детето или нещо такова. Не знам. Засега трябва да допуснем, че той е бащата, но може и да не е. Възможно е.

– Значи ми казваш да бъда силен още шест месеца?

– Не. Ако искаш да ти дам отговори, нямам такива. Но мога да ти кажа със сигурност, че Кари те обича повече, отколкото съм го виждала да обича друг човек. Ако те загуби, това ще го разруши. Не се опитвам да те накарам да останеш с него от чувство за вина. Просто мисля, че трябва да го знаеш: напуснеш ли го, няма да си единственият, който ще страда.

– Това с какво ми помага?

– Може би с нищо. – Сложих ръка на коляното му. – Може би съм достатъчно посредствена, за да намирам това за успокоително. Ако между мен и Гидиън не се получи, бих искала да знам, че той е толкова нещастен, колкото съм и аз.

Устните на Трей се извиха в тъжна усмивка.

– Да, разбирам какво имаш предвид. Ти би ли останала с него, ако разбереш, че чака бебе от някоя друга? Някоя, с която е спал, докато е бил с теб?

– Мислила съм за това. Трудно ми е да си представя живота без Гидиън. Ако не сме били в сериозна връзка тогава и ако тази жена е вече в миналото му, ако той е с мен, а не с нея, тогава може би бих се справила.

Гледах как една жена закача поредната торба с покупки върху претоварената дръжка на бебешка количка.

– Но ако прекарваше повечето си време с нея и се виждаше с мен между другото... мисля, че бих си тръгнала.

Беше ми трудно да бъда откровена, когато истината беше обратното на това, което Кари би искал да кажа, но усещах, че е правилното нещо в случая.

– Благодаря ти, Ева.

– Не знам доколко това е от значение, но не бих те уважавала по-малко, ако решиш да останеш е Кари в този труден момент. Не е слабост да бъдеш до човека, когото обичаш, когато той се опитва да поправи огромна грешка, нито пък е слабост да решиш да поставиш себе си на първо място. Каквото и да решиш, ще продължа да мисля, че си страхотен човек.

Той се наведе към мен и сложи глава на рамото ми.

– Мерси, Ева.

Преплетох пръсти с неговите.

– Няма защо.

***

– Ще ида да взема колата и ще я докарам отпред – каза Раул, когато влязохме в лобито на жилищната сграда, в която се помещаваше апартаментът ми.

– Добре. Само ще си проверя пощата. – Помахах на портиерката, докато минавахме покрай бюрото ѝ. Тръгнах към пощенските кутии, а Раул се запъти към асансьора.

Пъхнах ключа си в ключалката, дръпнах месинговата вратичка и се наведох ниско да погледна вътре. Имаше няколко рекламни картички и нищо друго, което ми спестяваше качването до горе. Извадих ги, хвърлих ги в близкото кошче за боклук, а после затворих и заключих кутията.

Тръгнах обратно към лобито точно навреме, за да видя как една жена излиза от сградата. Щръкналата ѝ червена коса привлече и задържа вниманието ми. Вторачих се в нея, чаках я да завие по улицата, като се надявах да зърна профила ѝ.

Дъхът ми спря. Косата ми беше позната от едно търсене в Гугъл. Лицето помнех от благотворителния търг за приюти, на който бяхме ходили с Гидиън преди няколко седмици.

А после тя изчезна.

Изтичах след нея, но когато стигнах до пешеходната пътека, тя вече се плъзваше на задната седалка на черна кола под наем.

– Хей! – изкрещях.

Колата даде газ и ме остави да се взирам след нея.

– Всичко наред ли е?

Обърнах се и видях Луи, охраната през уикенда.

– Знаеш ли кой беше това?

Той поклати глава.

– Не живее тук.

Като влязох вътре, зададох на портиерката същия въпрос.

– Червенокоса? – попита тя, изглеждаше озадачена. – Не сме имали никакви посетители, които да са влизали, без някой от наемателите да е е тях, така че не съм обръщала внимание.

– Хмм. Добре, благодаря ти.

– Колата ти е тук, Ева – каза Луи от входа.

Благодарих на портиерката и се отправих навън към Раул. Прекарах пътуването между моя дом и този на Гидиън, мислейки за Ан Лукас. До момента, в който излязох от личния асансьор и влязох в антрето на мезонета, се бях унесла в хаотичните си мисли.

Гидиън ме чакаше. Облечен в износени дънки и тениска на Колумбийския университет, той изглеждаше толкова млад и хубав. После ми се усмихна и аз почти напълно забравих света.

– Ангелче – измърка той, докато прекосяваше шахматния под с босите си крака. В очите му видях поглед, който добре познавах. – Ела тук. Отидох право в разтворените му обятия, сгуших се плътно до твърдото му тяло. Вдишах го.

– Сигурно ще помислиш, че съм луда – промърморих в гърдите му, – но бих се заклела, че току-що видях Ан Лукас в лобито на сградата ми.

Той се скова. Знаех, че психиатърката не е сред любимите му хора.

– Кога? – попита той строго.

– Преди около двайсет минути. Точно преди да дойда тук.

Той ме пусна, протегна ръка към задния си джоб и извади смартфона си. Другата му ръка хвана моята и ме придърпа във всекидневната.

– Госпожа Крос току-що е видяла Ан Лукас в сградата, където живее – каза той на човека, който вдигна.

– Мисля, че я видях – поправих го, като се намръщих на суровия му тон.

Но той не ме слушаше.

– Разбери – заповяда, преди да затвори.

– Гидиън. Какво става?

Той ме заведе до дивана и седнахме. Настаних се до него и сложих чантата си върху масичката за кафе.

– Тези дни я видях – обясни той, като продължаваше да държи ръката ми. – Раул потвърди, че жената, която е говорила с теб на благотворителния търг, е била Ан. Тя го призна и аз я предупредих да стои далеч от теб, но тя няма да го направи. Иска да ме нарани и знае, че може да го постигне, като засегне теб.

– Добре. – Обработих информацията.

– Трябва да казваш на Раул за появата ѝ в секундата, когато я видиш някъде. Дори ако само си мислиш, че е тя.

– Задръж за момент, шампионе. Отишъл си да я видиш и не си ми казал?

– Сега ти казвам.

– Защо не ми каза тогава.

Той въздъхна бурно.

– Беше в деня, когато Крис дойде да ме види.

– О!

– Да.

Загризах долната си устна за секунда.

– Как би ме наранила тя?

– Не знам. За мен е достатъчно да знам, че го иска.

– Да не би да ми счупи крака? Носа?

– Съмнявам се, че ще прибегне до насилие – каза той сухо. – За нея ще е по-забавно да играе психологически игрички. Да се появява, където си ти. Да те оставя да я зърваш за миг.

Което беше по-коварно.

– За да отидеш ти при нея. Това иска тя всъщност – промърморих. – Иска да те види.

– Няма да ѝ угодя. Казах това, което имах.

Погледнах надолу към преплетените ни ръце и се заиграх с брачната му халка.

– Ан, Корин, Диана... Малко е откачено, Гидиън. Искам да кажа, не мисля, че това е нормално за повечето мъже. Колко още жени ще изгубят ума си по теб?

Той ми хвърли поглед, който очевидно не беше развеселен.

– Не знам какво ѝ става на Корин. Нищо от това, което прави, откакто се върна в Ню Йорк, не е типично за нея. Не знам дали лекарствата, които взема, имат общо, спонтанният аборт, разводът ѝ...

– Тя се развежда?

– Не го казвай с този тон, Ева. За мен няма никакво шибано значение дали е омъжена, или свободна. Аз съм женен. Това няма да се промени, а аз не съм мъж, който изневерява. Прекалено много уважавам теб, а и себе си, за да бъда от онзи тип съпрузи.

Наведох се напред и му предложих устните си, а той ги завзе с мека сладка целувка. Беше казал точно това, което имах нужда да чуя.

Гидиън се отдръпна и потърка носа си в моя.

– Колкото до другите две... Трябва да разбереш, че Диана беше косвена жертва. Мамка му. Целият ми живот дотук е бил военна зона и някои хора попаднаха в кръстосания огън.

Хванах в шепа брадичката му, надявах се да мога да изтрия напрежението с нежните погалвания на палеца си. Знаех точно какво има предвид.

Той преглътна трудно.

– Ако не бях използвал Диана, за да изпратя послание на Ан, че вратата е затворена между нас, тя щеше да бъде просто още една свалка за една нощ. Минало и заминало.

– Но тя е добре сега, нали?

– Мисля, че да. – Връхчетата на пръстите му погалиха бузата ми, докосването му повтаряше моето от преди малко. – След като съм започнал да споделям, ще кажа, че не мисля, че би ме отхвърлила, ако се опитам да я забия, което не бих направил, но не мисля, че вече влиза в категорията "отхвърлена жена".

– Да, знаех си, че би се метнала в чаршафите с теб отново, ако можеше. Не че я обвинявам. Трябва ли да бъдеш толкова добър в леглото, по дяволите? Не е ли достатъчно, че си секси и имаш невероятно тяло и огромен член?

Той поклати глава видимо раздразнен.

– Не е огромен.

– Все тая. Надарен си. И знаеш как да го използваш. А жените не получават страхотен секс много често, затова, когато ни се случи, понякога можем малко да откачим. Предполагам, че това отговаря на въпроса ми за Ан, след като тя те е имала многократно.

– Никога не ме е имала. – Гидиън се отпусна тежко назад. Мръщеше се. – В някой момент ще ти писне да чуваш какъв задник съм.

Свих се до него и сложих глава на рамото му.

– Ти не си първият подлудяващо горещ мъж на планетата, който е използвал жени. И няма да си последният.

– Беше различно с Ан – изръмжа той. – Не беше само заради съпруга ѝ.

Застинах, а после си наложих да се отпусна, за да не го накарам да стане по-нервен, отколкото беше.

Той си пое въздух рязко и дълбоко.

– Понякога ми напомня на Хю – каза припряно. – Начинът, по който се движи, някои от нещата, които казва... Има семейна прилика. И друго. Не мога да го обясня.

– Тогава недей.

– Понякога границата между тях се размиваше в ума ми. И сякаш наказвах Хю чрез Ан. Правех неща с нея, които не съм правил с никой друг. Неща, които предизвикваха гадене у мен, когато мислех за тях после.

– Гидиън. – Плъзнах ръка около кръста му.

Той не ми беше казвал това. Беше споделял преди, че човекът, когото наказва, е доктор Теранс Лукас, и бях сигурна, че това е част от нещата. Но сега знаех, че не е всичко.

Гидиън се облегна назад.

– Това между мен и Ан беше извратено. Аз я извратих. Ако можех да се върна назад и да променя нещата...

– Ще се справим с това. Радвам се, че ми каза.

– Трябваше. Слушай, ангелче, трябва да казваш на Раул в секундата, когато я видиш някъде. Дори ако не си сигурна. И не ходи никъде сама. Аз ще измисля как да се справя с нея. Междувременно имам нужда да знам, че си в безопасност.

– Добре. – Не бях сигурна как тази схема ще проработи в дългосрочен план. Живеехме в един и същи град с тази жена и съпруга ѝ, а самият Лукас беше идвал при мен преди време. Те бяха проблем, за който ни трябваше решение.

Но нямаше да го намерим днес. Събота. Един от двата дни през седмицата, който очаквах с най-голямо нетърпение, защото получавах толкова много време насаме със съпруга си.

– И така – започнах аз, плъзвайки ръка под ризата на Гидиън, за да докосна топлата му кожа. – Къде ми е изненадата?

– Е... – Сексапилната дрезгавина в гласа му стана по-дълбока. – Нека почакаме малко преди това. Какво ще кажеш да започнем с малко вино?

Отметнах глава назад и го погледнах

– Да не се опитваш да ме съблазниш, шампионе?

Той ме целуна по носа.

– Винаги.

– Хмм... Давай смело.

Разбрах, че нещо става, когато Гидиън не се присъедини към мен под душа. Той пропускаше възможност да постави ръце върху мен, докато бях подгизнала и капеща, единствено в сутрините, когато вече беше правил секс е мен.

Когато се върнах във всекидневната, облечена в шорти и потник без сутиен, той ме чакаше е чаша червено вино. Настанихме се на дивана с "Три дни да убиеш", което само ми доказа, че съпругът ми ме познава добре. Това беше точно типът филми, които харесвах – леко забавен, много краен. И в него играеше Кевин Костнър, което за мен винаги беше предимство.

Все пак, колкото и да ми беше приятно да мързелувам с Гидиън, очакването започна да ме прави неспокойна с напредването на часа. А той, подлецът, го знаеше. И подклаждаше очакването. Държеше чашата ми пълна, а ръцете си върху мен – вплиташе ги в косата ми, галеше рамото ми, прокарваше ги по бедрото ми.

До девет часа вече се бях покатерила цялата върху него. Плъзнах се в скута му и притиснах устни към шията му, езикът ми се стрелна и погали мястото на пулса му. Усетих как подскочи и после забърза, но той не направи никакво движение в отговор. Седеше, сякаш погълнат от повторението, на което попаднахме, превключвайки каналите, след като филмът свърши.

– Гидиън? – прошепнах с онзи свой тон, който казваше: "Чукай ме", ръката ми се плъзна между краката му и го намери твърд и готов както винаги.

– Ммм?

Хванах меката част на ухото му със зъби и я дръпнах нежно.

– Имаш ли нещо против да се изчукам сама на големия ти член, докато гледаш телевизия?

Ръката му потри нехайно гърба ми.

– Сигурно ще ми пречиш да виждам – отвърна той с разсеян тон. – Може би е по-добре вместо това да застанеш на колене и да го смучеш.

Дръпнах се назад със зяпнала уста. Очите му ми се смееха.

Бутнах го по рамото.

– Ужасен си.

– Горкото ми ангелче – пропя той. – Възбудена ли си?

– А ти как мислиш? – Посочих към гърдите си. Зърната ми бяха твърди и стегнати, напираха към тънкия памук в тих стремеж към неговото внимание.

Като сложи длани на раменете ми, той ме придърпа по-близо и хвана връхчето на едната ми гърда между зъбите си, езикът му го погали нежно. Изпъшках.

Той ме пусна, очите му бяха станали толкова тъмни, че приличаха на сапфири.

– Влажна ли си?

Бързо ставах такава. Всеки път, когато Гидиън ме погледнеше по този начин, тялото ми омекваше за него, ставаше влажно и нетърпеливо.

– Защо не провериш? – подразних го.

– Покажи ми.

Властната хапливост в командата му ме възбуди още повече. Внимателно слязох от него, изведнъж се почувствах необяснимо свенлива. Той избута масичката за кафе с един крак, като ми даде повече пространство да застана пред него. Погледът му се плъзна върху мен, лицето му беше безизразно. Липсата на поощрение ме направи още по-нервна, което предполагах, че беше и намерението му.

Притискаше ме по онзи негов начин.

Изправих рамене назад, улових погледа му с моя и прокарах език по долната си устна. Очите му се притвориха. Плъзнах палците си под еластичния колан на спортните ми шорти и ги избутах надолу, като завъртях леко бедрата си, за да изглежда повече, че правя стриптийз, и по-малко, че се чувствам неловко.

– Без бикини – промърмори той с поглед върху вулвата ми. – Ти си лошо момиче, ангелче.

Нацупих се.

– Опитвам се да съм добра.

– Разтвори се за мен – промърмори той. – Нека те видя.

– Гидиън...

Той чакаше търпеливо и знаех, че това търпение ще издържи. Независимо дали ми отнемеше пет минути, или пет часа, той щеше да ме чака. И именно затова му вярвах. Защото въпросът никога не беше дали ще му се подчиня, а кога ще бъда готова да го направя – решение, което повечето пъти той оставяше на мен.

Застанах по-разкрачена и се опитах да забавя забързаното си дишане. Протегнах надолу двете си ръце, докоснах устните на вагината си и ги разтворих, излагайки клитора си пред мъжа, за когото копнееше. Гидиън се изправи бавно.

– Имаш толкова хубава вагина, Ева.

Затаих дъх, докато той се накланяше напред. Ръцете му се вдигнаха от бедрата му и хванаха моите, за да ме държат неподвижна.

– Не мърдай – заповяда той.

После започна да ме лиже с бавни плъзгания.

– О, господи – изстенах аз, краката ми трепереха.

– Седни – каза той дрезгаво и застана на колене на пода, докато се подчинявах.

Стъклото беше студено под голото ми дупе, ярък контраст с горещата ми кожа. Ръцете ми се изпънаха назад, вкопчени в отсрещния край на масата за баланс, докато той натисна и разтвори широко бедрата ми с длани, отваряйки ме изцяло. Дъхът му беше горещ върху влажната ми плът, вниманието му беше изцяло върху вулвата ми.

– Можеш да си и по-влажна.

Гледах го, дишайки тежко, докато той наведе глава и обхвана е устни клитора ми. Топлината беше изгаряща, ударите на езика му – унищожителни. Извиках, исках да се извивам, но хватката му ме държеше здраво. Главата ми се отметна назад, ушите ми звъняха от притока на кръв и звука от стона на Гидиън. Езикът му пърхаше по стегнатите вързопчета нерви, водейки ме безмилостно към оргазъм. Стомахът ми се стегна, докато удоволствието се увеличаваше, меката коприна на косата му галеше чувствителната вътрешна страна на бедрата ми.

Нисък стон се изтръгна от мен.

– Ще свърша – изпъшках аз. – Гидиън... господи... ще свърша.

Той напъха езика си в мен. Лактите ми омекнаха, свлякох се по-надолу. Езикът му чукаше в присвиващия се отвор на вулвата ми, галеше чувствителните тъкани, дразнеше ме с обещанието за проникването, за което истински копнеех

– Чукай ме – започнах да го умолявам.

Гидиън се дръпна назад и облиза устните си.

– Не тук.

Издадох звук на протест, докато той се изправяше, бях толкова близо до оргазма, че можех да го вкуся. Той протегна ръка към мен, помогна ми да стана, а после се изправи. Когато залитнах, ме хвана и преметна през рамо.

– Гидиън!

Но ръката му се озова между краката ми, масажирайки влажната ми набъбнала вулва, и вече не ме интересуваше как ме носи, стига да ме занесе някъде, където ще ме обладае.

Стигнахме до коридора и завихме, а после спряхме твърде бързо, за да сме стигнали спалнята му. Чух как дръжката на вратата се завърта и лампата се включва.

Бяхме в моята стая. Той ме остави на земята с лице към него.

– Защо тук? – попитах го. Може би някои мъже биха се отправили към най-близкото легло, но Гидиън имаше повече контрол. Ако искаше да съм в другата спалня, то имаше причина за това.

– Обърни се – каза той тихо.

Имаше нещо в гласа му... в начина, по който ме гледаше...

Погледнах през рамо.

И видях люлката.

***

Не беше това, което очаквах.

Бях търсила секс люлки в интернет, след като Гидиън за първи път ги спомена. Това, което намерих, бяха паянтови структури, които висяха от рамката на вратата; не толкова паянтови структури, които висяха от стойки на четири крака, и такива, които висяха от халка на тавана. Всички те се състояха от някаква комбинация от вериги и каиши, които служеха като люлка за различни части на тялото. Снимките на жени, действително оплетени в проклетите неща, изглеждаха некомфортно.

Честно казано, не виждах как някой би преодолял неудобството и страха от строполяване, да не говорим да получи оргазъм.

Трябваше да се сетя, че Гидиън ще има нещо друго наум.

Обърнах се и погледнах директно люлката. Гидиън беше изпразнил стаята в някакъв момент. Леглото и мебелите ги нямаше. Единственото нещо в стаята беше самата люлка, окачена на здрава структура, приличаща на клетка. Широка и солидна метална платформа стабилизираше стоманени страни и таван, които поддържаха тежестта на тапициран метален стол и вериги. Червени кожени окови за китки и глезени висяха на подходящите места.

Ръцете му се обвиха около мен откъм гърба, едната му ръка се плъзна под блузата и обхвана гърдата ми, докато другата се плъзна между краката ми и пъхна два пръста в мен. Ровейки с нос в косата ми, той целуна шията ми.

– Как се чувстваш, като гледаш това?

Помислих за момент.

– Заинтригувана. Малко неспокойна.

Устните му се извиха в усмивка върху кожата ми.

– Нека да видим как ще се чувстваш, когато си вътре в нея.

Тръпка на очакване и трепет премина през мен. От позицията на оковите си личеше, че ще бъда безпомощна, неспособна да се движа или да избягам. Не способна да упражня какъвто и да е контрол над това, което става с мен.

– Искам да го направя по правилния начин, Ева. Не като онази нощ в асансьора. Искам да усетиш какво е, когато съм поел контрола и сме заедно в това.

Главата ми се облегна на неговата. По някакъв начин ми беше трудно да му дам съгласието, което искаше. Носех по-малко... отговорност, когато той просто поемаше контрола.

Но това беше оправдание.

– Коя е кодовата ти дума, ангелче? – прошепна той, зъбите му драскаха леко по гърлото ми. Ръцете му бяха вълшебни, пръстите му се плъзгаха повърхностно в мен.

– Кросфайър.

– Казваш думата и всичко спира. Кажи я отново.

– Кросфайър.

Ловките му пръсти подръпнаха зърното ми, изстисквайки го умело.

– Няма от какво да се страхуваш. Просто трябва да се облегнеш назад и да поемеш члена ми. Ще те накарам да свършиш, без да има нужда да правиш каквото и да е.

Поех дълбоко въздух

– Имам чувството, че между нас винаги е така.

– Пробвай по този начин – каза убедително той, ръцете му се преместиха да свалят блузата ми. Ако не ти хареса, вместо това ще се метнем в леглото.

За секунда исках да отложа нещата, да си дам повече време всичко да улегне. Бях му обещала люлката, но той не ми натякваше това...

– Кросфайър – каза той само е дъха си, прегръщайки ме в гръб.

Не знаех дали ми напомня за моята кодова дума, или ми казва, че ме обича толкова много, че няма думи, с които да изрази как се чувства. Така или иначе, ефектът върху мен беше същият. Почувствах се в безопасност. Усетих и вълнението му. Дишането му се беше учестило в момента, в който бях забелязала люлката. Ерекцията му беше като стомана върху дупето ми, а кожата му бе гореща до моята. Желанието му ускори и моето, караше ме да искам да направя всичко необходимо, за да му дам толкова наслада, колкото можеше да понесе.

Ако се нуждаеше от нещо, исках аз да бъда жената, която ще му го даде. Той ми даваше толкова много.

Всичко.

– Добре – казах меко. – Добре.

Той целуна рамото ми, после застана до мен и хвана ръката ми в своята.

Последвах го до люлката, изучавайки я напрегнато. Тясната седалка беше на нивото на кръста на Гидиън, което означаваше, че трябва да ме обърне с лице към него и после да ме повдигне да седна върху стола. Устата му докосна моята в мига, в който голото ми дупе докосна хладната кожа, езикът му дразнеше линията на устните ми. Потреперих. Дали беше от хлад, от целувката, или от нервност – не знаех.

Гидиън се отдръпна, погледът му беше премрежен и горещ. Той ме нагласи в поза, като държеше веригите неподвижни, докато аз се облегна назад в седалката; тя беше поставена далеч от него, което ме накара да изпъна краката си за баланс.

– Нагласена ли си? – попита той, наблюдавайки ме внимателно.

Знаех, че въпросът се отнася за нещо повече от физическия ми комфорт. Кимнах.

Той отстъпи назад, погледът му не се откъсваше от лицето ми.

– Ще завържа глезените ти. Кажи ми, ако усетиш какъвто и да е дискомфорт.

– Добре. – Гласът ми беше задъхан, пулсът ми препускаше.

Ръката му се плъзна надолу по крака ми, милувката му беше топла и предизвикателна. Не можех да откъсна очи, докато той обвиваше тъмночервената кожа около глезена ми и пристягаше металната тока. Оковата прилягаше плътно, но не прекалено стегнато.

Гидиън се движеше бързо и уверено. Миг по-късно другият ми крак също бе окован.

Той ме погледна.

– Добре ли си дотук?

– Правил си това и преди. – Нацупих се. Действията му изглеждаха прекалено опитни, за да е начинаещ Той не отговори. Вместо това започна да се съблича така бавно и методично, както ме оковаваше.

Като хипнотизирана алчно попивах всеки сантиметър разкрита кожа. Съпругът ми имаше такова невероятно тяло. Беше толкова твърд и стегнат, толкова мъжествен. Беше невъзможно да не се възбудя, като го видя гол.

Езикът му се плъзна по дължината на долната му устна с небрежна еротична милувка.

– Все още ли си добре, ангелче?

Гидиън знаеше е точност какво ми причинява видът му, а фактът, че беше достатъчно арогантен да използва тази слабост срещу мен, ме възбуждаше дори повече. Господ ми беше свидетел, че правех същото с него, когато имах възможност.

– Толкова си секси, мамка му – казах, облизвайки собствените си устни.

Той се усмихна и тръгна към мен, плътният му дълъг член се извиваше нагоре до пъпа му.

– Мисля, че това наистина ще ти хареса.

Нямаше нужда да питам защо го казва – беше очевидно, когато стигна до мен и взе ръцете ми в своите. Изгледът ми към него от седалката на люлката беше безпрепятствен. От бедрата нагоре той беше изцяло изложен на показ между разтворените ми крака.

Той се наведе и ме целуна отново. Нежно. Сладко. Изстенах от неочакваната нежност и от мекотата на вкуса му.

Като пусна едната ми ръка, той се пресегна между нас, хвана члена си, насочи го надолу и го потърка между устните на вагината ми. Широката главичка се плъзна леко в хлъзгавината на желанието ми, а после побутна оголения ми клитор. В мен се разля наслада и открих точно колко безпомощна бях. Не можех да извия бедрата си. Не можех да стегна вътрешните си мускули, за да уловя усещането.

Слабо скимтене се изтръгна от мен. Имах нужда от повече, но можех само да чакам той да ми го даде.

– Имаш ми доверие – прошепна той срещу устата ми.

Не беше въпрос, но въпреки това отговорих:

– Да.

Гидиън кимна.

– Хвани веригите.

Над главата ми имаше окови за китки. Запитах се защо той не ги използваше, но му се доверих, че знае най-добре. Ако не мислеше, че съм готова, беше, защото ме познаваше толкова добре. В някои отношения ме познаваше по-добре, отколкото самата аз себе си.

Любовта, която изпитвах към него, се разстла в гърдите ми, докато ме изпълни, избутвайки настрани остатъците от страх, които дебнеха в тъмните ъгълчета на ума ми. Никога не се бях чувствала толкова близо до него, не бях предполагала, че е възможно да вярваш в някого толкова безрезервно.

Направих това, което Гидиън заповяда, и хванах веригите. Той отново пристъпи близо, мускулите на корема му блестяха с първата роса на изпотяването. Можех да видя как пулсът бие върху шията му, ръцете му, пениса му Сърцето му препускаше като моето. Главата на члена му беше влажна от възбуда колкото и вулвата ми. Гладът между нас беше като нещо живо в тази стая, плъзгаше се пъргаво около нас, ограничавайки света единствено до нас двамата.

– Не се пускай – заповяда той и ме изчака да кимна в съгласие, преди да продължи.

Хвана веригата там, където тя се срещаше със седалката. С другата ръка насочи члена си към цепката ми. Дебелият връх дразнещо се притисна в мен, предизвикваше ме с обещание за удоволствие. Дишах тежко, докато го чаках да направи крачката напред, която щеше да го плъзне вътре в мен; болеше ме сърцевината от нуждата да бъде запълнена.

Вместо това той хвана седалката на стола с двете си ръце и ме наниза върху члена си.

Звукът, който раздра гърлото ми, беше нечовешки, дивашкото еротично усещане да бъда толкова дълбоко пронизана ме накара да подлудея. Той потъна дълбоко с това единствено лесно плъзгане, тялото ми беше неспособно да опита каквато и да е съпротива.

Гидиън изръмжа, през мощното му тяло премина вибрация.

– Мамка му – изсъска той. – Вулвата ти е толкова добра.

Опитах се да се протегна към него, но той отблъсна люлката назад, изхлузвайки ме от твърдата си като камък ерекция. Усещането за празнота ме накара да изстена от покруса.

– Моля те – умолявах го нежно.

– Казах ти да не се пускаш – каза той с порочен блясък в очите.

– Няма – обещах и се вкопчих във веригите с такава сила, че ме заболя.

Той сви ръце и ме придърпа обратно, наниза ме на члена си. Пръстите на краката ми се свиха конвулсивно. Усещането за безтегловност, за пълна капитулация, беше неописуемо.

– Говори ми – изрече грубо той. – Кажи ми, че това ти харесва.

– По дяволите. – Задъхвах се, усещах как по тила ми се стича пот. – Не спирай.

В един момент ме държеше неподвижно, а в следващия ме залюляваше плавно, вагината ми се плъзгаше напред-назад върху твърдия член на Гидиън със зашеметяваща скорост. Тялото му работеше като добре смазана машина; ръцете, гърдите, мускулите на корема и бедрата му се напрягаха от усилието да управляват майсторски люлката. Гледката на властните му движения, силата на концентрацията му в това да достави наслада и на двама ни, усещането, че помпа толкова дълбоко и бързо в мен...

Стигнах до оргазъм с писък, неспособна да удържа вълната, която се втурна през мен. През това време той ме чукаше, лицето му беше зачервено и белязано от похот. Никога не бях свършвала толкова силно, толкова бързо. За един безкраен момент не можех да виждам, нито да дишам, тялото ми се тресеше от удоволствие, по-свирепо от всичко, което бях чувствала преди. Люлката забави, а после спря. Гидиън дойде една крачка по-близо, за да остане потопен в мен. Миришеше на поквара, примитивно. Чист грях и секс.

Ръцете му обхванаха лицето ми. Пръстите му отместиха кичури коса от влажните ми бузи. Вулвата ми се свиваше около него, осъзнавах колко твърд и плътен беше все още.

– Ти не свърши – казах обвинително, чувствах се прекалено уязвима след лудостта на собствения ми оргазъм.

Гидиън завладя устата ми с груба, настойчива целувка.

– Ще окова китките ти. После ще свърша в теб.

Зърната ми се втвърдиха в болезнени връхчета.

– О, господи.

– Имаш ми доверие – каза отново той, погледът му изучаваше лицето ми.

Докоснах го, докато все още можех, ръцете ми се плъзнаха по хлъзгавите му от пот гърди, усетих отчаяното биене на сърцето му.

– Повече от всичко.

19.

– Добро утро, шампионе.

Погледнах през рамо при звука от гласа на Ева и се усмихнах, докато я гледах как заобикаля кухненския плот, запътвайки се към машината за кафе. Косата ѝ беше буйно оплетена, краката ѝ изглеждаха секси под ръба на тениската, която носеше.

Обърнах отново вниманието си към печката и пържените филийки, които приготвях в тигана, и я попитах:

– Как се чувстваш?

– Хм...

Погледнах я и видях, че се е изчервила.

– Ожулена – каза тя, като сложи каната за кафе в машината. – Дълбоко вътре.

Ухилих се. Люлката я беше поставила перфектно, позволявайки оптимално проникване. Никога преди не бях стигал толкова дълбоко в нея. Бях мислил за това цяла сутрин и бях решил, че ще говоря с Аш относно плановете му за ремонта. Една от спалните трябваше да има две гардеробни – едната за дрехи, другата за люлката.

– Боже – промърмори тя. – да можеш да си видиш самодоволната усмивка. Мъжете са свине.

– А аз пък слугувам тук над печката заради теб.

– Да, да. – Тя ме плесна по задника, докато ме подминаваше с димяща чаша кафе в ръка.

Хванах я за талията, преди да се отдалечи достатъчно, и я целунах бързо и силно по бузата.

– Снощи беше невероятна.

Бях усетил така ясно как нещо между нас си пасва на мястото – промяната беше толкова осезаема, колкото пръстените, които носех на ръцете си, и аз я ценях не по-малко от тях.

Ева ми отправи ослепителна усмивка, а после отвори хладилника и извади картонената кутия с мляко и сметана. Докато си сипваше, аз сложих пържената филийка в чиния.

– От известно време искам да поговоря с теб за нещо – каза тя, като се присъедини към мен на масата и се настани на високия стол.

Вдигнах вежди.

– Добре.

– Бих искала да се включа в работата на фондация "Кросроудс" финансово и административно.

– Това обхваща много неща, ангелче. Кажи ми какво имаш предвид.

Тя сви рамене и взе вилицата.

– Мислех си за парите от споразумението, които получих от бащата на Нейтън. Просто си седят в банката и след това, през което мина Мегуми... осъзнах, че трябва да направя нещо с тази сума, и не искам да чакам. Ще ми се да се включа във финансирането на програмите, предлагани от "Кросроудс", и да помогна с идеи как да ги разширим.

Усмихнах се вътрешно – доволен бях да видя, че върви в правилната посока.

– Добре. Ще измислим нещо.

– Наистина? – Ева, лъчът светлина в моя свят, засия като слънцето.

– Разбира се. Бих искал и аз да отделя повече време за това.

– Можем да работим заедно! – Тя заподскача нагоре и надолу. – Развълнувана съм, Гидиън.

Позволих на усмивката си да се покаже.

– Виждам.

– Просто го чувствам като естествена крачка напред за нас. Продължение на двама ни всъщност. – Тя заби ножа в храната си и сложи една хапка в устата си. Изрази с доволен звук задоволството си. – Вкусно – каза с пълна уста.

– Радвам се, че ти харесва.

– Секси си и можеш да готвиш Аз съм късметлийка.

Реших да не ѝ казвам, че сутринта бях свалил рецептата от интернет.

Вместо това обмислих това, което ми каза.

Бях ли направил тактическа грешка, действайки твърде прибързано с Марк? Ако бях оставил нещата така още известно време, Ева вероятно щеше сама да реши да дойде да работи в "Крос индъстрис".

Но можех ли да си позволя лукса да ѝ дам още време, когато Ландън бе толкова близо до целта? Дори сега не смятах така.

Понеже исках да смекча всеки възможен лош развой на събитията, обмислих предимствата на това да повдигна въпроса за преместването на Марк в "Крос индъстрис" сега вместо по-късно. Ева беше отворила вратата, като заговори за това двамата с нея да работим заедно. Ако не минех през нея, рискувах тя да разбере по друг начин.

Бях поел този риск в събота, знаейки, че Ева и Марк са приятели, които си говорят и извън работа. Би могъл да ѝ се обади по всяко време, но заложих на това, че първо ще иска да го обмисли, да го обсъди с партньора си и да приеме факта, че ще напусне "Уотърс Фийлд и Лийман".

– Аз също трябва да поговоря за нещо с теб, ангелче.

– Цялата съм в слух.

Тъй като целях да изглеждам небрежно, хванах кленовия сироп и изсипах малко в чинията си.

– Предложих работа на Марк Гарити.

Последва момент на изумена тишина, а после:

– Направил си какво?

Тонът на гласа ѝ потвърди, че съм бил прав да ѝ кажа истината по-рано, а не по-късно. Погледнах я. Тя се взираше в мен.

– Поканих Марк да работи за "Крос индъстрис" – повторих аз.

Лицето ѝ пребледня.

– Кога?

– В петък.

– В петък – повтори тя. – Днес е неделя. И ми казваш това едва сега? След като въпросът беше реторичен, не ѝ отговорих, избирайки да изчакам и да преценя по-добре ситуацията, преди да влоша нещата повече.

– Защо, Гидиън?

Предприех същия подход, който бях използвал с Марк: казах фрагментите от истината, които звучаха най-правдоподобно.

– Той е добър служител. Ще допринесе много за екипа.

– Глупости. – Цветът се върна на лицето ѝ в гневна вълна. – Не ми говори отвисоко. Лишаваш ме от работа и не ти е минало през ума първо да обсъдиш това с мен?

Смених тактиката.

– "Ланкорп" са поискали Марк директно, нали?

Тя остана безмълвна за момент.

– Затова ли е всичко? Конзолата "Фейз уан"? Сериозно ли говориш, мамка му?

Бях се питал какъв продукт ще използва Райън Ландън като извинение да потърси Ева. Изненадах се, че е избрал продукт, толкова важен за основната му линия, а после се порицах за това, че не съм го предвидил.

– Не отговори на въпроса ми, Ева.

– Какво значение има, по дяволите? – избухна тя. – Да, поискаха Марк. И какво от това? Не искаш конкурентите ти да го ползват? Да не се опитваш да ми кажеш, че това е било бизнес решение?

– Не, това беше лично. – Оставих приборите. – Ерик Ландън, бащата на Райън Ландън, инвестира много при баща ми и загуби всичко. Райън Ландън се опитва да ме унищожи още оттогава.

Бръчка се вряза между веждите ѝ.

– Значи не си искал да работим по никакви кампании с него? Това ли ми казваш?

– Казвам, че Райън Ландън е поискал Марк, за да стигне до теб.

– Какво? Защо? – По лицето ѝ се смесваха раздразнение и гняв. – Той е женен, за бога. Доведе жена си на обяд с нас миналия ден. Нямаш причина да ревнуваш.

– Той не би се интересувал от теб по този начин – съгласих се. – Става дума по-скоро за триумфа да работиш за него. Иска удовлетворението от това да знае, че може да даде заповед и ти ще трябва да скочиш и да я изпълниш.

– Това е смешно.

– Не знаеш цялата история, Ева. Колко години той прекара в опити да се конкурира с мен по всеки възможен начин. Всяко бизнес решение, което взема, е продиктувано от нуждата му да пренапише връзката между имената Ландън и Крос. Всеки успех, който е имал, е бил придружен от споменаването на баща му, как той не е успял да види моя като измамник и какво е коствало това на семейството му.

– Разбира се, че не знаех – каза студено тя. – Защото не си сметнал за необходимо да ми кажеш.

– Сега ти казвам.

– Когато вече няма значение!

Тя слезе от високия стол и излезе бясно от кухнята.

Тръгнах след нея, както винаги правех.

– Ева.

Улових я за лакътя, но тя се изтръгна и се завъртя с лице към мен.

– Не ме докосвай!

– Не ми обръщай гръб – изръмжах. – Ако ще се караме, да приключим с това.

– На това разчиташ, нали? Мислиш, че ще си правиш каквото искаш а после ще замажеш положението с чукане или сладки приказки. Но не можеш да поправиш това, Гидиън. Този път не можеш да кажеш няколко думи или да ме изчукаш, докато загубя ума си, и да ти се размине.

– Да поправя какво? Видях някой да прави маневра, за да се възползва от теб, и се погрижих за това.

– Така ли виждаш нещата? – Тя сложи ръце на хълбоците си. – Аз не ги виждам така изобщо. Ландън поема риска. Ами ако аз и Марк свършим зле работата? Той е заложил много на "Фейз уан".

– Именно. Във фирмата си той разполага с хора за реклама, маркетинг и промоции, точно както и аз. Защо ще взема нещо, в което дори според моите стандарти е вложил цяло състояние, и ще го поставя в опасност от грешки или тотален провал?

Тя вдигна ръце и изсумтя.

– Ясно – казах хапливо. – Не можеш да отговориш на това, защото няма добър отговор. Това е ненужен риск. Единствените хора, които се занимават с пускането на следващото поколение "Джен тен", са тези, чиито души притежавам.

– Какво искаш да кажеш?

– Че Ландън е чакал дълго време да си получи своето от Крос. Може би не го интересува, че си се омъжила в тази фамилия. Не знам какво има наум. Най-малкото ни поставя в позиция, при която не можем да споделяме информация един е друг.

Веждите ѝ се повдигнаха.

– И с какво това е по-различно от начина, по който връзката ни функционира по принцип?

– Недей. – Ядосан на ината ѝ, стиснах ръце отстрани на тялото си. – Не обръщай нещата към нас, когато всъщност става дума за него. Проклет да съм, ако Ландън те прекара през ада заради мен.

– Не казвам, че не си прав! Ако ми беше казал за това, щях сама да взема правилното решение. Вместо това ти ме принуди да напусна работа, която обичам!

– Задръж малко. Какво решение би взела?

– Не знам. – Тя ми отправи хладна и сурова усмивка, която накара кръвта ми да се смрази. – И сега никога няма да разберем.

Отново ми обърна гръб.

– Спри.

– Не – подхвърли през рамо тя. – Отивам да се облека. А после си тръгвам.

– Друг път. – Последвах я в спалнята.

– Не мога да бъда около теб точно сега, Гидиън. Дори не искам да те гледам.

Умът ми препускаше, търсех да кажа нещо, което би я успокоило.

– Марк още не е приел работата.

Тя поклати глава и издърпа едно чекмедже, от което извади чифт шорти.

– Ще го направи. Сигурна съм, че си му отправил оферта, на която не може да откаже.

– Ще я оттегля. – Господи. Давах на заден ход и това ме дразнеше, но тя беше толкова ядосана, че не можех да достигна до нея. Никога преди не я бях виждал така далечна. Отдалечена и недостижима. Бяхме по-близки отвсякога след лудата еротична нощ, която бяхме преживели, и сега отношението ѝ беше непоносимо.

– Не си прави труда, Гидиън. Вредата е сторена. Но ще получиш добър служител, който ще допринесе много за екипа ти. – Тя нахлузи шортите и влезе в гардеробната. Тръгнах плътно зад нея и препречих изхода, докато тя нахлузваше чехлите си.

– Слушай ме, по дяволите. Те идват за теб. Всички. Искат да се докопат до мен чрез теб. Правя най-доброто, което мога, Ева. Опитвам се да ни защитя по единствения начин, който познавам.

Тя спря е лице към мен.

– Това е проблем. Защото този начин не ме устройва. Никога няма да ме устройва.

– По дяволите, опитвам се!

– Всичко, което трябваше да направиш, е да говориш с мен, Гидиън. Бях почти стигнала до това и сама. Да работя с теб в "Кросроудс", беше само първата стъпка. Щях да взема решението да работя с теб, а ти отне това от мен. Отне го и от двама ни. И никога няма да си го върнем.

Ледената окончателност на тона ѝ ме накара да обезумея. Можех да се справя, когато дискусиите ни се изостряха. Можех да извъртя нещата и да сменя стратегията в движение. Това, което не можех да понеса, беше Ева да се изплъзне от хватката ми. Когато бяхме изрекли обетите си, бях взел окончателното решение да се откажа от всичко – от амбицията си, от гордостта си, от сърцето си, – за да се държа за нея. Ако не можех да правя това, нямах нищо.

– Не ми хвърляй това в лицето сега, ангелче – предупредих я. – Всеки път, когато повдигах въпроса да работим заедно, ти ми отказваше.

– И затова реши да ме прегазиш директно?

– Исках да ти дам време! Имах план. Щях да те съблазня е възможностите, да те оставя да решиш, че най-добрият начин да развиеш потенциала си е рамо до рамо е мен.

– Трябвало е да се придържаш към плана. Махни се от пътя ми.

Останах на място.

– Как бих могъл да се придържам към плана в последните няколко седмици? Докато ти се мислиш за праведна, помисли за това, през което трябваше да мина аз. Брет, проклетата ви касета, Крис, брат ми, терапията, Айрланд, майка ми, Ан, Корин, шибаният Ландън...

Ева скръсти ръце.

– Трябва да понесеш всичко това сам, а? Аз твоя съпруга ли съм наистина, Гидиън? Дори не съм ти приятелка. Сигурна съм, че Ангъс и Раул знаят повече за живота ти, отколкото аз. Араш също. Аз съм просто хубавата путка, която чукаш.

– Млъкни.

– Искам да се махнеш от пътя ми, преди да е станало по-грозно.

– Не мога да те пусна да си тръгнеш. Знаеш, че не мога. Не и по този начин.

Челюстта ѝ се стегна.

– Искаш от мен да ти дам нещо, което в момента нямам. Напълно празна съм, Гидиън.

– Ангелче... – Протегнах ръце към нея, гърдите ме стягаха толкова силно, че едва дишах. Опустошението, изписано на лицето ѝ, ме убиваше. Бих унищожил всеки, който поставеше това изражение на лицето ѝ, но този път го бях направил аз. – Какво значение има, ако и бездруго си щяла да вземеш това решение?

– Трябва да спреш да говориш – каза тя дрезгаво. – Защото всяка дума, която излиза от устата ти, ме кара да мисля, че сме толкова далеч един от друг в това отношение, че въобще не е трябвало да се женим.

Ако ме беше намушкала в гърдите, едва ли щеше да ме заболи повече. Въздухът в гардеробната стана горещ и спарен, изсуши гърлото ми и накара очите ми да пламнат. Подът сякаш се наклони под краката ми, основата на целия ми живот се разклати, докато Ева се отдалечаваше все по-далеч и по-далеч.

– Кажи ми какво да направя – прошепнах.

В очите ѝ заблестя влага.

– Пусни ме да си тръгна засега. Дай ми малко пространство, за да помисля. Няколко дни...

– Не. Не!

Паниката ме разлюля така, че се принудих да хвана дръжката на вратата, за да остана прав.

– Може би няколко седмици. Все пак трябва да си намеря нова работа.

– Не мога – задъхах се, опитвайки да си поема въздух. Черен кръг се разстла пред очите ми, докато тя остана едничката светла точка. – За бога, искай нещо друго, Ева!

– Трябва да помисля какво да правя сега. – Тя потърка грубо челото си с пръсти. – И не мога да мисля, когато ме гледаш така. Не мога да мисля...

Тя тръгна покрай мен и аз я хванах за ръцете, целунах я и изстенах, когато усетих как за секунда омеква. Вкусих я, вкусих сълзите ѝ. Или може би бяха моите.

Ръцете ѝ се вплетоха в косата ми, сграбчиха я, дръпнаха я силно. Тя обърна главата си настрани и се откъсна от натиска на устните ми.

– Кросфайър – изплака, думата изплющя като изстрел.

Освободих я рязко, препъвайки се назад, независимо че умът ми крещеше да се вкопча в нея.

Пуснах я и тя си отиде от мен.

***

Морският бриз роши косата ми и аз затварям очи, попивайки усещането, докато вятърът бие по мен. Ритмичните тласъци и придърпвания на вълните към плажа и дрезгавите крясъци на гларусите ме карат да застина в този момент на това място.

То е мой дом – такъв, какъвто не съм имал от дълго време, въпреки че съм прекарал едва няколко дни тук. Това е място, което съм споделял само с Ева, затова всичките ми спомени оттук са така пропити от нея, както пясъкът от лъчите на слънцето. Подобно на пясъка, аз съм строшен на фини, миниатюрни частици от силите около себе си. И подобно на слънцето Ева донесе радост и топлина в живота ми.

Тя идва към мен на верандата, застава зад мен на парапета. Усещам ръката и на рамото си, а после притискането на бузата и към голия ми гръб.

– Ангелче – прошепвам и слагам ръката си върху нейната.

От това имахме нужда – да се върнем на това място. Това бе нашето убежище, когато светът започваше да ни настига в опит да ни раздели. Тук се изцелявахме един друг.

Залива ме облекчение. Тя се върна. Заедно сме. Сега тя разбира защо направих това, което направих. Беше толкова ядосана, толкова наранена. За момент бях изпитал осакатяващ страх, че съм разрушил най-скъпоценната част от живота си.

– Гидиън – въздъхва тя с онзи дрезгав глас на сирена. Едната ѝ ръка се плъзва около кръста ми и ме прегръща откъм гърба.

Накланям глава назад и оставям силата на любовта ѝ да се прелее в мен. Пръстите ѝ се плъзгат около бедрото ми, а после тя хваща члена ми в ръка. Гали го от корена до върха. Втвърдявам се и се уголемявам готов за нея. Живея, за да ѝ служа, да ѝ доставям удоволствие. Как можа да се усъмни в това?

Стон се изтръгва от самите дълбини на душата ми, желанието, което винаги чувствам към нея, пълзи през мен. Предеякулационна течност прокапва от издутата главичка на пениса ми, топките ми стават тежки и пълни.

Ръката ѝ се плъзва надолу от рамото към гърба ми, като натиска леко, подканва ме да се наведа напред.

Подчинявам се, защото искам да ѝ покажа, че ме притежава. Искам да разбере, че бих направил всичко, бих дал всичко, за да я видя в безопасност и щастлива.

Ръката ѝ проследява гръбнака ми, масажирайки леко. Стискам дървения парапет, който загражда верандата, и разтварям крака при нейното подканване.

Сега и двете ѝ ръце са между бедрата ми, дъхът ѝ е горещ и задъхан върху гърба ми. Тя помпи члена ми със здрава, опитна хватка. По-силно, отколкото съм свикнал да го прави Ева. Настойчиво. Другата ѝ ръка масажира скротума ми и ме кара да изпитвам неотложна нужда.

Хватката на ръката ѝ става влажна от предеякулационната течност, която капе равномерно от цепката на върха на пениса ми. Соленият въздух ме обгръща и охлажда потта, оросила кожата ми.

– Ева... – изричам задъхано името ѝ, толкова съм твърд за нея, толкова отчаяно влюбен.

Пръстите ѝ, вече омазнени и винаги умело подвижни, се плъзват назад и дразнят тъмната роза на ануса ми. Усещането е хубаво, въпреки че не искам да бъде. Милувките върху пениса ми ме затрудняват да дишам, да мисля, да се боря...

– Точно така – казва тя убедително. Опитвам да се извия встрани, но тя ме държи в капан с пениса ми в ръката си.

– Недей – казвам ѝ, като се гърча.

– Харесва ти – промърква тя, движейки ръка върху члена ми, докосването ѝ е нещо, за което копнея и на което не мога да устоя. – Покажи ми колко много ме искаш.

Тя пъха два хлъзгави пръста в задника ми. Извиквам, сгърчвам се по-далеч, но тя трие и тласка в мен, улучвайки мястото, което ме кара да искам да свърша повече от всяко друго. Удоволствието нараства въпреки сълзите, които парят очите ми.

Главата ми пада напред. Брадичката докосва гърдите ми, които се повдигат тежко. Свършва. Аз свършвам. Не мога да го спра. Не и с нея...

Пръстите вътре в мен нарастват, удължават се. Тласъците стават бесни, ударите на плът в плът заглушават шума на океана. Чувам грубо, похотливо ръмжене, но не е моето. В мен има член, който ме чука. Боли ме и все пак болката е примесена с перверзно, нежелано удоволствие.

– Продължавай да го лъскаш – казва задъхано той. – Почти на финала си.

В гърдите ми експлодира агония. Ева не е тук. Тя си отиде. Напусна ме.

В гърлото ми се надига бълвоч. Отхвърлям мъжа грубо от себе си, чувам го как се строполява през плъзгащата се врата зад нас, стъклото се чупи. Хю се смее истерично и аз тръгвам към него, намирам го проснат сред блестящите стъкълца, косата му е червена като кръвта му, очите му светят с гнусна, похотлива ненаситност.

– Мислиш, че тя би те пожелала? – присмя ми се той, като стана с мъка на крака. – Ти ѝ каза всичко. Кой би те пожелал след това?

– Да ти го начукам! – Хвърлям се към него и го събарям обратно на земята. Юмрукът ми удря силно лицето му отново и отново. Парчетата стъкло ме пронизват, режат ме, но болката е нищо в сравнение с това, което чувствам вътре в себе си.

Ева си отиде. Знаех, че ще си тръгне, че не бих могъл да я задържа. Знаех това, но се бях надявал. Не можех да се боря с надеждата.

Хю не спира да се смее. Усещам как носът му се чупи. Костта на скулата му, челюстта му. Смехът му преминава в клокочене, но все още е смях.

Ръката ми се засилва да го удари отново...

Ан лежи под мен, лицето ѝ е смазано почти до неузнаваемост. Ужасен от това, което съм сторил, се отдръпвам рязко и трескаво се изправям на крака. Стъклото се врязва дълбоко в петите ми.

Ан се смее, докато пенлива кръв се лее от носа и устата ѝ и тече през дома, който някога беше убежище. Опетнява всичко и това опетняване заличава слънцето, докато единственото, което остава, е кървавата луна...

Събудих се с крясък в гърлото си. Косата и кожата ми бяха подгизнали от пот. Тъмнината ме задушаваше. Потърках силно очи и се претърколих на ръце и колене, ридаейки. Пропълзях към единствената светлина, която можех да видя – слабото сребристо сияние, което беше едничкият ми ориентир. Спалнята. Господи. Сринах се на пода, разтърсван от сълзи. Бях заспал в гардеробната, неспособен да помръдна, след като Ева ме остави; буквално се страхувах да направя крачка в която и да е посока, която ме води към живот без нея. Циферблатът на часовника светеше ярко в тъмната стая.

Беше един през нощта.

Нов ден. И Ева все още я нямаше.

***

– Рано си дошъл.

Веселият глас на Скот откъсна погледа ми от снимката на Ева на бюрото ми.

– Добро утро – поздравих го, чувствах се сякаш все още съм в кошмар.

Бях дошъл на работа малко след три сутринта, неспособен да заспя повече или да отида при Ева. Исках и бих го направил – нищо не би могло да ме задържи далеч от нея, – но когато проследих къде се намира телефонът ѝ, я намерих в мезонета на Стантън, място, където нямах достъп. Мъката от това да знам, че преднамерено стои далеч от мен, ме разяждаше отвътре като киселина.

Не можех да остана вкъщи и да мина през сутрешния си ритуал на приготвяне за работа без Ева. Беше ми по-лесно да се върна към режим, който често спазвах, преди тя да се появи, когато идвах на работа още преди изгрев, намирайки спокойствие на мястото, където упражнявах пълен контрол.

Но днес нямах никакво спокойствие. Имах само терзанието да знам, че тя вече се намира в същата сграда, в която и аз – толкова близо и все пак по-далеч отвсякога.

– Марк Гарити чакаше на рецепцията, когато дойдох – продължи Скот. – Каза, че сте говорили да се срещнете днес...

Стомахът ми се сви.

– Ще го приема.

Оттласнах се от бюрото си и се изправих. Не бях спирал да мисля за Ева и за предложението, което направих на Марк, опитвах се да анализирам как бих могъл да постъпя различно. Познавах Ева прекалено добре. Ако ѝ бях споделил за Райън Ландън, това нямаше да я накара да напусне "Уотърс Фийлд и Лийман", както фактът, че ѝ казах за Ан, нямаше да я направи по-предпазлива.

Вместо това Ева щеше да се изправи лице в лице с тях, да ръмжи като лъвица, готова да ме защити, и да пропусне да види опасността за самата себе си. Тя си беше такава и я обичах заради това, но също така исках да я защитя, когато ситуацията го изискваше.

– Марк. – Протегнах ръка, когато той влезе, веднага разбрах, че ще каже "да". От него бликаше енергия, а тъмните му очи светеха в очакване.

Уговорихме се, че ще започне през октомври, като даде на "Уотърс Фийлд и Лийман" почти цял месец предизвестие. Искаше да доведе Ева със себе си и аз го окуражих да ѝ го предложи, въпреки че се съмнявах, че щеше да приеме. Той оспори някои от условията ми и аз започнах да преговарям по инстинкт, да го държа под контрол, без това въобще да ме интересува.

В крайна сметка той си тръгна щастлив и доволен от новото си положение. А аз останах с все по-дълбокия страх, че Ева няма да ми прости.

***

Понеделник се сля е вторник. Имаше само три момента през целия ден, в които чувствах какъвто и да е живот в себе си: в девет, когато знаех, че Ева пристига на работа; по обяд и отново в пет, когато тя приключваше за деня. Чаках с безкрайна надежда да ме потърси. Да ми се обади или да общува с мен по някакъв начин. Още една ужасна караница щеше да е за предпочитане пред тази болезнена тишина.

Тя не го направи. Можех само да я гледам в мониторите на охранителните камери, да я поглъщам е очи при пристигането и тръгването ѝ като мъж, умиращ от глад, страхувайки се да ида при нея, и да рискувам да увелича пропастта между нас.

Останах в офиса за през нощта, страхувах се да се прибера вкъщи. Страхувах се какво ще направя, ако вляза в който и да е от апартаментите, които бях споделял с нея. Дори офисът ми ме изтезаваше – диванът, където я бях чукал, неотклонно ми напомняше какво бях имал само допреди няколко дни. Взех си душ в банята на офиса и се преоблякох в един от многото костюми, които държах на работа. Преди никога не ми се беше струвало странно да живея за работата си. Сега бях завладян от емоция, която не можех да изразя, осъзнал точно колко голяма част от живота ми беше запълнила Ева.

Тя отново бе останала у Стантън. Не ми беше убегнал фактът, че предпочита да прекарва време с майка си, отколкото да рискува да ѝ се наложи да се справя с мен. Изпращах ѝ съобщения постоянно. Молех я да ми се обади. "Просто искам да чуя гласа ти." Пишех ѝ безсмислени неща. "Днес е по-хладно, нали?" Говорех ѝ за работа. "Досега не бях осъзнавал, че Скот винаги се облича в синьо." И най-вече: "Обичам те". По някаква причина беше по-лесно да напиша тези думи, отколкото да ги кажа. Написах ги много пъти. Отново и отново. Не исках тя да забравя това. Независимо от всичките ми грешки и издънки всичко, което правех, мислех и чувствах, беше от любов към нея.

Понякога се ядосвах, мразех това, което ми причиняваше. Което причиняваше на нас.

"Проклета да си! Обади ми се. Спри да ми причиняваш това!"

– Изглеждаш ужасно – каза Араш, който ме наблюдаваше, докато преглеждах договорите, оставени от нега на бюрото ми. – да не се разболяваш пак?

– Добре съм.

– Мой човек, ти си всичко друго, но не и добре.

Изгледах го кръвнишки и това му затвори устата.

Беше почти шест и пътувах към офиса на доктор Питърсън, когато Ева най-накрая откликна.

"И аз те обичам."

Думите затрептяха пред парещите ми очи. Върнах ѝ отговор е треперещи пръсти, почти зашеметен от облекчение. "Толкова ми липсваш. Може ли да поговорим? Моля те. Искам да те видя."

Ева не отговори, преди да стигна офиса на доктор Питърсън, което помрачи настроението ми до степен на агресивност. Тя ме наказваше по най-ужасния възможен начин. Бях нервен като наркоман, отчаяно копнеещ за доза от нея, за да функционира. За да мисли.

– Гидиън – поздрави ме доктор Питърсън на вратата на офиса си с усмивка, която бързо угасна, когато той ме погледна. Веждите му се свъсиха тревожно. – Не изглеждаш добре.

– И не съм – сопнах му се.

Той спокойно ме подкани с жест да седна. Останах прав, кипях вътрешно, обмислях да си тръгна и да потърся жена си. Не можех вече просто да се мотая наоколо и да чакам. Искаше прекалено много от мен.

– Може би трябва да се разходим отново – каза той. – Ще ми е приятно да се разтъпча.

– Обадете се на Ева – заповядах му. – Кажете ѝ да дойде тук. Ще ви послуша.

Той премигна срещу мен.

– Имаш проблеми с Ева.

Измъкнах се от сакото си и го хвърлих на дивана.

– Тя се държи безразсъдно! Не иска да ме вижда... не иска да говори с мен. Как, по дяволите, се предполага да изгладим нещата помежду си, ако дори не си говорим?

– Това е разумен въпрос.

– Дяволски сте прав! Аз съм разумен мъж. Тя, от друга страна, е загубила проклетия си ум! Не може да продължава да прави това. Трябва да я накарате да дойде. Трябва да я накарате да говори с мен.

– Добре. Но първо искам да разбера какво се е случило. – Той седна на стола си. – Няма да съм ти особено от полза, ако не знам какво става.

Насочих пръст към него.

– Не си играйте психологически игрички с мен, докторе. Не и днес.

– Мисля, че се държа толкова разумно, колкото и ти – отвърна той равно. – Аз също искам с Ева да изгладите нещата помежду си. Мисля, че знаеш това.

Въздъхнах силно и се свлякох на ръба на дивана, а после отпуснах глава в ръцете си. Тя пулсираше жестоко, туптеше болезнено отпред и отзад.

– Скарал си се с Ева – отбеляза той.

– Да.

– Кога за последно говори с нея?

Преглътнах трудно.

– В неделя.

– Какво се случи в неделя?

Разказах му. Излях всичко със скорост, която го накара да пише трескаво по таблета си. Думите се изсипваха в ядосано освобождение и ме оставиха празен и изтощен.

Той продължи да пише няколко секунди, след като свърших, а после погледът му се вдигна към лицето ми. Видях в него състрадание и гърлото ми се стегна.

– Лишил си Ева от работа – заяви той. – Работа, за която тя е казвала и на двама ни, че много харесва. Сам виждаш защо ти се е ядосала, нали?

– Да, схванах. Но имах сериозни причини. Които тя разбира. Това е, което не схващам. Тя разбира и въпреки това ме отрязва напълно.

– Не съм сигурен, че аз разбирам защо не си го обсъдил с Ева предварително. Можеш ли да ми обясниш това?

Потрих врага си, усещах напрежението в него като обтегнати стоманени въжета.

– Тя щеше да го обмисля дълго. Щеше да ѝ отнеме време да се съгласи. Междувременно се опитвам да се справям с хиляда други неща. Нападат ни от всички страни.

– Видях новината за книгата на Корин Жиро за теб.

– А, да. – Устата ми се изви в мрачна усмивка. – Най-вероятно е взела идеята от видеото на "Сикс-Найнтс" към песента "Златна". Ландън стигна до Ева през пролука в защитата ми. Не можех да рискувам нов пробив, докато съм разсеян с всичко останало, с което аз и Ева се справяме сега.

Доктор Питърсън кимна.

– Изправен си пред голям натиск. Нямаш ли доверие на Ева да ти помогне да стигнеш до решенията, които вземаш? Сигурно знаеш, че конфликтите с майка ѝ често се коренят в това, че тя не се консултира с нея, преди да предприеме дадени действия.

– Знам това – опитах се да изразя с думи хаотичните си мисли, – но аз трябва да се грижа за нея. След това, което е преживяла...

Стиснах силно очи. Знаех какво е изстрадала и понякога ми беше прекалено тежко да мисля за него.

– Трябва да съм силен за нея. Да вземам тежките решения.

– Гидиън, ти си един от най-силните мъже, които познавам – каза той тихо.

Отворих очи и го погледнах.

– Не сте ме виждали през нейните очи.

Плачещ като дете. Изнасилван от спомени. Мастурбиращ по време на сън. Агресивен в съня си. Слаб, толкова слаб. Безпомощен.

– Мислиш, че тя се съмнява в теб, защото си я оставил да те види уязвим? Това не ми се струва типично за Ева.

Очите ми запариха.

– Не знаете всичко. Просто... не знаете.

– Но Ева знае. И се омъжи за теб въпреки това. Тя те обича, и то много, въпреки всичко. – Той ми отправи добродушна усмивка, която по някакъв начин ме разсече като нож и ме остави отворен. – Веднъж ме попита дали връзките са въпрос на компромис. Помниш ли?

Кимнах рязко.

– Този компромис означава, че невинаги е нужно да си силен, Гидиън. Можеш да поемаш тежката част от време на време, а можеш и да оставяш Ева да го прави понякога. Смисълът на брака не е в това да си достатъчно силен сам по себе си. Той е в това колко сте силни заедно и в лукса, че можете да се редувате да носите товара.

– Аз... – Сведох глава отново. Ева беше казала същото. – Опитвам се. Кълна се в бога, опитвам се.

– Знам, че е така.

– Тя трябва да ме приеме отново. Трябва да се върне. Имам нужда от нея. В момента тя ме убива. Разкъсва ме на парчета. – Вторачих се в ръцете си, в пръстените, които ми беше дала и които ме правеха неин. – Какво да направя? Кажете ми какво да направя?

– Ева ще иска да знае дали имаш желание да се промениш. Ще иска да види как предприемаш стъпки да ѝ покажеш това. Ти няма да се изправяш срещу подобни големи решения твърде често, затова тя може да заеме позиция "ще почакам и ще видя". Мисля, че ще бъде трудно за теб. Много трудно.

Кимнах бавно, но не можех да чакам повече. Ако Ева имаше нужда от доказателство, че бих направил всичко, за да я задържа, щях да ѝ го дам.

Ръцете ми се свиха в юмруци. Погледът ми остана забит в килима между краката ми.

– Бях... – Прокашлях се. – Терапевтът. Онзи, който имах, когато бях дете.

– Да?

– Той... той блудства с мен почти  цяла година. Той... ме изнасили..

20.

"Толкова ми липсваш. Може ли да поговорим, моля те? Искам да те видя."

– Още ли зяпаш това съобщение? – попита Кари, като се претърколи по гръб на леглото до мен и притисна чело до моето.

– Не мога да спя.

Беше мъчение да съм далеч от Гидиън. Прекарвах всеки миг – будна или заспала – с усещането, че някой е изтръгнал сърцето ми и е оставил зееща дупка в гърдите ми.

Погледнах нагоре към балдахина на леглото за гости на майка ми. Подобно на всекидневната ѝ спалнята, в която ме бе настанила, наскоро бе обзаведена наново. С цветовата си гама от кремаво и горскозелено стаята беше успокояваща и стилно елегантна. Стаята за гости, която заемаше Кари, беше изпълнена в по-мъжествен стил със сиви и сини цветове и мебелировка с цвят на орех, контрастираща ярко с тапицираните в бяло мебели на моята стая.

– Кога ще поговориш с него, бебчо?

– Скоро. Просто... – Положих телефона на гърдите си и го притиснах към сърцето си. – Мисля, че и двамата имаме нужда от малко време.

Беше ми толкова трудно да мисля, когато с Гидиън се карахме. Мразех това.

Беше дори по-зле, защото той беше този, който се беше издънил, и го беше направил грандиозно като всичко друго, което правеше. Не можех да си представя как бих живяла в мир със себе си, ако му простя. От друга страна, не можех да си представя как изобщо ще продължа да живея без него. Чувствах се мъртва отвътре. Единственото нещо, което ме държеше, беше вярата, че по някакъв начин ще изгладим нещата помежду си и ще бъдем заедно. Как бихме могли да не го направим? Как бих могла да дам толкова много от себе си на някого и после да се откажа от него?

Помислих си за съвета, който бях дала на Трей, за това как и двамата бяхме изправени пред едно и също решение – дали да изберем любовта, или да изберем себе си? Бях толкова бясна на Гидиън, че ме беше принудил да стигна дотук. Знаех, че определени ситуации могат да ме доведат до такива трудности, но никога не бях предполагала, че съпругът ми ще го направи.

И защо, по дяволите, двата избора трябваше да се изключват взаимно? Не беше честно.

– Прекарваш го през месомелачката – отбеляза Кари, без да има нужда.

– Той го направи, не аз.

Гидиън ми беше отнел нещо скъпоценно, и още по-зле – беше отнел нещо скъпоценно от нас. Моята свободна воля и доверието, което му бях гласувала, че ще я уважава. След последната нощ, която бяхме прекарали заедно... когато му се бях доверила толкова много и отдала изцяло... А тогава той вече е бил говорил с Марк. Усещането за предателство разкъсваше сърцето ми.

– Благодаря, че остана с мен.

Той сви рамене.

– Харесвам Стантън. Не ми представлява трудност да остана в дома му за няколко дни. Ще си отидем вкъщи в един момент, нали?

– Не мога да се крия вечно.

– Така казваш винаги – промърмори той. – Лично аз харесвам криенето. Просто да си дадеш шибана почивка и да забравиш за всички гадости.

– Но гадостите винаги са там, отвън, и те чакат.

И знаейки това, винаги бях предпочитала да се изправя срещу всичко очи в очи. Да го махна от пътя си, да го оставя зад гърба си.

– Нека изчакаме – каза той, като протегна ръка да разроши косата ми. Обърнах глава и положих целувка на бузата му. Бях изплакала море от сълзи пред него през последните три дни и се бях сгушвала до него нощем. В някои моменти имах чувството, че ръцете му са единственото нещо, което ме държи да не се разпадна. Господи. Всичко ме болеше. Бях разсипана, едно зомби в енергичния, оживен Ню Йорк.

Къде беше Гидиън сега? Започваше ли болката от раздялата ни да утихва? Или все още беше толкова опустошен от нея, колкото и аз?

– Марк ме покани да се преместя в "Крос индъстрис" с него – подхвърлих, просто за да насоча насила ума си към нещо друго.

– Е, ти знаеше, че ще се случи.

– Предполагам, че е така, но все пак беше нереално, когато го каза. – Въздъхнах. – Толкова е въодушевен, Кари. Получава солидно увеличение на заплатата и това ще промени много неща за него и Стивън. Ще могат да си позволят истински луксозна сватба плюс дълъг меден месец и вече си търсят кондоминиум. Трудно е да продължавам да се сърдя, когато виждам колко чудесно е това за него.

– Ще работиш ли за Гидиън?

– Не знам. Не се шегувах, когато му казах, че почти бях стигнала до това решение и сама. Но сега... май че искам да кандидатствам другаде само напук на него.

Кари вдигна юмруци и се направи, че се боксира.

– Да му покажеш, че не може да те командва.

– Да. – Аз също ударих няколко пъти във въздуха, просто за да повдигна леко духа си. – Но това е глупаво. Никога няма да знам дали са ме наели заради мен самата, или заради неговото име, както и дали това се оказва нещо добро, или нещо лошо. Както и да е, имам цял месец, преди Марк да си тръгне. Имам време да помисля за това.

– Може би "Уотърс Фийлд и Лийман" ще те задържат. Мислила ли си за това?

– Възможно е. Не съм сигурна как ще отговоря. Би ми спестило търсенето на нов пост, но няма да имам Марк, а той е причината да обичам работата си. Ще искам ли да бъда там без него?

– Поне ще имаш Мегуми и Уил.

– И това е вярно – съгласих се аз. Лежахме известно време в приятна тишина.

После той каза:

– Изглежда, ти и аз просто си плуваме насам-натам в лодката "Да пукна, ако знам".

– Трей ще се обади – уверих го, въпреки че все още нямах представа какво ще каже Трей, когато го направи.

– Естествено. Той е добър човек. Няма да ме остави да се чудя. – Кари звучеше толкова изтощен. – Това, което ме вълнува, е какво ще каже, а не кога.

– Знам. Любовта трябва да е по-лесно нещо – оплаках се.

– Ако това беше романтична комедия, щеше да се казва "Наистина ужасна любов".

– Може би трябваше да се придържаме към "Сексът и градът".

– Пробвах това. В резултат получих "Позабременяла". Трябваше да избера да съм "40-годишен девственик", но вече имах значителна преднина.

– Можем да напишем наръчник "Как да разкараш гаджето за 10 дни".

Кари ме погледна.

– Идеално, мамка му.

***

Сряда сутрин ме удари като след махмурлук.

Да се приготвям за работа в дома на майка ми, помогна да не усещам липсата на Гидиън толкова много, но със сигурност не ме спаси от майка ми, която ме побъркваше, като непрестанно ми говореше за сватбата. Дори Стантън със своята безкрайна способност да опрощава невротичността на майка ми току ми отправяше съчувствени погледи, когато беше наоколо.

Не можех да мисля за сватбата сега. Не можех да мисля отвъд поредния час на деня. Само така успявах да се справя – час по час.

Когато излязох от лобито на улицата, видях, че вместо Раул с мерцедеса ме чака Ангъс с бентлито. Успях да се усмихна, искрено зарадвана да го видя, но също така бях предпазлива.

– Добро утро, Ангъс. – Кимнах с брадичка към колата и прошепнах: – Той вътре ли е?

Поклати глава, после докосна ръба на старомодната си шофьорска шапка.

– Добро утро, госпожо Крос.

Стиснах рамото му за миг, преди да се плъзна през отворената от него врата на задната седалка. За съвсем кратко време се придвижихме в сутрешния трафик и се запътихме към центъра на града.

Наведох се напред и попитах:

– Как е той?

– По-зле от теб, предполагам. – Той ме погледна за кратко, преди да насочи вниманието си отново към трафика. – Той страда, девойче. Миналата нощ беше най-тежката.

– Господи. – Отпуснах се назад на седалката, нямах идея какво да правя. Не исках Гидиън да страда. Вече се беше мъчил прекалено много.

Извадих смартфона си и му изпратих съобщение. "Обичам те." Отговорът му дойде почти светкавично. "Звъня ти. Моля те, вдигни."

Секунда по-късно телефонът извибрира в ръката ми и снимката му се появи на екрана. Да видя лицето му, след като бях прекарала последните няколко дни, избягвайки всячески образа му, беше като бърз удар с нож в сърцето. Също толкова се страхувах да чуя гласа му Не знаех дали ще мога да бъда силна. И нямах отговорите, които той търсеше от мен.

Гласовата ми поща се включи и телефонът замря. След това започна веднага да вибрира отново.

Вдигнах и притиснах телефона до ухото си, без да говоря.

Отсреща се чуваше само тишина за един дълъг бездиханен миг.

– Ева?

Очите ми се наляха със сълзи при звука от гласа на Гидиън, дрезгавината в него беше толкова дълбока, сякаш гърлото му беше продрано. Още по-лоша беше надеждата, която чух в начина, по който произнесе името ми; отчаяният копнеж.

– Няма проблем, ако не искаш да говориш – каза той дрезгаво. – Просто... – Чух как издиша треперливо. – Съжалявам, Ева. Искам да знаеш, че съжалявам и че ще направя каквото искаш от мен. Просто искам да оправя нещата.

– Гидиън... – Долових как той си пое рязко въздух, когато изрекох името му. – Вярвам ти, че съжаляваш че сега не сме заедно. Но също така вярвам, че би направил нещо такова отново. Опитвам се да разбера дали мога да се примиря с това.

Тишина увисна на линията помежду ни.

– Какво означава това? – попита той накрая. – Какъв е другият вариант?

Въздъхнах, внезапно се почувствах толкова уморена.

– Нямам никакви отговори. Затова стоях настрана. Искам да ти дам всичко, Гидиън. Никога не искам да ти казвам "не", толкова е трудно за мен. Но точно сега се страхувам, че ако направя този компромис, ако остана с теб, знаейки какъв си, съзнавайки, че няма да се промениш, просто ще се изпълня с горчивина срещу теб и накрая ще спра да те обичам.

– Ева... Господи. Не казвай това! – Той дишаше трудно. – Казах на доктор Питърсън. За Хю.

– Какво? – Вдигнах рязко глава. – Кога?

– Снощи. Казах му всичко. За Хю. За Ан. Той ще ми помогне, Ева. Каза ми някои неща... – Той спря за миг. – Те имаха смисъл. Относно мен и това как да се държа с теб.

– О, Гидиън. – Можех да си представя колко трудно е било това за него. Самата аз бях преживяла това признание. – Много се гордея с теб. Знам, че не ти е било лесно.

– Трябва да останеш с мен. Обеща ми. Казах ти, че ще прецакам нещата. Ще се издъня отново. Нямам идея какво правя, но господи... обичам те. Обичам те толкова дяволски много. Не мога да се справя без теб. Не мога да живея без теб. Ти ме разрушаваш, Ева. Не мога... – Той издаде тих болезнен звук. – Нуждая се от теб.

– О, боже, Гидиън. – По лицето ми се стичаха сълзи и капеха по гърдите ми, плъзгаха се надолу под деколтето на роклята ми. – Аз също не знам какво да правя.

– Не може ли да разберем заедно? Не сме ли по-добри – по-силни – заедно?

Избърсах лицето си, знаех, че гримът ми е съсипан, но не ми пукаше.

– Искам да бъдем. Искам това повече от всичко. Просто не знам дали можем да го постигнем. Ти нито веднъж не си ми позволявал да говоря за всичко това с теб. Нито веднъж.

– Ако го бях направил... ако го направя – а аз ще го направя, – ще се върнеш ли при мен?

– Не съм те напуснала, Гидиън. Не знам как. – Погледнах през прозореца, видях млада двойка да се целува за довиждане пред въртящи се врати, преди мъжът да се затича нанякъде. – Но да, ако наистина бихме могли да сме екип, нищо не може да ме задържи настрана.

***

– Чух, че сте спечелили кампанията за "Фейз уан".

Откъснах вниманието си от кафето, което подслаждах, и повдигнах вежди към Уил.

– Не съм чула такова нещо.

Той се ухили, очите му блестяха зад очилата. Беше толкова жизнерадостно момче, закотвено стабилно във връзка, която функционираше правилно. Толкова завиждах на това спокойствие. Бях го усещала само няколко пъти, откакто бях с Гидиън, и всеки път беше... блаженство. Колко ли невероятно би било, ако можехме да постигнем това и да го задържим?

– Такива слухове се носят – каза той.

– Леле. – Въздъхнах пресилено. – Винаги разбирам последна.

Цяла седмица играех роля, достойна за "Оскар". Сред въодушевлението на Марк, предстоящата промяна на работното ми положение, започналия ми менструален цикъл и справянето с кашата в личния ми живот бях концентрирала всяка капка енергия, която имах, в това да остана спокойна. Като резултат избягвах клюкарските групички в офиса, за да огранича контактите си с хора. Щастието, радостта и задоволството, които можех да имитирам, си имаха граници.

– Марк ще ме убие, че съм ти казал. – Уил не изглеждаше да съжалява ни най-малко. – Исках да бъда първият, който ще те поздрави.

– Добре. Благодаря. Може би.

– Умирам да сложа ръце на конзолата, да знаеш. Технологичните блогове са пълни със слухове за характеристиките на "Фейз уан". – Той се наведе над плота до мен и ме погледна е надежда.

Заканих му се е пръст.

– От мен няма да чуеш никакви разкрития.

– По дяволите. Човек може да се надява. – Той сви рамене. – Сигурно ще те заключат някъде в изолация до момента на пускането, за да държат нещата под похлупак.

– Да се чуди човек защо "Ланкорп" биха дали проекта на външна агенция, а?

Той се намръщи.

– Да, предполагам. Не се бях замислял.

Нито пък аз. Но Гидиън беше. Погледнах надолу към чашата си за кафе, докато я разбърквах разсеяно.

– Скоро излиза новата "Джен тен".

– Чух. Но за нея е ясно. Всички ще си я купят.

Свих пръсти, изучавайки с поглед брачната си халка, и помислих за обетите, които бях дала, когато я приех.

– Имаш ли планове за обяд? – попита той.

Вдигнах чашата си и се обърнах към него.

– Да, ще излизам с Марк и партньора му.

– О, ясно. – Той отиде към машината за кафе, когато аз се дръпнах. – Може да идем да пийнем нещо след работа някой ден тази седмица. Да завлечем и половинките си с нас. Ако Гидиън е съгласен. Знам, че е зает мъж.

Отворих уста. Пак я затворих. Уил ми беше дал идеалната възможност да оправдая отсъствието на Гидиън. Бих могла да се възползвам от нея, но аз исках да споделям социалните страни на живота си със съпруга си. Исках той да бъде с мен. Ако започнех да го изключвам от живота си, не беше ли това началото на края?

– Звучи забавно – излъгах, като си представих вечер, изпълнена с напрежение. – Ще говоря с него за това. Да видим какво можем да измислим.

Уил кимна.

– Супер. Кажи ми, като решите.

***

– Имам проблем.

– О! – Погледнах през масата към Марк. Кубинският ресторант, който беше избрал Стивън, беше голям и популярен. През огромния тавански прозорец навлизаше слънчева светлина, а цветни стенописи украсяваха пространството с папагали и палмови листа.

Празничната музика ме караше да се чувствам така, сякаш съм отишла на ваканция на екзотично място, а богатият аромат на подправки накара стомаха ми да се обади за пръв път от дни.

Потрих ръце.

– Нека го решим.

Стивън кимна.

– Ева е права. Слушаме те.

Марк избута менюто настрана и подпря лакти на масата.

– И така, тази сутрин господин Уотърс ми каза да започвам работа по кампанията на "Ланкорп".

– Супер! – изръкоплясках.

– Не бързай толкова. В контекста на това трябваше да му дам предизвестието си. Надявах се да мога да изчакам до петък, но те имат нужда от някого, който да остане с клиента докрай, а не само през първия месец.

– Имаш право – признах аз, усмивката ми угасна. – Колко неприятно все пак.

– Беше отвратително, но... – Той сви рамене. – Нещата са такива, каквито са. После той помоли и останалите партньори да дойдат. Те ми казаха, че от ръководството на "Ланкорп" от самото начало, когато са отправили запитване към агенцията, са настоявали аз да оглавявам кампанията. И то до такава степен, че партньорите се тревожат, че ще загубят проекта, ако не го ръководя аз.

Стивън се ухили и го плесна по рамото.

– Това обичам да чувам!

Марк се усмихна смутено.

– Да, определено си беше стимул. Както и да е, те ми предложиха по-висок пост и увеличение на заплатата, ако остана.

– Еха. – Облегнах се назад. – Това е сериозен стимул.

– Не могат да ми предложат това, което Крос ми предложи. Дори половината не могат, но нека сме честни, той ми дава прекалено много.

– Ти така си мислиш – изсумтя Стивън. – Заслужаваш си всеки цент.

Кимнах, въпреки че имах само бегла идея какво му е предложил Гидиън.

– Съгласна съм.

– Но аз чувствам, че дължа на "Уотърс Фийлд и Лийман" някаква лоялност. – Марк потри брадичката си. – Те винаги са били добри към мен и искат да ме задържат, въпреки че знаят, че се поддавам на предложения от други компании.

– Ти си им осигурявал добра работа години наред – възрази Стивън. – Получили са много от теб. Не им дължиш никакви услуги.

– Знам това. И нямах нищо против да оставя зад себе си празния офис, защото те могат да го запълнят достатъчно бързо. Но ми е трудно, като си помисля, че евентуално ще ги лиша от кампанията на "Ланкорп", като си тръгна.

– Но това решение не зависи от теб – отбелязах аз. – Ако "Ланкорп" не останат с агенцията, това си е тяхна работа.

– Аз също се опитах да извъртя така нещата. Но все пак не е нещо, което искам да видя.

Сервитьорът дойде да вземе поръчката ни. Погледнах Стивън.

– Ще имаш ли честта?

– Разбира се.

Той погледна Марк, който кимна бързо, за да покаже, че иска същото. Стивън поръча за всички ни.

Изчаках, докато отново останем сами, за да заговоря, без да знам как да кажа това, което трябваше. В крайна сметка реших да съм пряма.

– Не мога да работя по кампанията за "Фейз уан".

Марк и Стивън се втренчиха в мен.

– Вижте, семейство Ландън и семейство Крос се познават от миналото – обясних аз, – между тях съществува неприязън. Гидиън има известни притеснения и аз разбирам защо. Това ми е достатъчно, за да бъда предпазлива.

Марк се намръщи.

– Ландън знае коя си. Той няма проблем с това.

– Знам. Но конзолата "Фейз уан" е доста важен продукт. Достъпът до нея е свързан с известна доза риск и не искам да допринасям за това по никакъв начин.

Беше ми трудно да призная, че Гидиън беше прав, защото знаех, че и аз бях. Което ни поставяше в безизходица, от която не знаех как да изляза.

Стивън се наклони по-близо и ме погледна изучаващо.

– Говориш сериозно.

– Страхувам се, че да. Не че твоето решение трябва да е повлияно от мен по какъвто и да е начин, Марк, но реших, че трябва да ти кажа.

– Не съм сигурен, че разбирам – каза Марк.

– Тя ти казва, че ако останеш на старата си работа, ще загубиш както пари, така и асистентката си – уточни Стивън. – Или можеш да се прехвърлиш в "Крос индъстрис", както вече си се съгласил да направиш, да получиш парите си и да задържиш Ева.

– Е... – Господи. Това беше по-трудно, отколкото си мислех. Бях чувала това преди, но сега го изживявах: "Всяка жена, губеща или напускаща работа, която обича, заради мъж, ще съжалява за това". Кое ме караше да мисля, че съм някакво изключение? – Не мога да кажа все още дали ще се прехвърля заедно с теб.

Марк се отпусна назад на виниловото сепаре с цвят бордо.

– Става все по-зле и по-зле.

– Не казвам окончателно, че няма да го направя – опитах се да демонстрирам, че не е от голямо значение. – Не съм сигурна, че аз и Гидиън трябва да работим заедно. Искам да кажа, не съм сигурна, че той трябва да ми е шеф... или каквото и да е там. Знаеш какво имам предвид.

– Не ми харесва да го кажа – каза Стивън, – но тя има право.

– Това не ми помага за моя проблем – промърмори Марк.

– Съжалявам. – Не можех да им кажа колко съжалявах наистина. Дори не смятах, че мога да ги посъветвам. Как бих могла да съм безпристрастна относно възможностите на Марк?

– Позитивното в случая е – казах вместо това, – че със сигурност си търсена стока.

Стивън сръга Марк с усмивка.

– Аз това вече го знаех.

***

– И така – Кари преметна ръка около мен, когато се сгуших до него, – ето ни отново тук.

Още една вечер в дома на майка ми. Тя най-накрая беше станала подозрителна, като се имаше предвид, че прекарвахме четвърта вечер подред в дома ѝ. Признах, че с Гидиън сме се скарали, но не и защо. Не мислех, че ще разбере. Със сигурност щеше да реши, че е напълно нормално за мъж на положението на Гидиън да се занимава с всички дребни и досадни подробности. Колкото до това, че може би щях да загубя работата си, защо изобщо бих искала да работя, когато нямаше финансова нужда от това?

Тя не разбираше. Някои дъщери искаха да бъдат точно като майките си, когато пораснат; аз желаех обратното. И нуждата ми да бъда една анти-Моника беше главната причина толкова да се измъчвам за това, което Гидиън беше сторил. Всеки съвет от нея само щеше да влоши нещата. Негодувах срещу нея толкова, колкото и срещу него.

– Утре си отиваме у дома – казах.

Най-малкото ми предстоеше да видя Гидиън в офиса на доктор Питърсън. Бях отчайващо любопитна как ще мине това. Не можех да не се надявам, че Гидиън е постигнал огромен напредък в терапията си. Ако беше така, тогава може би беше възможно да постигнем още прогрес. Заедно.

Стиснах палци.

Всъщност трябваше да призная на Гидиън това, че даде всичко от себе си, за да ми осигури пространството, от което се нуждаех. Можеше да ме хване в асансьора или лобито на "Кросфайър". Можеше да каже на Раул да ме закара при него, а не там, където аз го инструктирам. Гидиън наистина се стараеше.

– Чувал ли си се с Трей? – попитах. Беше доста смайващо колко често аз и Кари попадахме в сходна ситуация по едно и също време. А може би беше проклятие, което споделяхме.

– Изпрати ми съобщение, в което пишеше, че мисли за мен, но още не е готов да говорим.

– Е, и това е нещо.

Прокара ръка нагоре и надолу по гърба ми.

– Мислиш ли?

– Да – отвърнах. – Аз съм в същото положение с Гидиън. Мисля за него постоянно, но нямам какво да му кажа точно сега.

– И какво следва? Накъде ще поемеш? Кога ще решиш, че имаш какво още да му кажеш?

Помислих върху това за минута, като разсеяно гледах как Харисън Форд търси отговори в "Беглецът", който вървеше със спрян звук.

– Когато нещо се промени, предполагам.

– Искаш да кажеш, когато той се промени. А ако не го направи?

Все още нямах отговор за това, а когато се опитвах да мисля по въпроса, започвах да откачам.

Затова вместо да отговоря, зададох въпрос на Кари:

– Знам, че искаш да поставиш бебето на първо място, и това е правилният избор. Но Татяна не е щастлива. И ти не си. Нито пък Трей. Нещата не се получават за никой от вас. Мислил ли си евентуално да бъдеш с Трей и двамата да помагате на Татяна с бебето?

Той изсумтя.

– Тя няма да се навие на това. Ако тя е нещастна, всички други също трябва да са.

– Не мисля, че тя е тази, която трябва да го реши. Тя е също толкова отговорна за това, че е забременяла, колкото си и ти. Няма нужда да минаваш през някакво изкупление, Кари. – Сложих ръка върху неговата, която лежеше в скута му, палецът ми внимателно погали пресните белези от вътрешната част на китката му. – Бъди щастлив с Трей. Направи го щастлив. И ако Татяна не е доволна, че двама секси мъже се грижат за нея, тогава тя... не прави нещо както трябва.

Кари се засмя меко и притисна устни към главата ми.

– А сега реши и собствения си проблем толкова лесно.

– Ще ми се да можех. – Исках това повече от всичко. Но знаех, че няма да е лесно.

И се страхувах, че може би е невъзможно.

***

Вибрацията на смартфона ми ме събуди.

Когато осъзнах откъде идва бръмченето, започнах слепешком да търся телефона си, ръцете ми се плъзгаха из леглото, докато накрая го намерих. Звъненето вече беше спряло.

Като присвих очи срещу ослепително яркия дисплей, видях, че е малко след три през нощта, звънял беше Гидиън. Сърцето ми прескочи и тревогата прогони съня. За пореден път бях заспала с телефона в прегръдките си, препрочитайки отново и отново многобройните съобщения, които ми беше изпратил той.

Набрах номера му.

– Ангелче. – Вдигна още при първото иззвъняване, гласът му беше дрезгав.

– Всичко наред ли е?

– Да. Не. – Той издиша рязко. – Имах кошмар.

– О! – Премигнах нагоре към балдахина, който не виждах в тъмнината. Майка ми беше фен на затъмняващите драперии; казваше, че са необходими в град, който никога не угасва напълно. – Съжалявам.

– Напоследък ми се случва често – каза той уморено. – Всеки път, когато заспя.

Сърцето ме заболя още повече. Изглеждаше невъзможно той да понесе толкова много болка, но винаги имаше още. Бях научила това много отдавна.

– Стресиран си, Гидиън. Аз също не спя добре. – А после, защото трябваше да бъде казано, добавих: – Липсваш ми.

– Ева...

– Съжалявам. – Потърках очи. – Може би не трябваше да го казвам.

Може би това беше смесен сигнал, който само щеше да влоши нещата за него. Чувствах се виновна, че се държа настрана, въпреки че знаех, че имам основателна причина да го правя.

– Не, нуждая се да го чувам. Страх ме е, Ева. Никога не съм чувствал такъв страх. Страхувам се, че няма да се върнеш... че няма да ми дадеш още един шанс.

– Гидиън...

– Отначало сънувах баща си. Вървяхме по плажа и той ме държеше за ръка. Напоследък сънувам плажа много често.

Преглътнах трудно, гърдите ме боляха.

– Може би това означава нещо.

– Може би. В съня си бях малък. Трябваше да погледна нагоре, за да видя лицето на баща ми. Той се усмихваше, но аз винаги си го спомням усмихнат. Въпреки че към края го чувах често да се кара с майка ми, не мога да си спомня никакво друго изражение на лицето му освен усмивка.

– Сигурна съм, че си го карал да се чувства щастлив. И горд. Вероятно винаги се е усмихвал, когато те е поглеждал.

Той замълча за момент и аз помислих, че може би това бе всичко. После той продължи:

– Видях те на плажа пред нас как се отдалечаваш.

Претърколих се на една страна, слушайки напрегнато.

– Бризът развяваше косата ти, а слънцето я осветяваше. Помислих си, че е красиво. Посочих те на баща ми. Исках да обърнеш глава, за да можем да видим лицето ти. Знаех, че си прекрасна. Исках той да те види.

Очите ми се напълниха със сълзи, които преляха и намокриха възглавницата ми.

– Опитах се да затичам след теб. Дърпах ръката му, а той ме задържаше назад, смееше се, че преследвам хубави момичета на моята възраст.

Можех да си представя гледката съвсем ясно в ума си. Почти можех да усетя ударите на бързия ветрец в косата си и да чуя вика на гларусите. Можех да видя малкия Гидиън в картината, която ми беше описал, и красивия, харизматичен Джефри Крос.

Исках такова бъдеще. Гидиън да върви по плажа със сина ни, който прилича изцяло на него, съпругът ми да се смее, защото проблемите са зад нас, а напред ни очаква светло, щастливо бъдеще.

Но той го беше нарекъл кошмар, затова знаех, че бъдещето, което си представях, не е това, което той е видял.

– Дърпах ръката му така силно – продължи той, – забивах босите си крака в пясъка, за да тегля по-здраво. Но той беше толкова по-силен от мен. Ти се отдалечаваше все по-далеч и по-далеч. Той отново се разсмя. Само че този път не беше неговият смях. Беше този на Хю. И когато отново погледнах нагоре, това вече не беше баща ми.

– О, Гидиън – изплаках името му, не можех да сдържа съчувствието и тъгата си. И облекчението, че най-после споделя с мен.

– Той ми каза, че ти не ме искаш, че бягаш, защото знаеш всичко, а от него ти се гади. Че нямаш търпение да избягаш възможно най-бързо.

– Това не е вярно! – Седнах в леглото. – Знаеш, че това не е вярно. Обичам те. Именно защото те обичам толкова много, мисля толкова сериозно за това. За нас.

– Опитвам се да ти дам пространство. Но ми се струва, че двамата с теб можем да се отчуждим толкова лесно. Минава ден, после следващ. Ти ще откриеш нов ритъм на живот без мен в него... Господи, Ева, не искам да ме преодолееш.

Заговорих стремително, мислите се препъваха в устата ми:

– Има начин да превъзмогнем това, Гидиън, знам, че има. Но когато съм с теб, аз се изгубвам в теб. Искам единствено да бъда с теб и да бъда щастлива, затова оставям нещата без реакция и ги отлагам. Правим любов и мисля, че всичко ще бъде наред, защото имаме това и то е чудесно.

– Наистина е перфектно. То е всичко.

– Когато си вътре в мен и ме гледаш, чувствам, че можем да победим всичко. Но наистина трябва да работим за това! Не можем да се страхуваме да се изправим срещу миналото, защото не искаме да се загубим един друг.

Той изръмжа леко.

– Просто искам да прекарваме време заедно, без да се занимаваме с всички тези гадости!

– Знам. – Потрих с ръка бодящите си гърди. – Но мисля, че трябва да го заслужим. Не можем да го изфабрикуваме, като избягаме някъде за уикенд или за седмица.

– Как можем да го заслужим?

Избърсах сълзите, засъхващи по бузите ми.

– Тази вечер се получи добре. Обаждаш ми се, разказваш ми съня си. Това е правилна стъпка, Гидиън.

– Тогава ще продължим да правим стъпки. Трябва да продължим да се движим заедно, или накрая ще се отдалечим един от друг. Не позволявай това да се случи! Аз се боря с всичко, което имам! Ти също се бори за мен.

Нови сълзи запариха в очите ми. Известно време останах така – плачеща, знаех, че може да ме чуе и това го наранява.

Накрая преглътнах болката и взех спонтанно решение.

– Отивам до онова денонощно кафе на Бродуей и Осемдесет и пета улица за кафе и кроасан.

Той остана безмълвен една дълга минута.

– Какво? Сега?

– Веднага. – Отметнах завивките и се плъзнах на пода.

Тогава той схвана.

– Добре.

Прекъснах разговора, пуснах телефона си на леглото и затършувах да светна лампата. Изтичах до сака си и изрових масленожълтата дълга рокля, която бях напъхала вътре, защото беше лесна за опаковане и удобна за носене.

Сега, когато бях решила, че ще видя Гидиън, бях нетърпелива да стигна до него, но също така бях и суетна. Отделих време да среша косата си и да сложа малко грим. Не исках да ме види след четири дни и да се зачуди защо е бил толкова хлътнал по мен.

Телефонът ми избръмча от съобщение, придвижих се бързо до него и видях известие от Раул: "Отпред съм с колата".

През мен премина лек ток. Гидиън също нямаше търпение да ме види. Все пак той никога не пропускаше възможност.

Напъхах телефона си в чантата, а краката си в чифт сандали и забързах към асансьора.

***

Гидиън ме чакаше на улицата, когато Раул спря до тротоара. Много от витрините на Бродуей бяха заключени и тъмни, въпреки че самата улица си оставаше добре осветена. Съпругът ми стоеше в светлината, идваща изпод тентата на кафенето, ръцете му бяха в джобовете на тъмните дънки, бейзболна шапка на "Янките" беше нахлупена ниско над очите му Би могъл да бъде всеки млад мъж, излязъл късно през нощта. Очевидно привлекателен, съдейки от начина, по който твърдото тяло изпълваше дрехите му, и от увереността, която излъчваше. Бих го погледнала втори и трети път. Той не беше толкова внушителен, когато не бе облечен в някой от костюмите си от три части, които му стояха така добре, но все още беше достатъчно тъмен и опасен, за да ме възпре от безгрижното флиртуване, към което подтикваха повечето опустошително красиви мъже.

В дънки или във "Фиораванти" Гидиън Крос не беше мъж, когото можеш да приемеш лекомислено.

Той стигна до колата, преди Раул да е спрял напълно, отвори рязко вратата, а после замръзна на място, вгледан в мен с такъв изгарящ глад и чувство за собственост, че започнах да дишам трудно.

Преглътнах буцата, заседнала в гърлото ми, моят също толкова ненаситен поглед се плъзна по цялото му тяло. Беше невъобразимо по-красив, прецизно изваяните черти на лицето му бяха станали още по-съвършени от страданието му. Как бях живяла през последните няколко дни, без да виждам това лице?

Той протегна ръка към мен и аз я хванах, собствената ми ръка трепереше в очакване на докосването му. Допирът на кожата му до моята накара иглички на осъзнаване да препуснат през мен, нараненото ми сърце се изпълни с живот при контакта с него.

Помогна ми да изляза от колата, затвори вратата, а после тупна два пъти по тавана, за да отпрати Раул.

Когато мерцедесът потегли, ние стояхме на по-малко от крачка разстояние, въздухът между нас пламтеше от напрежение. Едно такси профуча край нас, надувайки клаксона си към друга кола, която зави по Бродуей, без да се огледа. Резкият звук стресна и мен, и Гидиън.

Направи крачка напред, очите му бяха тъмни и горещи под козирката на шапката.

– Ще те целуна – каза сурово.

После обхвана челюстта ми с ръка и наклони глава, напасвайки устата си върху моята. Устните му – толкова нежни, твърди и сухи – разтвориха моите с натиск. Езикът му се плъзна дълбоко и погали моя, отдръпна се, после пак се плъзна навътре. Той изстена, сякаш изпитваше ужасна болка. Или удоволствие. Аз изпитвах и двете. Горещите милувки на езика му в устата ми бяха като сладко бавно чукане. Плавни и ритмични, умели, перфектно намекващи за овладяна страст.

Изстенах, в мен като шампанско се лееше искряща еуфория, земята се люлееше под краката ми, затова се прилепих към него за баланс, ръцете ми обвиха китките му.

Издадох звук на протест, когато той се отдръпна, устните ми бяха болезнени и подути, вагината ми бе мокра от желание.

– Ще ме накараш да свърша – промърмори той, неспособен да се сдържи да не докосне е устни моите още веднъж. – Близо съм.

– Не ми пука.

Устните му се извиха в усмивка и прогониха сенките.

– Следващия път, когато свърша, ще бъда вътре в теб.

Поех си треперливо въздух при тази мисъл. Исках това и в същото време знаех, че сега ще е прекалено рано. Че прекалено лесно ще се върнем към нездравословния модел на поведение, който си бяхме създали.

– Гидиън...

Усмивката му стана тъжна.

– Предполагам, че за момента кафе и кроасан ще ни бъдат достатъчни.

В този момент го обичах толкова много. Импулсивно свалих шапката му и му лепнах голяма звучна целувка по устата.

– Господи – въздъхна той, погледът му беше толкова нежен, че отново ми се доплака. – Липсваше ми толкова дяволски много.

Плъзнах отново шапката на главата му и го хванах за ръка, поведох го към ниските метални огради, отделящи външната зона за сядане от потока пешеходци. Влязохме в кафенето и седнахме на маса до прозореца, Гидиън от едната страна, аз от другата. Но не спирахме да се държим за ръце, пръстите ни се галеха и милваха, всеки от двамата докосваше брачната халка на другия. Поръчахме, когато сервитьорката дойде с менюто, а после отново насочихме вниманието си един върху друг.

– Дори не съм гладна – казах му.

– Поне не за храна – отвърна той. Хвърлих му престорено гневен поглед, който го накара да се усмихне. После му разказах за контраофертата, която "Уотърс Фийлд и Лийман" бяха направили на Марк.

Изглеждаше ми неправилно да говоря за нещо така прозаично, толкова обикновено, когато сърцето ми танцуваше от любов и облекчение, но трябваше да продължим да говорим. Да се свържем отново, не беше достатъчно; исках пълно и абсолютно помирение. Исках да се преместя в ремонтирания мезонет с него, да започнем живота си заедно. За да направим това, трябваше да продължим да говорим за нещата, които бяхме избягвали през цялата си връзка.

Гидиън кимна мрачно, когато приключих.

– Не съм изненадан. Проект като този трябва да бъде управляван от някой от партньорите. Марк е добър, но е младши мениджър. "Ланкорп" сигурно са оказали доста натиск, за да го получат. И теб. Това искане е доста необичайно, за да даде на партньорите повод за тревога. Замислих се за водка "Кингсман"

– Ти направи същото нещо.

– Така е, направих го.

– Не знам какво ще реши той. – Погледнах към сплетените ни ръце. – Но му казах, че не мога да работя по кампанията на "Фейз уан", дори ако той остане да я ръководи.

Ръката на Гидиън стисна по-силно моята.

– Ти имаш основателни причини да правиш нещата, които правиш – казах тихо, – дори на мен да не ми харесват.

Той си пое бавно и дълбоко въздух

– Ще дойдеш ли с него в "Крос индъстрис", ако той се премести?

– Още не съм сигурна. В момента до голяма степен съм изпълнена с негодувание. Ако това не се промени, работните ни отношения няма да са здравословни за никого.

Той кимна.

– Справедливо.

Сервитьорката се върна с поръчката ни. Аз и Гидиън се пуснахме, защото се налагаше да направим място за чиниите върху подложките за хранене. Когато тя се отдалечи, между нас се спусна тягостна тишина. Имахме да си кажем още много, но първо трябваше да си изясним толкова неща.

Той се прокашля.

– Тази вечер, след часа с доктор Питърсън, може ли да те изведа на вечеря?

– Да – приех нетърпеливо, благодарна, че можем да подминем тази неловкост и да действаме. – Ще ми бъде приятно.

Видях как облекчение, подобно на моето собствено, смекчи твърдата линия на раменете му и исках да направя нещо, за да го подсиля още.

– Уил попита дали бихме искали да пийнем по нещо с него и Натали тази седмица.

Сянка на усмивка докосна устните на Гидиън.

– Мисля, че би било чудесно.

Малки стъпки. Щяхме да започнем с тях и да видим къде ще ни отведат. Оттласнах се от масата и се изправих. Гидиън стана бързо на крака и ме погледна тревожно. Заобиколих масата и седнах до него, като го изчаках да седне отново, за да се облегна на него.

Ръката му ме обгърна и той ме придърпа плътно в извивката на шията си. От него се изтръгна мек звук, когато се сгуших там.

– Все още съм ти ядосана – казах му.

– Знам.

– И все още съм влюбена в теб.

– Слава богу. – Бузата му се опря на главата ми. – Ще оправим всичко останало. Ще се върнем на правилния път.

Седяхме заедно и гледахме как градът се събужда от сън. Небето просветля. Темпото на живот се ускори.

Беше нов ден, носещ със себе си нов шанс да опитаме отново...

К Р А Й

Бележки под линия

1

Английското съкращение BDSM се появява в края на 90-те години на XX век и се състои от названията на три опозиционни двойки: BD – bondage and discipline, връзване и дисциплина; DS – dominance and submission, доминиране и подчинение; SM – sadism and masochism, садизъм и мазохизъм. – Б. Пр.

2

Представител на младежко движение в САЩ и Западна Европа от 50-те години на XX век, което изразява протеста на младите срещу установените норми на живот, морал, поведение и облекло. – Б. Ред.

3

Ordinary People – американски игрален филм от 1980 г., режисиран от Робърт Редфорд, спечелил четири награди "Оскар". – Б. Ред.

4

Доналд Съдърланд – известен канадски актьор, роден през 1935 г. – Б. Ред.

Content

Силвия Дей
Обсебена от теб
(книга 4 от "Кросфайър")

Благодарности

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.

13.

14.

15.

16.

17.

18.

19.

20.

Бележки под линия